Neitonen, tietäjä kuitenkin
Tuoksuva, kukkiva suvi oli silloin,
 kun hänen luonansa olla sain,
 kulkien kummut ja soutaen aallot
 tenhossa toivojen, tunnelmain.

 Vartensa hento, nuorekas, norja
 sorjana soljui käydessään,
 vaan miten varma oli uljas ryhti
 hallitsi puhdasta lempeyttään!

 Katsoinko kulmien kaarien alle,
 tummat taikojen kuilut näin,
 näin niin syvät ja viisaat silmät,
 että mä säpsähdin säikähtäin.

 Silmien kiehkurakaarien alta
 katse tuijotti tutkien,
 vaan kun aatteista innostuimme,
 silloin se säihkysi säteillen.

 Hän oli hento ja sentään suuri,
 neitonen, tietäjä kuitenkin,
 nauravan koskaan en hänen nähnyt,
 hymy oli hillitty, vienoisin.

 Vaikea hänt’ oli väittein voittaa,
 vaikea tuntein valloittaa,
 sain toki kerran kaihoa nähdä
 tunteensa hetteistä tulvahtavaa.

 «Umpeen vaipui se kirkas silmä«,
 lauloi äänin hän vienoisin,
 «äidin peittivät mullan alle« –
 silloin silmä jo vettyikin.

 Kostein silmin hän katsoi kauvas,
 kauvas seutuun salaiseen –
 vaan kun katsehen mulle heitti,
 sirkosi silmä jo säkeneen.

 Joskus illoin häntä mä mietin
 niinkuin outoa ongelmaa,
 vaikka mä mietinkin ymmärtämättä,
 aina hän eessäni kangastaa.

1899.