Katoovaisuudesta
Etkös ole, ihmisparka,
             aivan arka,
 Koskas itket päivät yöt,
 Koska suret suuttumatta,
               puuttumatta
 Muistain tuonen murhatyöt.

 Tapa vanha tappavalla
           vierahalla
 Luojan laitoksen perään:
 Hyvät, huonot lapsinensa,
               lankoinensa
 Syöksee, sulloo maan poveen.

 Syöksee, haaskaa, särkee, sortaa,
                maaksi murtaa
 Hirmukourilla kovin;
 Turhat toivot, toivotukset,
                 voivotukset
 Parkusuussa pelkurin.

 Poies parku paneminen,
            katsominen
 Kaiken mailman menoja;
 Katso kaikki katseltavat,
              kuunneltavat,
 Eikö kaikk’ oo loppuva?

 Mitä maassa mateleepi,
            käveleepi,
 Maaksi pitää muuttua;
 Mitä puussa piiskuttaapi,
               kuiskuttaapi,
 Puusta pian putoaa.

 Lennä lintu minkä lennät,
             et sä lennä
 Kovan kuolon käsistä;
 Saa se linnun lentävänkin,
              rientävänkin,
 Tuuleksentelemasta.

 Kell’ on ruumis raittihimpi,
              rautaisempi,
 Kuin on kalalla meren?
 Surma toki surmeleepi,
               turmeleepi
 Kalakarjankin veden.

 Hauta valmis vähäisillä
            kalasilla
 Hirmuhauin kuvussa;
 Hauin hauta kuohuvassa
           kattilassa,
 Puhuvan myös povessa.

 Ruohot raukat raukenevat,
            ehkä ovat
 Kukassansa koreat;
 Puut ei pääse paksujuuret,
              pienet, suuret
 Kasvaissansa kaatuvat.

 Kivet kovat kallioilla,
              kankahilla
 Mullaks rikki murretaan;
 Rauta kaikki repäisevä,
               raateleva
 Ruostehelta raadellaan.

 Ei niin vähää, väetöntä,
             voimatonta,
 Jota surma säästänee;
 Ei niin vahvaa, väellistä,
               voimallista,
 Joka kuolon kestänee.

 Kannelle jos kaiken ilman
           heität silmän,
 Sitä tutkit tapoineen:
 Kääntyy, kulkee, vääntyy, vyöryy,
               poikkee, pyöryy
 Taivas kirkas tähtineen.

 Kerran kääntyy kääntymästä,
           vääntymästä,
 Kääntyy kääntymättömäks,
 Kääntyy käskyllä kovalla
              Kaikkivallan
 Tyhjäksi, tavattomaks.

 Täm’ on tuoni tulisella
            taivahalla,
 Tämä tähtein pesällä,
 Täm’ on ikä ihanalla
            auringolla,
 Vahvuus tää vahvuudella!

 Siis ei ole olevata,
            pysyvätä
 Tämän mailman menoissa:
 Kaikki kaatuu, kaikki muuttuu,
               kaikki puuttuu
 Luojan luotuin seassa.

 Tätä aina ajatella,
            muistutella
 Pitäisi sun syntisen;
 Tästä ottaa ojennusta,
                huojennusta
 Säikähtyissä sydämmen.

 Mik’ on ilo rikastua,
            rakastua
 Kaupungissa katoovain?
 Mik’ on ilo oleskella,
                asuskella
 Tässä tilassa turhain?

 Etsi muuta elantoa,
            olentoa,
 Pyydä taivahan taloon;
 Etsi meno muuttumaton,
             puuttumaton,
 Pyri pyhien iloon!

 Siell’ on riemu rikkahampi,
              runsahampi
 Asunnoissa taivahan,
 Siellä laulat lapsinesi,
                 lankoinesi
 Voiton virttä Jumalan.

 Kosk’et koskaan kuolematta,
             katoomatta
 Sinne täältä tulla saa;
 Sydän sulla, syntisparka,
                aivan arka,
 Että suret kuolemaa!

Juhana Cajanus
Runot