Veljekset (Koskela)
Näin käymme nyt veljinä, rinnakkain
 me suurelle tuomiolle.
 Olet syntynyt valossa unelmain,
 minä varjossa kuilujen pohjattomain.
 Mitä mahdoimme kohtalolle!

 Olet siinnyt hetkestä hurmion
 ja – puhtaasta tuntehesta.
 Sait lapsensieluusi auringon,
 – mut ammoin sieltä se kaikonnut on
 kuin kolkosta vankeudesta.

 Minä sikisin pesässä syntien
 ja, arvelen, vahingossa.
 Isäs otti mun äitini kiroten
 pääll’ likaisten, kurjien riepujen
 esikaupunkikammiossa.

 Ja me elämän elimme kumpikin
 saman syntisen tähden alla.
 Sinä syntiä teit kuten minäkin,
 sinä huonehiss’ uljaan palatsin,
 minä – eniten taivasalla.

 Sinä viettelit naisesi hymyillen
 tai voimalla kultarahan.
 Minä maksoin nyrkillä, kiroten
 kera toisten satamajätkien.
 – Mikä ero on pahan ja pahan?

 Sinä juovuit kullasta samppanjan,
 olit – hienosti humalassa.
 Minä upotin murheeni viinahan
 ja puukolla tyhjensin kapakan
 joka vieraassa satamassa.

 Näin käymme nyt veljinä, rinnakkain
 ja kumpikin sielu on musta.
 Saman saamme tuomion, mukaan Lain,
 sama kahle kuin sulla on jalassain.
 HÄN tunne ei eroitusta.