Kyttä
”Ken kerran katsoi kauneimpaan,
sen silmät huijentuivat,
sen silmät siinä ainiaan,
kautt’ elämänsä uivat.”

I. 

 Ma ajan hiiden hirveä,
 niin villiä ja virmaa,
 mi lumiaavan äärellä
 vapaana kiitäin kirmaa.

 Nyt vasta löysin jäljet sen,
 kun kauvan noita hain ma,
 kun erämiehen murheiden
 kaikk’ kauhut tuta sain ma.

 Kun ylivoimin taistelin
 ja monta kertaa vaivuin
 ja epäilystä kuuntelin
 ja tuskan alle taivuin.

 Nyt vasta löysin jäljet sen,
 ja vannon: niitä seuraan,
 vaikk’ kiini koskaan saisi en
 ma pyhätöiden peuraa.

 Yöt, päivät hiihdän jälkiään
 ja erämaata matkaan,
 ja kotihini kääntymään
 mua ei saa jumalatkaan.

 Näät päässä tien on kaikkeni,
 vaan tyhjä takanani;
 jos katsoisinkaan taakseni,
 niin ois se kuolemani.

II. 

 Ma unta näin, kun nukkunut
 ma olin nuotiolle:
 ol’ linna uljas kohonnut
 öiselle hongikolle.

 Ja linnass’ istui neitonen,
 seessilmä, silkkitukka,
 laps laulujen ja leikkien,
 maan kaunokaisin kukka.

 Ma olin köyhä laulaja,
 mi linnan neittä lempi,
 mut ritarilla korskalla
 ol’ linnan immen hempi.

 Ja kaiutellen kanneltain
 ma lemmestäni lauloin,
 mut ihanaisna impi vain
 ritariansa kauloi

 ja mulle säälihymyn soi
 ja palkaks lantin antoi –
 ja asemies se immen, oi,
 häävuotehesen kantoi.

 Ja häissä linnan neitosen
 ja soturin ma soitin,
 mut silloin kerran viimeisen
 myös kanneltani koitin.

 Häät juotuaan näät rouvineen
 pois korska herra matkas
 ja silloin kaiho kanteleen
 hiushienot kielet katkas

 ja silloin loppui laulukin
 ja loppui laulajakin,
 min haamu tielle syöstihin
 laill’ luihun kulkurakin.

III. 

 Ma näin jo sen, ma näin jo sen,
 näin unelmaini pyhän
 ja eessä sielun silmien
 sen nään nyt yhä, yhä!

 Ma kuljin kohti kukkulaa,
 min päällä päivä hohti,
 kun sinne erä-kulkijaa
 halk’ korven jäljet johti,

 ja kun ma pääsin päälle sen,
 päin hiiden hirvi juoksi
 ja silmät tulta tuiskien
 se luontelihe luoksi.

 Ma kohta jousta jännitin
 ja kaarta koitin äkin
 ja sydämeensä silmäsin
 ja koitin tähdätäkin.

 Mut yksi ainut katse sen
 mun käteni jo nitoi,
 yks lieska silmäin syvien
 mun vangiks kohta sitoi.

 Sen silmät suitsi salamaa,
 pyhintä pyhää tulta.
 Oi, niiden eessä kalpeaa
 on kuun ja päivän kulta.

 Ja niiden eessä ihminen
 vain vapisee ja vaipuu
 ja maahan kääntää katsehen
 ja polvillensa taipuu.

 Niin minäkin. Mut tovin vaan
 mua katsoi tuo ja – lähti
 kuin ukonnuoli radallaan
 tai taivon lentotähti.

 Ja keskell’ erämaata ma
 taas ypö-yksin kuljin,
 mut jumalaisen kuvansa
 ma sydämeeni suljin.

 Ja kera sen mä hiihtelen
 ja iloitsen ja huolen,
 ja jos ma kaadun korpehen,
 niin kera sen ma kuolen.

IV. 

 Kun viima vinkuu, tuuli käy
 ja lunta tulla tuiskii,
 maan yllä ilta hämärtäy
 ja puista peikot kuiskii,

 kun jäljet hukkuu hankehen
 ja väsymys mun valtaa,
 niin näin mä silloin laulelen
 pois tunnon tuskan alta:

   »Oon erämies
   ja luoja ties
 ma koska päätän retken
   ja tokko saan
   ma koskonkaan
 elää sen suuren hetken,

   kun hirveni
   on omani,
 on suuri saalis mulla,
   min vuoksi ma
   sain taistella
 ja tänne asti tulla.

   Mut surren en,
   en huoaten
 ma taita taipaletta
   ja säästäen
   vain soittelen
 ma kaihon kanteletta.

   Oon erämies
   ja luoja ties,
 se tahdon myös ma olla
   ja työni tän
   vain pyhitän
 kuin mies ma taistelolla!»

 Näin virttä vierrän, sävelin
 ma sydänsurut suistan
 ja toivonlapsen laulelmin
 yön peikot pois ma puistan.

V. 

 Alun on niin outo olla nyt,
 ett’ ihan ihmetyttää;
 ma tovin olen itkenyt
 ja nyt mua hymyilyttää.

 Tää tunne suuren ilon on
 tai suuren surun enne.
 Saas nähdä, poika hongikon,
 ma minne tästä mennen.

 Ma käynkö tuonen tuskihin
 ja manan merta soudan
 vai jumalainko juhlihin
 ma koito kohta joudan?

VI. 

 Vain kangastusta kaikkiko
 ja haavehien harhaa? –
 Oi julma, kylmä kohtalo,
 kun veit sa multa parhaan!

 Viel’ ihan äsken edessäin
 sen sorja varsi väikkyi,
 sen kaunokarva kimmeltäin
 kuin pehmyt laine läikkyi.

