Luominen
Ol’ ennen ajan tämän alkamista
 Vaan pimeys, yö synkkä valloillaan,
 Ja kaos-luoman alku-aineksista
 Ei ilmesty viel’ elon hiukekaan,
 Ja syvyyksissä synkkyys vallitseepi,
 Ja kaikkialla kuolo hallitseepi.

 Hah! keskellä nyt kuolon hiljaisuutta
 Jo kaikuu ääni Kaikkivaltiaan,
 Se valon tuo, se luopi eloo uutta,
 Tuoss’ synty-sanat taivahan ja maan,
 Ja lähtein lemmen iki-lähtehestä
 Lemp’-olennoita tuo ne tyhjyydestä.

 Nyt ”tulkoon valkeus” ne sanat soivat
 Luojamme suusta ensin, suistaen
 Pimeyden usvat pojes, ja ne toivat
 Jo näkyville maisen valkeuden,
 Ja ijäisyyden yö nyt pakeneepi,
 Ja ensimmäinen päivä valkeneepi.

 Nyt valkeus ja henki, elon tuopa,
 Jo alkaa tehdä vaikutuksiaan,
 Ja Luojan mahti-sana, kaikki luopa,
 Kaikk’ olevaiset käskee olemaan,
 Luo taivaan äärettömän tähtinensä,
 Maanpallon kasvineen ja karjoinensa.

 Jo kukoistaapi kaikki loistossansa,
 Ja elon hauskuus luodut riemuun saa
 Ja ihminenkin luonnon kaiken kanssa
 Nyt elämätä nauttii ihanaa,
 Ja sieluns’, alkuansa Jumalasta,
 Henk’-yhteyttä sen etsii autuasta. –

 Myös hengen maailmassa vallitseepi
 Yön pimeys ja kaos kauhea,
 Se henki tuolla mikä hallitseepi
 Tuo turmiota vaan ja tuhoa,
 Kaikk’ kadonnut on elo kokonansa
 Ja kuolo pitää kaikki saaliinansa.

 Kun Herran sana joskus tuolla vielä
 Nyt kaikuu, saa se ihmeen aikahan,
 Se pimeyden, kuolon poistaa, siellä
 Luo valkeuden, aina loistavan,
 Ja hengen elämä siell’ ilmauupi,
 Se uskon, rakkauden, rauhan tuopi.

P[aavo]. P[outiainen].

Paavo Poutiainen
Runot