Babelin maassa
Meit’ ahdisti ikävät Babelin
 Ja sen kyynelpajuiset puistot.
 Kuin Cainia ajeli Abelin
 Löi meitä nyt Zionin muistot.

 Me istuimme Babelin vankeina.
 Suru murjoa meilt’ oli tajun.
 Pois kantelet laskimme ankeina
 Me oksille murhepajun.

 Pahantekijän pannaan hartio
 Ilosaatossa viemään hirttään,
 Niin vankeinkin käski nyt vartio
 Ilomielin veisata virttään.

 Viel’ itkeissämmekin veisata vaan,
 Kotikannelta soittaen auvoin!
 Voi teitä, te ilkkujat isänmaan! –
 Oi Jumalani, kuinka kauvoin!

 Sinun yksin on sieluni, synnyinmaa!
 Sinull’ annan riemuni takeen,
 Jos muille, niin käteni käyrtyä saa
 Ja kieleni tarttua lakeen.

 «Jerusalemi repikää juuriltaan»,
 Edomiitat huusivat kerran;
 Mut kerran se Zionkin muuriltaan
 On huutava kostoa Herran.

 Tytär häviön, Babel! Autuas on,
 Joka runnellun ruumiis raiskaa,
 Sukus surmaa ja kovaan kalliohon
 Sinun piskuiset lapsesi paiskaa.