Ajanhengen mies
Hän monta kulmakunnallaan,
 Tuo ajanhengen mies,
 Löys miltei aivan kaltaistaan,
 Ei huonompaa kenties.
 Mik’ ihmiselle kalleint’ on,
 Se hälle oli arvoton.

 Hän rienas Herraa riemuikseen
 Ja kiros kirkot pois;
 Ne polttanut ois pappeineen,
 Jos valtaa ollut ois.
 Ain’ yhden unhotti hän vaan,
 Se yks’ ei häntä kuitenkaan.

 Se yksi kaamein katsehin
 Nyt häntä lähestyi.
 Löi kättä luisin kämmenin,
 Jo sankar’ hämmästyi;
 Jo vakaana hän vaikeroi:
 Mä kuolen nyt, mä kuolen oi!

 On tulta kuumaa otsallaan,
 Tunnossaan kuumempaa.
 Tuo tuska suuri sielussaan
 Jo puheeks’ puhkeaa:
 Mä Herraa, Herraa pilkkasin,
 Mä Herran kansaa kiroilin.

 Mun sielussani raivoaa
 Jo tuskat helvetin.
 Oi rukoilkaa, oi rukoilkaa,
 Jos Jeesus vieläkin
 Mua armahtais ja anteeks’ sois
 Ja tulesta mun tempais pois!

 Näin nousee suuhun valitus
 Ja silmiin kyyneleet;
 Jo poiss’ on korska kopeus,
 Jo pilkat päättyneet
 Ja nimi ennen pilkattu
 On kallis nyt ja kaivattu.

 Niin kuolee Herran vihamies
 Nyt Herraa huutaen
 Ja niinkuin ryöväri kenties
 Sai armost’ autuuden
 Tai ehkä epätoivossaan
 Hän vaivaan vaipui tuonelaan.