Nuorelle puulleni
Sinut istutin, hentoinen, pieni puu,
 kevätpäivänä Suomen multiin.
 Minä heitän sun hellien
 maaemon huomaan
 kevätvehreitä kerkkiä,
 lehviä luomaan,
 minä heitän sun päivyen kultiin.

 Sulle haastelen, hentoinen, pieni puu:
 Oi, syvälle painaos, juuret!
 Juo voimia hetteistä
 maaemon armaan,
 niin jaksat sä jalosti
 varttua varmaan,
 kas, mulla on toiveet suuret.

 Minä toivon sun nousevan päivää päin,
 niin uljaana latvaasi kantain
 ja oksias laajalle
 levitellen,
 niin vienosti tuulessa
 humahdellen
 ja varjoa viivasta antain.

 Ja silloin sun latvaasi, uskon sen,
 kevätkäkönen istahtaisi.
 Se kultia kukkuisi
 Suomelle siellä,
 näin, näin minun puuni,
 mi pieni vielä,
 kotiseutua kaunistaisi.

 Ja jos syksyn myrskytkin myllertäis,
 et säikkyis, mun puuni, näitä.
 Sinun latvasi laulaisi
 laulua tummaa,
 se tarua kertoisi
 kaunista, kummaa.
 Minä uskon sun uhmaavan säitä.

 Olen itsekin vielä kuin nuori puu,
 sun laillasi kasvaa jos saisin!
 Joka vuosi me vartumme
 vaaksan verran.
 Päin päivyttä pyrkien
 minäkin kerran
 kotiseutua kaunistaisin.

1925.