Meren pohjassa lepäsin
Meren pohjassa lepäsin
 unen-jäykkänä. Ylläni katto
 kirkkaan, ohuen jään.
 Rannalla seisoivat korkeat kuuset.
 Lumesta valkeat. Niiden kuvat
 valvoivat hiljaa ympärilläni
 syvyydessä.
 Auringon näin ja tähdet
 kylminä, talvenvalkoisina
 meren yllä.

 Maailman halki liukui varjo.
 Astui luokseni alas mereen.
 Suuren kotkan näin minä liitävän
 vahvojen siipien varassa vapaana
 meren yllä.

 Alemmaksi liiteli kotka nyt.
 Kuusissa helisi lumi,
 keinuivat vihreät oksat,
 valkoiset pallot hypähtelivät maahan.
 Salamoivat pisarat.
 Aaltoja vaelsi meressä,
 heräsi yksi, se puhui
 sisar-nukkujalle,
 vyöryi tämä; ja kolmas soi.
 Aivan luonani syvyydessä,
 kangistuneen ruumiini, henkeni luona
 tunsin mahtavan-lämpöisen rinnan,
 tunsin kotkan lemmenkatseen
 meren yllä.

 Kevät tuli. Nyt kimalsi meri.
 Kulkivat kultaiset tuulet.
 Kasvoi tummanpunainen kukka
 ruumiistani.
 Korkealle. Välkkyvän-vyöryvän veden läpi
 Yleni vedestä esiin.
 Katsoi kotkankatsetta kohti.

 Alas ampui kotka. Meren pohjasta irti
 tempasi kukan.
 Tempasi irti minut, kaikista syvistä juurista irti –
 hymyili – tempasi! – värjyi! –
 Liiteli:
 liiteli mahtavasti meren luota pois.

 Haamun näin.
 Taivaalta poimi se tähtiä
 kirjavan kimpun.
 Lentomme tunsi se – kääntyi:
 – Hän oli isäni. –
 Vinhuen varisivat tähdet nyt hänen käsistään.
 Hän tavoitti minua – ulvonnassa myrskyjen suurten!
 Hän tavoitti minut – ukkospilvien välistä!
 Kotkani siipien ja kynsien välistä.
 Avaruuksista nousivat jyrkästi
 mustat kukat.
 Katsoivat kotkankatsetta kohti.

 Kotkan näin minä kaukana liitävän.
 Synkkänä myöhäissyksyn pilvenä
 riippuvan kuihtuvan maailman yllä.
 Mustista kukista,
 murhe-kukista kaukaisista
 solisten virtasi tähtiä.
 Hän joka ylhäällä kantoi minua,
 korkea loihtija,
 isänrintaansa vasten painoi minut,
 punaisia hän suuteli kukkiani,
 jotka nyt vienosti haihtuivat palavaan
 pilveen,
 kiertäen häntä ja peittäen
 ihanat silmänsä hänen...
                         Palava pilvi!

Alfred Mombert
Runot