Kahden vaiheilla (Fröding)
Hän on leskimies, vanha ja päästänsä kalju,
 kitupiikki ja häijy ja rähjys ja rahjus;
 jos ma ottaisin tuon, jopa öisin ma halju, –
 ja hyi sua, saituri, hyi sua, nahjus!
 Lisäks hällä on lapsiakin,
 – jopa vai, jopa ottaisin!

 Mut kun muistelen taas talon laihot ja luuhat
 ja ne lypsävät lehmät ja täytetyt aitat
 sekä köyhien tyttöjen tuskat ja puuhat,
 kun ruuasta rehkit ja vaatteita laitat,
 toki silloin ma arvelen ain:
 niin, ehkäpä, ehkäpä vain!

 No, sen ties, tosin toiselle valat ma vannoin,
 kun Atlantin laivahan pois hänet saatoin:
 hän on nuori, hän keikkuen kääntyvi kannoin,
 hän on reima ja hieno, mut köyhä ja maatoin,
 ja hän lempeni saada nyt vois,
 jos täällä, vain täällä hän ois!

 Mut ei mielestä vaan mene tuo, mitä tietää
 talo suuri, min kattilat kirkkaina nään mä;
 – sopis lievätä myöten ja ukkoa sietää,
 – hän on raihnas ja vanha, ja leskeksi jään mä!
 Miten hyljätä vois, mikä saataviss’ ois,
 ois syntiä heittää se pois!

 Mut on suurempi synti, jos pettänen varsin,
 kun ma uskoni annoin lausein ja aikein:
 sitä ratkeamaako ma ehjäksi parsin?
 – Sydän tyrtyy, ja istun miettehin haikein,
 ja on kurkussa itkunpää,
 kun mielehen muistuu nää!

 Mut se ukko ja tuo yhä keinoja kysyy,
 miten untuvapatjoilla pääsisin pahat,
 ja ne kaapit ja kellarit päässäni pysyy
 ja ne lehmät ja lampaat ja possut ja – rahat!
 Hänet ottanen pois, hänet ottanen pois,
 vaikk’ kuustoista lasta ois!