Ihmisyyden rajat
Kun ikivanha,
 pyhä taivaan taatto
 tyynellä kädellä
 piirtävistä pilvistä
 siunaavat salamat
 maan yli kylvää,
 ma suutelen viimeistä
 vaatteensa poimua,
 rinnassa hartaus
 ja lapsen pelko.

 Näät ei kera taivaisten
 itseään mitata
 ihmisen tule.
 Jos hän nousee
 ja kiireellänsä
 pilviä koskee,
 niin missään maahan
 ei kanta iske,
 hän on leikkikalu
 tuulten ja pilvein.

 Seisoen lujin,
 luisevin nivelin
 kauniisti kaartuvalla,
 vankalla maalla,
 ei hän yllä
 ees tammen latvaan,
 niinipuun
 ei vertainen ole.

 Mikä erottaa
 jumalat ihmisistä?
 Että heidän eellään
 monet aallot käyvät,
 ikuinen virta:
 meidät nostaa aalto
 ja ahmaa aalto
 ja me uppoomme.

 Pieni piiri
 elomme rajoittaa,
 ja monet sukukunnat
 liittyvät lujasti
 olemassa-olonsa
 köyteen katkeamattomaan.

Eino Leino
Johann Wolfgang von Goethe
Runot

de:Grenzen der Menschheit