Vienoa kaipuuta
Kun Suomen hongat humisee, mun kaiho valtaa mielen:
 mä huo’ahdan, kun huminansa tunnen taikakielen

 ja tunteitani immellein en sanoiks saata luoda,
 en kotikuusen kuiskehia tuttavikseen tuoda.

 Jos suomeks tunnen, yksin tunnen, vierahana hälle,
 ei helläkään voi sydämensä sykkiellä tälle.

 Sä, tumma impi etelän, et tunne Väinön kieltä:
 jos sanat voinkin tulkita, en henkeä, en mieltä.