Tytön valitus (d’Aquino)
En koskaan elämässä
 voi suruani voittaa.
 On laivat lähtemässä
 ja eron tuska koittaa.
 Pois meren tuolle puolen
 käy kalleimpani retki.
 Ma kaipaukseen kuolen,
 mun surmaa tämä hetki.

 Käy maahan hirveähän
 hän, jost’ ei kulje sana,
 ja minut hylkää tähän
 levotta huokaavana.
 Öin päivin povessani
 on sota huolekkaassa.
 En tiedä olevani
 ma taivaassa, en maassa.

 Oi pyhä, pyhä, pyhä
 Jumala, pyydän sulta:
 minulle säästä yhä
 hän, jonka riistit multa.
 Oi kaikkivalta Luoja,
 vavisten hädässäni
 rukoilen: ole suoja
 suloisen ystäväni.

 Muut ristin apuun luottaa,
 mut harhaan vie se mua.
 Se mulle tuskaa tuottaa,
 mi ei voi helpottua.
 Jumalan risti miksi
 mun tuhoani halaa?
 Voi mua! Kipeniksi
 poloinen sydän palaa.

 Kuningas rauhan täyden
 on tehnyt muiden kanssa,
 vain multa, sotaa käyden
 hän ryöstää vallassansa.
 Oi kaikkivalta Luoja,
 vavisten hädässäni
 rukoilen: ole suoja
 suloisen ystäväni.

 Kun ristin otit, kulta,
 en totisesti tiennyt
 ma hellyytemme tulta,
 mi multa voiman vie nyt.
 En että kahlerauta
 ois mulle lähtö purren,
 ja pahempi kuin hauta
 elämä sua surren.

 On laivat satamassa,
 voi heti lyödä hetki.
 Veneessä keinuvassa
 käy kalleimpani retki.
 Oi Herra, kädelläsi
 vie rantaan pelottomat.
 Ne suojaa ristiäsi,
 sun sankarisi omat.

 Erossa kauheassa
 ma yhtä pyydän sulta:
 sonetin Syyriassa
 minulle teethän, kulta!
 Kas, pääse alta huolen
 ma hetkeksikään en nyt,
 kun meren tuolle puolen
 on elämäni mennyt.

Rinaldo d’Aquino
Runot
Saima Harmaja