 Ja tyhjä taas on erämaa
 kuin vain se olla voipi.
 Taas erämiesi huoahtaa
 ja yksin unelmoipi.

 On eränkäyjän elämä
 vain unta, unta, unta,
 sen onni valhe pettävä,
 sen suvi lunta, lunta.

 Ja: sentään kaikki kaikessa
 vain unet ovat hälle.
 Siis: kiitos, kiitos kaikesta,
 min soitte etsijälle!

VII. 

 Mua onni seuraa: eelläni,
 vaikk’ etähällä vielä,
 ma taas jo nään mun hirveni
 kuin utukuvan siellä.

 Kuin päivä paistaa karva sen
 halk’ autereisen aamun.
 – Oi, ootko tähti toiveiden,
 vai lietkö vain sen haamu?

 Kuin uhritulen kyventä
 sen tumma silmä syytää.
 – Oi, lietkö tuo, jot’ etsijä,
 mies erämaassa pyytää?

 On kiire sillä, mulla myös.
 Voi, korven silkoselkää!
 Jo heitä pois tuo turha työs
 Ja älä mua pelkää.

 Ma saan sun kiinni kuitenkin;
 mut en ma sua surmaa.
 Sen sortaisinko verihin,
 mi elollansa hurmaa?!

 En! – Etees panen pauloja,
 sun sidon silkkiköysin
 ja koskematta kotia
 vien saalihin, min löysin.

VIII. 

 Yönuotioiden unet luo
 niin monenmoiset haaveet
 ja tulen tuike luokse tuo
 niin lopen oudot aaveet.

 Ne ympärillä karkelee,
 ne kiertelee, ne kaartaa,
 mua ilkkuen ne katselee
 ja kaikkialta saartaa.

 Viim’ yönäkin ma kummat näin,
 kun silmät kiini painui:
 mies lappalainen jäljissäin
 mun henkeäni vainui.

 Hän, pakanakin, pyhintä
 mun hirveäni pyysi –
 ja saadakseen mun tieltänsä,
 salassa nuolta syysi,

 ett’ yksin herra erämaan
 hän, kurja, olla saisi,
 ja peuran rintaan peitsen vaan
 hän äkin upottaisi.

 Hän kulki kuusten varjoja
 ja petäjikköön lymyi,
 ja sieltä, kosto katseessa,
 hän väijyin mulle hymyi.

 Mut vihdoin viimein huomasin
 ma turman tuojan toki
 ja silloin sielu syntisin
 myös kuolemansa koki.

 Ma piilouduin taakse puun,
 ja kun hän luokse ensi,
 niin vasamani kirottuun
 kuin koston nuoli lensi.

 Ma kau’an tarkkaan tähtäsin
 ja tähtäsin kuin peto
 ja lumikääreliinoihin
 näin kaatui kurja eto.

 Kun heräsin, niin peloitti
 mua vieläi unen uhka;
 mut huomenkoi myös heloitti
 päin nuotioni tuhkaa.

IX. 

 Me lennetään, me lennetään,
 kuin lemmon lentimillä,
 on huima kulku miehen tään,
 mutta nopsa myös on sillä.

 Ei taakse katso kumpikaan,
 ei hetkeksikään herkee,
 vaan kiihdyttää vain kulkuaan.
 On aika kallis, kerkee.

 Nyt kestä, kestä metsämies
 ja kuntos kaikki käytä
 ja päähän asti hiihdä ties
 ja toivehesi täytä:

 On saalis suuri, suuri niin
 kuin unelmaisi summa.
 Mut työläs saada saarroksiin
 on korven kuulu kumma.

X. 

 Jo välimatka vähenee
 ja lyhenee jo varmaan;
 niin lähellä jo kajailee
 nyt muoto metsän armaan.

 Jo tovin päästä tavotan
 ma salon sulosorjan
 ja hellin sormin solmian
 ma nopsajalan norjan.

 Vaan – tyynny, tyynny tuntoni,
 oi, rinta, riemus salaa;
 näät, silmäpari peurani
 viel’ uhman tulta palaa.

XI. 

 : Taas nään sen silmän vehreän
 : kuin hyrskyhelmen ikään,
 : ei hurmata mua enemmän
 : voi maailmassa mikään.

 : Ken kerta katsoi kauneimpaan,
 : sen silmät huijentuivat,
 : sen silmät siinä ainiaan
 : kautt’ elämänsä uivat.

 : Hän muust’ ei enää tiedäkään,
 : ei tunne muuta mitään,
 : hän maailmasta itseään
 : pois paenneena pitää.

 : Kuin erämaa on maailma muu,
 : kun siihen silmät lainaa,
 : on kuollut kukka, kuollut puu,
 : jok’ ihminen kuin vainaa.

XII. 

 Nyt lentää silmu suopungin,
 niin että ilma vinkuu –
 se tokko kiertää kaunihin
 vai sivuitseko sinkuu?

 Nyt onnen arpa heitetään.
 Saas nähdä, tokko voitan
 ja kytken korven tähtipään
 vai suottako ma koitan?

 Ma vapisen ja vaalenen
 ja silmät kiini uotan:
 ma onneani epäilen
 ja silti siihen luotan!

XIII. 

 Nyt erämaa sa kumarra
 ja korpi kolkko köyrry,
 pääs, petäjikkö, taivuta
 ja salo suuri nöyrry!

 Mull’ on jo ihme erämaan,
 on hiiden hirvi ylpee,
 mi jumal-kauneudessaan
 kuin kultamerta kylpee.

 Työ tehty. Olen voittanut,
 mit’ toivoin elämässä,
 kun kaikki olen koittanut
 ja määränpää on tässä.