Samarialainen
Haavoissani, janon poltteissa
 makasin, lyöty,
 autiolla vuoritiellä.

 Tulit, samarialainen,
 peitit lyödyn ruumiini,
 nostit, kannoit,
 vedellä virvoitit suuni,
 hellyydellä sydämeni.

 Elin jälleen.
 Eikä minulla ollut sukua ja ystäviä enää.
 Seurasin ankaria teitäsi:
 nälkää, vaaraa, kodittomuutta.
 Jaoimme taakat ja niukan leivän,
 olimme lohdutus toisillemme kovina päivinä.

 Mutta poluton viidakko,
 poluton viidakko on ihminen!
 Kerran piirsit hymyillen veitselläsi
 pisartelevan naarmun minuun.
 Kuilu on auennut,
 vertani polttaa sokaiseva myrkky.
 Pimenee ympärilläni,
 autioituu.