Järvi ja sydän
On järven pinta tyyni vallan, on!
 Sen aallot vaipuivat jo lepohon
 Kun tuulen henki vieno uinahtaa.
 Kas kuin sen kalvo sini taivahan
 Ja illan ruskosenki hohtavan
 Näin selvällensä, tyynin kuvastaa.

 Se kuvastaapi rannan ruususet
 Ja pinnallansa uivat lummehet,
 Ja siitä päivän säde heiastuu.
 Kun kurotan ja katson alaspäin
 Niin näen kuinka tuossa edessäin
 Ikäänkuin toinen taivas avauu.

 Jo tunnen taasen vienon tuulosen,
 Mi kiidättääpi yli seutuen.
 Se virehillä järven himmentää,
 Sen kuvat kaikki katoavatkin
 Kun järven pinta nousi aaltoihin
 Ja taivas toinen e’estäin häviää.

 Tuo järvi sydämeni kuva on,
 Mi elon myrskyssä on levoton,
 Kun rauhan kuva siitä katoaa;
 Vaan kun on elo tyyni, rauhainen,
 Kun tauonnut on vire vastusten,
 Se onnen taivahisen kuvastaa.

A[ugust]. F[av]–én.

Lähde: Tampereen Sanomat 23.7.1879.

August Favén
Runot
Tampereen Sanomat
1879