Ruispientarella
Sää leuto oli Uodin yön,
 ja huumas rukiin tuokse.
 Kuu loisti, luoden valovyön,
 mä läksin Annin luokse.
 Yö kului meiltä puolehen
 vain hilpein piloin siellä;
 mua saattoi hän nyt empien
 ruispientarelle vielä.

 Ol’ ilma sees, yö äänetön,
 kuu kulki taivaan tiellä.
 Hän tähkäin taa jäi kätköhön
 ruispientarella siellä.
 Ma hehkuin, säikyin, sykähdin,
 hän lempeään ei kiellä;
 hänt’ taas ja taas ma suutelin
 ruispientarella siellä.

 Mä häntä hain, hän hiipi luo,
 hän värjyi hehkumiellä:
 saa siunauksen hetki tuo
 ruispientarella siellä!
 Mut kautta kirkkaan kuudanvyön
 ja aamun valon vielä:
 hän puhtain riemuin muistaa yön
 ruispientarella siellä!

 Mun hurmoksiinhan useinkin,
 sai veikkoin ilonvietteet;
 kun menestyin, mä riemuitsin;
 toi onnen uljaat mietteet:
 mut innon, riemun ylimmän,
 min tunsin elon tiellä,
 toi onni ensi lemmen tän
 ruispientarella siellä!

       Kuoro.

       Käy tähkäin taa, kun viljamaa
       luo yöhön sulo tuokseen!
       On onnenmies, ken kullan saa
       ruispientarelle luokseen!

de:Die Gersten-Aehren