Nokkonen ja ruusu
Nokkoselle poljetulle
 ruusu lausui oksaltaan:
 Kov’ on onni suotu sulle,
 sua aina kartetaan.
 Sinuhun ei silmää luoda,
 ken sun näkee, väistyy pois;
 hyväilyst’ ei sulle suoda,
 sillä kättä polttaa vois.
 Jokainen, jok’ astuu luokse,
 tuntein sinun tapojas,
 kohta luotas poijes juoksee,
 peljäten sun pistoas.

 Tähän vastas nokkonen:
 Luoja loi mun tuliseksi;
 koristusta minä en
 saanut vaaran peitteheksi.
 Mut sä petät, kaunoinen!
 Luotu muita narraamahan
 kaikkia sä viittailet
 sua riemuin poimimahan;
 piikkis piillät, hymyilet.
 Kyllä kerskaat, ett’ on sulla
 väri, loiste, joilla kiillät,
 mutta julmempi kuin mulla
 sull’ on miekka, jolla viillät.

Samlade skrifter II, 1815, suomeksi Luonnonkirjassa.

Carl Gustaf af Leopold
Paavo Cajander

sv:Carl Gustaf af Leopolds samlade skrifter/Nässlan och törnrosen