Runo-laulu Vanhan ja Uuden Suomen maan yhdistyksestä
Nouse vanha Väinämöinen,
 Ukko heräjä unesta,
 Kannel’ ota kourilleisi,
 Joutsi louhinen käteisi,
 Laske kielet laulamahan,
 Itse Isämme iloinen,
 Hyräile hyvästä syystä,
 Vielä neuvo nuorempia,
 Sekä outoa opeta,
 Saata sanat kielelleni,
 Että oikehin osaisin,
 Laulun hyvän lasketella,
 Runon rohkian sanoilla
 Ylistellä yhdistystä
 Koko Suomen suuren saaren,
 Vanhan sukusi vakaisen.

 Kyllä paljon kyyneleitä
 Vuoti silmämme vetenä,
 Monta huolen huokausta
 Rikkoi sillon rintojamme,
 Koska salli suuri luoja,
 Itse Isä taivahinen,
 Suomen suureksi suruksi,
 Pohjan päiviksi pahoiksi,
 Sota-miekan surkehimman,
 Kolmet kertoa kovinta,
 Suomen maata särjetellä,
 Palasiksi pilpustella:
 Veljet veljistä erotti.

 Aina onnetut sodalle,
 Sodan alla sorrettuina,
 Tallattuina tappeluita
 Oli maamme, manteremme:
 Virrat viertyivät verestä,
 Kosket kuolleiten mehesta,
 Itku kaiku kukkuloilta,
 Valitukset vuoriltamme,
 Metsät huudosta humaisi,
 Salot synkiät surusta. –
 Atrat vaipuivat vaolle,
 Päälle pellon ruostettuivat,
 Kaikki kauppa kaupungeissa,
 Kyntö, kylvö maan-kylissä
 Seisoi suuressa surussa,
 Alla vaivan vaikeimman,
 Josta puutos peljättävä,
 Nälkä aivan näännyttävä
 Viertyi meillen vierahaksi,
 Vierahaksi vaikiaksi.
 Eipä tarpeita taloissa,
 Eipä suurus-einehitä,
 Koska tuojat tarpehemme,
 Elatuksen etsiämme
 Kulkivat sodan kujillen,
 Tulisihin tappeluihin.
 Suru meillä suuruksella,
 Pelko puoli-päiväsenä,
 Itku ilta-atriana,
 Valitukset vuotehella.
 – – Vaan mitäs sodasta soitan,
 Veren vuotoja valitan,
 Muistan murhet-aikojamme;
 Jo on viihtynyt vihasta,
 Luoja meillen lemmistynyt,
 Koska kautta Keisarimme,
 Kautta Haltian hyvimmän,
 Suuren suvun Suomalaisen
 Kaikki yhtehen kokoisi,
 Kansan yhdeksi yhisti.

 Tämä Herra täydellinen
 Tämä Isämme ihana
 Saatti suuren Suomen saaren
 Niemen asujat avaran
 Alle vanhan Valtikkansa,
 Veljet suodut seurahani.
 – – Terve, vanha tuttavani!
 Terve, tultuas tykööni!
 Veli yhdestä verestä,
 Sisareni siunaeltu!
 Terve sukuni suloinen,
 Kallis kieli-kumppanini,
 Joka astut askareissa
 P o h j a n maalla pulskealla,
 S a v o n järvisen saloissa,
 Taikka häilyi H ä m e h e s s ä,
 M a a l l a  U u d e l l a majailet!

 Nyt on rauha rakennettu,
 Viha viskattu sivullen;
 Käykämme käsi kädessä,
 Silmät kuivat kyyneleistä,
 Rinnat riemusta iloiset,
 Vieden atrat vaimoillen,
 Kyntäen kasatut nurmet:
 Kanssa kaupan kappaleita,
 Elatuksen einehitä,
 Rauhassa rakentakamme;
 Noista leipä läheneepi,
 Ruoka runsas ruumihille.

 Vaan kuin ruumis ravitahan
 Luojan lahjoilla hyvillä,
 Karttakamme kaunihisti,
 Ettei vilja mieltä viekö,
 Sielun arvoa sovaisko,
 Synnin kautta saastutelko.
 Ottakam’ opista vaari,
 Osoviitta viisahista,
 Että taito toimellinen,
 Taito tarkka ja tulinen
 Tulis meillen tuttavaksi,
 Miesten aivossa asuisi,
 Matkaamme vakahasti
 Sanan seurassa Jumalan,
 Kaikkivaltiaan valossa;
 Niin me taidamme todella
 Tulla täällä siunatuksi,
 Sitten taivahan talossa
 Viimen aivan autuaiksi.

 Kiitos myöskin Keisarillen,
 Maamme Isällen isollen.
 Suomess’ olkohon sanottu
 Suusta joka Suomalaisen,
 Koko kansan kielen päästä.
 Virren vieryvän tavalla,
 Kosken kovin kuolevaisen,
 Kohten taivahan kotia,
 Päälle pitkän pilven piiren,
 Tähti-tarhaen taaksi,
 Isän istuimen etehen,
 Luokse Luojan laupehimman
 Korotkohon kiitos-ääni,
 Sanat soikohot suloiset:
 ”Anna armias Jumala,
 ”Itse Herra Haltioiten,
 ”Anna ALEXANDERILLE
 ”Paljon armon antimia,
 ”Sekä lahjoja luvuta,
 ”Paljon päiviä hyviä!”

Kivennavasta Joulukuussa 1821.

Heinric Borenius.

Lähde: Turun Wiikko-Sanomat 5.1.1822.

Henrik Borenius
Runot
Turun Viikko-Sanomat
1822