Uusi Ruotsalainen virsi, N:o 335
1.

 Ihminen täällä ainakin
 On matkamies, kun kaukaisiin
 On maihin matkustava;
 Jos kiintyä voi elohon,
 Hän täällä toki vieras on,
 Kotiinsa palajava.

2.

 Ei hetkeksi hän aikaa saa
 Pois panna käestään sauvansa;
 Sillä ei lepo auta.
 Hän matkalla vaan yhtenään
 On iankaikkisuuteen päin,
 Jon ovi ompi hauta.

3.

 Jos koissani siis istunen,
 Tai maasta maahan kulkenen,
 Kaukana koista tuolla;
 Niin määrä on se sama vaan,
 Yöt, päivät sitä tavotan,
 En rauhassa saa olla.

4.

 Vaan kussa oon ja vaellan,
 Niin tiedän aina Jumalan
 Olevan yhtä tässä;
 Hän varjoo kaikki retkeni,
 Ja on myös minun Isäni,
 Siis mikä hätä tässä?

5.

 Ei ole syvyys meressä
 Niin suuri, ettei kätensä
 Mun sieltä voisi kantaa;
 Niin autio ei erä-maa,
 Ettei Hän sieltä rahtua
 Einettä voisi antaa.

6.

 Jos yli järvien ja maan
 Hän matka-linnut matkoiltaan
 Taas kotihinsa tuonee;
 Mintähden voisin vapista?
 Hän, joka heitä johdattaa,
 Ei eksyä mun suone.

7.

 Siis, kunne voinen vaeltaa,
 Hän vahingoista vapahtaa,
 Ja lujan avun lainaa;
 Hän hädässä suo neuvojaan,
 Ja puuttehessa armoaan:
 Hänelle kiitos aina!

8.

 Mä olen heikko, syntinen,
 Vaan, Herra, tahtos jälkehen
 Taivuta sydämmeni;
 Ja, vaikka missä määräät tien,
 Niin ohjaa armollasi sen,
 Taivaaseen tullakseni.

Bqst.

Lähde: Kansan Lehti 25.4.1868.

Johan Ludvig Runeberg
Virret
Kansan Lehti
1868