Kallioon-lyöjä
Kun nääntyviksi kauas
 näät veljes aavikkoon,
 kohottaa tohdi sauvas,
 lyö lähde kallioon.

 Kovimpaan kallioista
 lyö, ihmissydämeen,
 niin korven kulkijoista
 saa moni virvokkeen.

 Se tee. Vaikk’ erämaassa
 iäti itse käyt,
 luo taivaanrannan taa sa
 avarat vuorten-näyt.

 Ja outona jos pysyy,
 kuss’ uinuu kerran luus,
 vain kuolo hautaa kysyy,
 ei kuolemattomuus.