Päivää kohti


1. Yötinen polku. 

 Pilkkiopimeänä vielä ilman kansi.
 Joku yksinäinen tähti vaan on syliin
 tumman avaruuden eksynyt kuin ennus,
 merkki viittoileva uinuvihin kyliin,
 jotka metsän reunaan, luokse vainioitten
 taikka vetten partahille nousseet ovat,
 joitten nousennasta metsän alta kertoo
 tarut kummat, ihmeelliset, tarut kovat.

 Korpi huokaa omaa synkkyyttänsä,
 hiljaa lakkalatvat korkeet huojuu,
 ikuinen, soi korven huminassa
 yksinäisen kaihon raskas sävel,
 kaihon lakkaamatta saman aamust’ iltaan,
 illast’ aamuun vuosisatain taakse.
 Korven kannel vuosisatain kannel.

 Kolkoin käsin korpi syliin kietoo
 pienet torpat, töllit kätköihinsä,
 tummin harsoin harmaan latoryhmäin
 pirtin, saunan kanssa yhteen nitoo.
 Päivällä sen luokse tuskin löydät
 pitkin sammalpeittehistä tietä,
 yöss’ et aavistakaan asumusta,
 ellei havaa herkkä Hallin korva,
 erätorpan vahti valvovainen.

 Pilkkopimeässä vielä ilman alla
 töllit, talot nukkuu kaikkialla.

 Kaikk’ ei sentään. Kuuluu jalan kopse,
 polkukiviin askel kapsahtelee,
 joskus risu taittuu, oksa rasahtaapi,
 kylää kohden, kohden kartanoita
 torpan mies ja hepo astahtelee.

 Yksinäinen tähtikin jo sammuu.
 Pieni kajo päivää ennustaapi.

2. Päiväläisen laulu. 

 Vierasta sarkaa taatani kynti,
 vierasta taatan taata,
 saaneeko joskus poikani astua
 oman pellon maata.

 Raskas on askel, pitkä on päivä
 takamaan torpasta taloon.
 Kerranpa, kerranpa satasyli-sarkoja
 aukee kauaksi saloon.

 Kerranpa ikioman orren alla
 puhdevirsiä vierrän.
 Avajan päivälle suopursu-rahkan,
 kantoja, kiviä kierrän.

 Perkaillen peltoa, möyhinpä multaa,
 poikani jatkaa työtä,
 iloiset helkkehet korvesta kaikuu
 auringon nousun myötä.

3. Uutisraivaajat. 

 Työn vilske käy, käy kuumeinen
 jo pitkin Suomenmaata,
 jo nousee sadointuhansin
 ja katsein toivontäyteisin
 nuo rankat miehet raivaajat,
 joill’ on niin lämmin usko.

 Käy kirveen kalske, kuokka lyö
 ja auran vako aukee,
 ja kodit armaat kohoaa,
 kuin kiitosuhri suitsuaa
 jo uudet sauhut taivaille,
 ja sydänrouta laukee.

 Suo sulaa, mieli lämpenee,
 ja käsivartten voimaan
 kuin uusi tarmo virtailee,
 pystyiksi varret oikenee,
 ja rinnan alla helkähtää
 kuin pyhät virret soimaan.

 Ne virret uhkuu uskoa
 työn riemuun, voittoon, taikaan,
 maaemon voimaan ihanaan
 ja päivään, päivän Jumalaan,
 mi etsiväiset johdattaa
 voi uuden onnen aikaan.

4. Toiveiden kellot. 

 Kultakorret päivässä päilyy,
 läntisen tuutussa tähkät häilyy,
 näen minä Suomeni onnen ruskon,
 sain minä pelloilta valkean uskon.

 Silloin mun Suomeni suureksi varttuu,
 konsa sen kotovilja kymmenkerroin karttuu,
 silloin sen kansa myös kauniina elää,
 kantelot voiman ja sovun virttä helää.

 Silloin sen kansa on valpas ja vakaa,
 inhat ei sitä itätuulet tapaa,
 rakkaina kohoavat kotolehdon kunnaat,
 on niistä maksettu hien, veren lunnaat.

 Silloin on kansani yksi ja suuri,
 vankkumaton kuin paatinen muuri,
 suojatien Suomen, sen kodit ja sen pellot. –
 Kaukaa, kaukaa kumajavat uuden ajan kellot...