Joulukirkossa
Jo sammuneet on tulet alttarin!
 Ne olivat sen valon heijastusta,
 min taivas antoi, yö kun oli musta,
 se ainut säteensä loi kuiluihin.
 Tuskasta meidät päästää vain tuo valo,
 mi Betlehemin yllä säteili:
 halvassa seimessä, ah syttyi palo,
 mi Luoja oli, ihminen myös jalo,
 tien kotiin kaikille se näyttävi.
 Ja viisaat miehet mailta kaukaisilta,
 Idästä, Ganges-virran rantamilta
 sen seimen ääreen kullat, helmet toi,
 se seimi sovituksen meille soi.
 Vain lapsi! Mutta rauhan ihanilta
 hän saapui mailta, miss’ ei miekat lyö,
 ei vuoda veri, hänen harteitansa
 painosti maailmoiden synninyö, –
 hän ukkosen ja myrskyn voimallansa
 vaimensi; alkoi valkeuden työ.
 Ja autuus, jonka muinoin vaihtoi vaivaan
 ens ihmispari aluss’ aikojen,
 takaisin meille suotiin jällehen.
 Uudelleen laadittihin lait taivaan,
 uudelleen taivaat meille aukeni,
 joiss’ usko, toivo, rakkaus, vallitsi,
 ja veljessopu. – Valtaa kuoleman
 inehmot näyttäneet ei kammoovan,
 kun rauhan ruhtinas sai ikävöity,
 tuo orjantappuroilla seppelöity. –
 Ja tammi taittui, kaislat kaatuivat
 taas noustakseen: näin kaikki raakuus taipui,
 ja Rooman kotkain valta maahan vaipui,
 näin välkkyi kyyhkyn siiven hopeat. –
 Ah neitsyt, puhtahampi päivän tuojaa,
 povessaan kantoi maailmoiden Luojaa.
 Korvessa pedot kylpi hurmeessa,
 mut esiin astui Judan leijona.
 Ylhäällä Isä kiersi tähtitarhaa,
 mut maailmassa poika yksin harhaa.
 Katuivat kansat, syämet taipuivat,
 valtoihin rakkauden vaipuivat.

Esaias Tegnér