Elämys
Jo täynnä hämyn utu-hopeaa
 ol’ laakso – pilvistä kuin vuotaneet
 ois säteet kuun. Ei ollut vielä yö.
 Ja tumman laakson utu-hopeassa
 mun hämärtyvät aatokseni häilyi,
 pois elämästä hiljaa vajosin
 mä mereen huokuvaan ja kuultavaiseen.
 Ja monet ihmeelliset kukat näin,
 ah, tumman-hehkuvaisin terälehdin.
 Näin kasvitiheikön, sen takaa tulvi,
 kuin lämmin virta valon keltajuova.
 Ja aaltoileva soitto kaiken täytti
 niin alakuloisena. Tiesin tämän,
 vaikk’ en mä käsittänyt, tiesin sentään:
 tää kuolo on. Se muuttui säveleeksi,
 mi ikävöi ja tummaan hehkuun syttyy,
 tuo alakuloisuuden sisar.

                       Kummallista!
 Mun sielussani hiljaa itki, itki
 nimetön kotikaipuu elon luokse
 kuin itkee mies, min illan tullen laiva
 vie purjein keltaisin ja mahtavin
 veen tummansinertävää siltaa pitkin
 ohitse kotikaupungin. Ja hän,
 hän näkee kadut, suihkukaivojen
 hän kuulee solinan ja tuoksut tuntee
 myös sireenien; itsensä hän näkee
 veen partahalla lasna, lapsensilmin,
 jotk’ ovat pelokkaat ja itkuvalmiit,
 hän näkee valon omast’ ikkunastaan –
 mut suuri laiva liukuu hiljaa pois
 veen tummansinertävää siltaa pitkin
 niin oudoin, keltaisin ja suurin purjein.

Hugo von Hofmannsthal

de:Erlebnis