Elämäni (Kovero)
Oma vimman, vieras liesi
 Ja rakkautta ei:
 Ne ilon aikaisehen
 Povestan poies vei.

 Ja mailman myrskyyn sitten
 Mä jouduin kulkemaan,
 Kunneska opin, ett’ei
 Elo leikki olekaan.

 Mä ryhdyin miesten työhön
 Ja raadoin päivät, yöt:
 Mut synkkää sydäntäni
 Ei tyyntäneet nää työt.

 Nyt äänet korvissan soi
 Kuin kaukaa kantelon:
 Ne sokeen mummuvainaan’
 Ilt’-aamu-virret on.

 Ehk’ alkaa kevät vielä
 Ja kesä rauhaa suo,
 Ehk’ ei syys, talvi paina,
 Kun saavun Luojan luo.

 Hän ottaa orvon vastaan,
 Mun murhepoikansa,
 Suo mulle onnen oikeen,
 Vie viimein rauhaansa.

1890.