Verkon kutoja
Hän kutovi verkkoa yhtenään
 elon tuimaat pitkät päivät,
 siinä laulavi sumeat surunsa
 se työ hälle tuottavi murunsa,
 pois poistavi hetken häivät.

 On poskensa kalpee, veretön
 ja kirkkaus silmistä poissa,
 kesä kalpeni hältäkin aikaiseen
 sydän nuorena vuos’ verikyyneleen,
 elon tuimissa otteloissa.

 Ei rintansa riemuja elämän
 ja onnen osuutta tunne,
 kodin hellyyttä ei, ei ystävän
 viha, pilkka on edessä kärsivän,
 jos pyrkivi retkillä kunne.

 Hyvän kaipaus raukalta rinnasta
 pois häipyen hiljaan palaa,
 sydän sammuvi tuskien keskellen
 hän alle vaipuvi vyöryijen
 – ja kurjan kukkia valaa! –

 – Oi miksi elämä kauhullaan
 näin vaanivi köyhän lasta,
 oi miksi ain surujen summat nuo,
 tää elämän keikkojen kuormaksi suo,
 – se väsy ei uhkailemasta! –

16–7–04.

Mikko U[otinen].

Lähde: Työmies 19.7.1904.

Mikko Uotinen
Runot
Työmies
1904