Laulu haudoista
Näin katakombien käytävät, hautojen paadet
 laulua toistaa:
 ”Ei ole hän, joka sorroin mahtinsa manaa,
 väkevin, voittamaton.
 Väistyvi vuorollaan kera vyöryväin pilvein.
 Uhmansa, työnsäkin huutavat kaamein kaiuin:
 katoat arvottomiin...

 Vaan kuka syytönnä, vuoks’ toden solvattu herjoin
 kunniapattona, pilkattu, poljettu maahan,
 uhrina konnain,
 hän, – ajokauris tuo verenahnaan kyttien katraan,
 ristillä riippuva ah ylimaallisin ilmein
 kantava sielussaan
 uskoa kuolematonta,
 totuuden tulta, –
 jumalain suosima vain.
 Lie tänäpäivänä lyöty hän, hautahan syösty,
 huomenna nousee taas,
 väkevä, voimallinen.”

 Niin soi äänet pyhien kallioluolain,
 kertomus siivet saa, uskoa kuljettaa.