Varjojen saari
Kun ilta on armas ja suurena kuu,
 Ja tyyni jo laskevi veille,
 Sinut purteeni saan, ja se ajautuu
 Päin saarta, mi viittovi meille.
 Se meitä jo vuottavi viitoineen,
 Min varjoissa oikut ilkkuu,
 Mut rastas laulavi siimekseen,
 Ja varjoista tähdet vilkkuu.

 Mut sentään, jos varjoja kammoksuin
 Et kuule helkettä rastaan,
 Niin airoin ma lepään ja viihtävin suin
 Sua painan ma rintaani vastaan.
 Ei vuottava saaremme kauhuja tuo,
 Sa vain sitä säikyt vielä,
 Siell’ onni hiljaisin silmuja luo,
 Ja kotimme meillä on siellä.

 Mitä mailma ja kitsas jumala sen
 Vei orvoilta rakkahilta,
 Sen saamme suomana siimesten,
 Miss’ arkana viipyy ilta.
 Sydän jaloin ja kainoisin onni jää
 Pois räikeistä riemuista arkaan: –
 Vain rahvaan ne turuille kiidättää
 Ja purppuran, laakerin varkaan!

 Mitä pelkäät, laps, – tule maihin näin!
 Ne on tuttuja, varjojen häivät,
 Ja ne nyökkivät meille suopein päin,
 Kun mailman aavikot jäivät.
 On tyyni, jo yökin jo unelmoi,
 On varjoissa äänetön tenho,
 Kun keväällä värjyvät murheemme toi
 Jo varjojen saareen venho.

 Halu meillä on varjojen saarehen,
 Se meidän yhtyä antaa
 Maill’ unhon tähtien tuikkesen,
 Ja henkäyksemme se kantaa
 Yön tuoksuhun, kukkien kasteesen,
 Kunis haivumme tyhjiin sen rantaan.
 Tääll’, lapsi, kun kuolemme hymyillen,
 Ei peitytä aavikon santaan.