Helmi (Tamminen)
On Helmi tytti äidin apu parhain;
 niin näppärästi tekee askareet,
 hän hoitaa pikku siskot, kantaa veet,
 ja käypi maitojonoon aamuvarhain.

 Pimeä aamu; tuuli vinha kovin,
 ohuiden käypi läpi vaatteiden.
 Hän seisonut on siinä värjyen
 ja kasvoin sinertävin pitkän tovin.

 Jo ulkopuolia maitokaupan oven
 jokunen varhaisempi odotti,
 kun Helmi pieni tuohon kerkesi
 rivihin käyden, täytteheksi loven.

 Kuluvat tunnit; kylmemmäksi viima
 se yltyi, lunta alkain ryöpyttää.
 Sen hiutehet on jäätä terävää,
 mi sattuu kasvoihin kuin piiskan siima.

 Väristen vilusta hän yhä kokee
 sijansa urheasti säilyttää.
»Jo aivan kylmää lapsen tämä sää»,
 näin ympärillä seisovaiset hokee.

 Nyt viimein kauppa aukes. Kiireisesti
 ovelle joukko syöksi. Sysien
 ja toisiensa eelle hyökäten
 he ryntäs, mies ken rytäkässä kesti.

 Perästä monen rynnistyksen, vaivan
 jo Helmikin se maitotilkan sai.
»Nyt pieni veikko riemastuupi kai»,
 hän miettii, tyytyväisin mielin aivan.

 Käy vastaan vallaton nyt poikaparvi
 mi koulumatkalla on. Rikasten
 he lapset. Helmin tuuppaa ilkkuen
 nyt käytävältä kumoon häijy Arvi.

»Pois kerjäläiset tieltä», kirkuu nulkki
 ja joukko naurain kulkee matkojaan.
 Tuo pieni häijyläinen riemussaan
 on heimonsa niin oivallinen tulkki.

 Voi kuinka kirpas Helmin mieltä pilkka!
 Kotiinsa nyyhkien käy huolissaan,
 ei pikkuveikko saa nyt maitoaan
 kun maahan kaatui vaivoin saatu tilkka.