Tulkoon!
Miks’ sanat kuole ei, jo itketyt!
 Ne hetken harhaan syntyi sielussasi,
 mut maailmoina sinkos huuliltasi
 mun tajuntani yössä kiertäin nyt.

 Sylissä loputtoman syvyyden
 siell’ yhteen syöksyy tuhat tuskan maata
 iäistä rataa, josta ei voi laata.
 Ma niitä kannan, vielä vavisten.

 Mut sano: tulkoon! Heti hulmahtaa
 yön halki valon, rakkauden laine.
 Maailmat polttaa pois sen alkuaine.
 Vain yksi jää: sun sydämesi maa.

 Niin voittamana riemun tulisen
 pysähtyy tuska sisimmässä veren.
 Ylitse eron, yli vuotten meren
 sylini sulle avaan, kaukainen.