Oarre
Muuan ukko makasi
 Kuolinvuoteellansa;
 Lapset luokseen manaisi,
 Puhuin kuoleessansa:

 ”Pellostamme tavatten
 ”Oarteen, sanken suuren;
 ”Jos sen ylös kaivatten,
 – ”Outten rikkaat juurin.

 Enempeä ei sanonut,
 Sillä puheet puuttui;
 Eäni oli vajonut,
 Ja hän mullaks’ muuttui.

 Tuskin oli hauassa
 Heijän vanha isä,
 Kuin jo lapset, paijassa,
 Penkoivatten hi’essä.

 Päivät, yöt, nyt kaiveltiin
 Koko pellon moata;
 Paikat kaikki raivettiin,
 Voan ei soatu oartta.

 Lapset oli surussa,
 Sanoit: ”isä petti” –
 Kaivoit, vieläik, toivossa:
 – ”Meillen tyhjän jätti!” –

 ”Niinpä Isään vainaamme
 ”Emmö soatak luottaa –
 ”Turhaan meni vaivamme,
 ”Kaivettiin jo suotta.

 Voan – jo toisa suvena,
 Näkivät he kumman;
 Pelto kasvoi tuhona,
 – Saivat aika summan.

 Tästä vasta näkivät,
 Jotta oli totta;
 Tätäik aina tekivät,
 Saivat rikkuutta.

A[ntti]. Räty.

Lähde: Suomi 5.6.1847.

Antti Räty
Runot
Suomi (lehti)
1847