Kuollut puutarha
On puiston puitten oksiin jäätyneet
 helmiksi hohtaviksi kyyneleet –
 ne syysyö hiljaa itki iltayöstä,
 ei valonvälke käynyt tähtivyöstä.

 Vaan keskiyöstä syttyi tähtivyö –
 ei nyyhkyttänyt enää syksy-yö,
 kuin kuollut raukeni se hiljaiseksi,
 sen nyyhkytys on laannut ainaiseksi.

 Vain lohduttomat, kylmät kyyneleet
 sen silmäripsiin ovat jäätyneet –
 ne helmiks hohtaviksi muuttui yössä,
 on niiden hehkun lähde tähtivyössä.

 Oi, helmiä on täynnä puiston puut,
 on kesän hehku unta, muistot muut,
 syysöinen nyyhky lohduton on laannut –
 on puisto kuolon unta yön jo maannut.