Wolmar Styrbjörn Schildt’ille
Kirkkaana nousee taaskin päivän koi
 Ja suuteleepi sulo Suomeamme,
 Ja metsä tuoksuu, kenttä vihannoi
 Ja lintujen laulu soipi laaksoissamme.
 Kaikk’ on, kuin takaa vuosituhanten
 Silmäisi meitä päivä muinoinen.

 Kaikk’ on kuin ennen... Eipä kuitenkaan!
 Miss’ ennen raakuus kulki korpiansa
 Ja pimeyteen peitti erämaan,
 Joss’ asui vuorten luoliss’ metsäkansa –
 Siin’ on nyt maa, mi työllä saatu on
 Ja kansa päässyt päivän valohon.

 Sitkeenä on se käynyt rataansa
 Taistellen luonnon, metsänpetoin kanssa;
 Se taipui, mut kuin teräs joustava
 Se suoreni, käv’ ulos luolistansa
 Ja yltään riisui ruman raakuuden
 Ja ryhtyi hengen viljelyksehen.

 Jo paimentorvi kankahilla soi,
 Ja kirves kaasi koivut vuoristoissa,
 Ja aura kenttään vakojansa loi,
 Ja Wäinön kannel kaikui laaksoloissa.
 Kuin ennen nousi päivä loistossaan,
 Mut näki uuden kansan, uuden maan.

 Kyll’ usein korjas halla viljan sen,
 Useesti miekkaan vaihetettiin aura,
 Liekkeihin julmain vihollisien
 Savuna haihtui auma, haitui saura,
 Ja äidin kuihtuneilta rinnoilta
 Useesti tempas lapsen Tuonela.

 Mut alla sorron, alla vaivojen
 Ei nääntynyt tää kansa, Suomen kansa;
 Se uskoi, toivoi – siinä voima sen...
 Se uskoo, toivoo nytkin voihkuissansa,
 Ja syvällä sen sydämessä soi:
 ”Viel’ uusi päivä kaikki muuttaa voi”.

 Työtä teit sa, jalo vanhus, Suomenmaasi kunniaksi,
 Mitä ajatella tiesit, uhrasit sen parahaksi.
 Siitä kiitoksensa sulle Suomi isänmaasi antaa. –
 Suokoon Herra hedelmiä runsahia lempes kantaa.

K. J. G[ummerus].

Lähde: Turun Kuva-Lehti 10.8.1890.

Karl Jacob Gummerus
Runot
Turun Kuva-Lehti
1890