Ukkonen
Kaunis ol’ aamu
 Ja auringon haamu
 Säteillen taivaalta loisteli meill’?
 Isäisen lailla
 Lempeän aina
 Kasvonsa puoleemme kirkkahat loi.

 Lintunen pieni
 Heti kun tiesi
 Auringon silmiään nostelevan,
 Laulaen nosti
 Päätään ja tohti
 Pesästään lähteä lentelemään.

 Järvi se loisteli,
 Pinnastaan poistui
 Säteitä auringon taivaalle taas.
 Metsää kuvasti,
 Puita somasti
 Läikkyvä pintansa heilutteli.

 Järvelle sorsat
 Läksi, kun tummat
 Yö oli verhonsa heittänyt pois.
 Pinnalla souti
 Järven ja nouti
 Kaloja, siellä jotk’ uiksenteli.

 Metsänkin kukka,
 Kun puna-tukka
 Neitonen, päätänsä kaunisteli,
 Vasten, kun poisti
 Päältään, niin loisti
 Luonnossa kaikkia kauniimpana.

 Loisteli luonto,
 Kun ihmisen muoto,
 Luojan kun töitä hän ihmettelee.
 Virkisti kaikki
 Uudelleen hankki
 Toimensa kaikille eläville.

 Kun tuli ilta,
 Pois kaunihilla
 Lempeys taivaalta mennyt jo ol’,
 Mustaks’ sen muoto
 Tul’ koko luonto
 Jo kauheissa koht’ oli puvussaan.

 Tulta kun iski,
 Nuolia tuiski
 Ilmassa ukkosen loistavia.
 Kauhea leikki:
 Kun tulen liekki
 Taivaalta yltäänsä virtaeli.

 Metsäkin kaikui,
 Kun ukkosen raikui
 Jyminä ilmassa kuljeksien.
 Vuori somasti
 Lausui kovasti,
 Min ukkonen ilmassa ilmoitteli.

 Vainion vaipui
 Vilja ja taipui
 Kukkanen, jäykkänä seissut jok’oil.
 Piilohon päätä
 Painoi ja säätä,
 Kauhistuneena, se pelkäsi jo.

 Mi aamulla loisti,
 Sen ehdolla poisti
 Luojan käsi, mi tehnyt sen ol’.
 Kaikki surussa
 Murhe puvussa
 Yö jo tummana peitteli taas.

 Muistele aina,
 Ett’ kukkasen lailla
 Ihminen aikansa kukoistelee;
 Vaan ukkosen nuoli:
 Manalan tuoni
 Sen ehtoa ennen jo majaansa vie.

J. A.– – –ande.

Lähde: Tapio 18.1.1873.

Anonyymi
Runot
Tapio
1873