Sakari Topeliuksen muisto
Tammikuuta neljästoista –
 heljästi se soinnahtaa!
 Eipä päivää meillä toista
 niin mi mieltä innostaa,
 nostaa riemun lakeen asti,
 loihtii kukat kunnaillen,
 saapi soimaan ihanasti
 muiston kultakantelen.

 Tammikuuta neljästoista
 syntyi pieni poikanen.
 Sata vuotta – ei ne poista
 muisteloa lapsen sen.
 Siunasipa Luoja lasta,
 nousta antoi valohon,
 sille syttyi taivahasta
 into työhön jalohon.

 Kanteleen soi Luoja käteen,
 sillä soitti Suomellen,
 suuntas kirkkahimman säteen
 sydämihin pienoisten.
 Loihti meille tarulinnat
 häikäisevän hohtoisat,
 nosti riemun, sytti rinnat,
 aukoi ukset uljahat.

 Hän on meidän, hän on lasten,
 meille työnsä antoi hän. –
 Välkkää huippu Rastekasten
 eessä poron kiitävän.
 Pilviparrat, Rutimotkin
 saloillamme huminoi,
 pikku Matit, Anterotkin
 tanhuvilla teutaroi.

 Luonnonkirja, kirja Maamme,
 sadut, runot ihanat!
 Niissä neuvot suuret saamme,
 helmet kullan kirkkahat.
 Uutterasti poimikaamme,
 että sydän avartuis,
 että armas isänmaamme
 karu, köyhä rikastuis.

 Eipä pirttiä niin pientä,
 miss’ ei sua tunnettais.
 Kiertää soittos Suomennientä,
 siunatahan muistoais.
 Toukosi jo tekee terää,
 nostaa päätä valohon,
 meissäkin jo halu herää
 työhön, toimeen jalohon.

 Vielä sinijärvet päilyy
 vuosisatain vierren pois,
 niinpä työsi meillä säilyy,
 muistos himmetäkö vois?
 Vaikka kotiturpeen alle
 soittajamme painui pää,
 kansallesi kaihoovalle
 muiston kannel heläjää.

1918.