Maailman kirja
Joka kerta, kun tuulet toukokuun
 kesän viestiä tuovat, jok’ainoa kerta,
 kun aukeevat järvemme aaltoiluun,
 joet tulvien etsivät emoa, merta,
 on silloin kuin sana saapunut ois,
 kova käynyt käsky:»nyt nouse matkaan,
 nyt kotoa, homehtumasta, pois!»
 – Miten vaatien viestit ne saapuvatkaan!

»Lue kirjaa luonnon ja maailman!»
 – elos toukokuussa kun silmäsi avaat,
 näet elämän kirjan aukeevan,
 rivi riviltä kuljet, tavaat ja tavaat.
 Kuin löytäjä uusien maitten oot,
 uus Robinson sinä tahdot olla:
»kotirannat kauaksi vaipukoot,
 ilo mennä näin meren vainiolla!»

 Rivin selväksi saat – se jo vuoden vei;
 sivun puoleen saat – meni elosi kevät.
 Näet: näin ei elämä riitä, ei!
 Ja sun silmäs kuumina värisevät:
 opit maailman kirjan aakkoset,
 – yhä riittää outoja kirjaimia;
 elon merellä näit suven kuukaudet,
 – yhä meriä näät, yhä aavempia.

 Ja sun katsees kääntyvi sisäänpäin,
 sa muistoihin uinahdat ulapalla:
»kai lasna jo kuulin, min matkalla näin:
 ei uutt’ ole mitään auringon alla.»
 Ja paperikirjoista nuoruutes
 sä lukuja tuttuja muistossa kertaat,
 sa vaiheita omien retkies
 sukupolvien sankariretkiin vertaat.

 Ja on kuin oisivat kertoneet
 ne paperikirjat jo ammoin sulle
 sun omien kaihojes taipaleet,
 ne, joiden päähän et ikinä tulle...
 Ja kirjoja niitä sä tulkitset:
 uus Robinson sinä sentään olet,
 kuten etsijäsielut ne entiset,
 joko meriä menet tai maita polet.

 Joka paperikirja se käsitti vain
 sivun, lauseen tai tavun kirjasta siitä,
 mihin mahtuu kohtalot maailmain,
 mitä käsittämään elo yks ei riitä,
 miss’ sun oma kohtalos oleva on
 sivu, lause tai tavu, mittasi mukaan,
 mikä auki on aina all’ auringon,
 mitä miljoonat lukee – vaikk’ei läpi kukaan.

 – – –

 Ja sä näät: joka kerta kun toukokuu
 sukupolven uuden ylitse soittaa,
 se silloin matkaan tempautuu,
 sukupolvi se kevään: sen täytyy voittaa
 oma paikkansa lehdillä kirjan sen,
 joka auki on maailman ulapalla,
 mitä opettikin sana viisauden:
»ei uutt’ ole mitään auringon alla.»

 Mut keskellä aukeinta ulappaa
 kun uupuvat jälleen kulkijat uudet,
 ne paperikirjat ne todistaa:
»joka taholle riittää rajattomuudet,
 sama etsintä elämät miljoonat
 jo ammoin vei, saman palkan antoi,
 – eri laivat er’ aikoja kantoivat,
 samat aallot kaikkia laivoja kantoi!»

 Ja ne pienet kirjat ne haastelee,
 ja se puhuu painettu ihmissana.
 Yö merten yllä jo hiljenee,
 kupu taivaan kaartuvi tummempana.
 Mut on kuin vuossadat haasteleis
 sun kanssas kaihoista yhteisistä,
 kuin maailman kirjaan sun matkasi veis
 joku ulapan hengettäristä.

Runot