Vaeltaja (Mäkinen)
Hän louhuista vuort’ ylös astuiksen –
 Moni on kivi teräsyrjäinen,
 Tai kasv’ okavartinen piilostaan
 Puri jalkaa astujan urhokkaan.

 Vaan hän hi’en otsalta pyyhältäin:
»Ylös vuoren päälle kun ennättäin,
 Saan katsoa mait’ yli laajimpain
 Kautt’ ilmain, näkyjen loistelevain.»

 Niin astuvi hän, väliin seisahtain,
 Maailmoja allansa tarkastain,
 Ja seisoen sauvahan ryhmyiseen
 Hän pykälän leikkavi muistokseen.

 Yhä astuu näin – väliin seisahtain –
 Hän pyrkien vuort’ ylös ponnistain:
 Ja nousten näkyala laajentuu,
 Ja pykälät sauvassa taajentuu.

 Mont’ on ikikaunista näytelmää
 Näin ihaillut laajalti – selvempää
 Mit’ ylemmäks ehtivi, matk’ ei vaan
 Näyt’ ankara kuluvan laisinkaan.

 Hän viel’ yhä nousee – seisahtaa,
 Ja uuden sauv’ yhä pykälän saa:
 Laajeten näkyala kirkastuu,
 Vaan vuor’ yhtä jyrkkänä kohouu.

 Niin noussut hän on – niin nousevi ain,
 Yhä matkansa päätä hän tarkoittain,
 Mutt’ ain yhtä kaukana maalistaan
 Hän on, kuin matkaans’ alkaissaan.