Suutelet meille unhoitusta
Suutelet meille »unhoitusta,
 unhoitusta vaan!..
 Haihtuu hurma niinkuin haihtuu
 lentävä tähti syvään sineen,
 surun syvään äänettyyteen.
 Kuulen siellä kellot soivan,
 kaiken lopun kummat kellot.
 Valojasi vannoessa
 korkealla kukkulalla,
 yössä kesäkirkkahassa
 kuulen vaan ma kellot soivan
 kumman kaukaiset ja kylmät kellot.

 Ma kuuntelen kyynelsilmin, –
 ei lempi ikuinen!
 Tuo lempi, perhokulta, kaikkein häipyvintä.
 Niin hehkuen kumpuvan äänesi vuossa
 ne puhkeevat tuttavat valheet
 kuin kirjavat ihanat kuplat,
 punapilkkuineen,
 sinisoiluineen,
 ne pyörii, tanssii, särkyy pois –
 on nopea kuplien kierto.

 Ma kuuntelen kyynelsilmin,
 ja värjyn, ma valheista värjyn!
 Niin rakkaita valheita kaikki ne on,
 niin totta ne muistuttaa!
 Minä aina noin lempiä voisin,
 siks aina ma vaikenen.
 Kylmä, kuuma, myönnän taikka emmin,
 minä yksin, yksin lemmin.

Runot