Tunnustus
Hämäräinen lankes ehtoo,
 hurjemmin kohisi meri,
 ma istuin rannalla, katsoin
 kisaa aaltojen valkeain.
 Mun rintani paisui niinkuin vuoksi
 ja kuin koti-ikävä mieleni täytti,
 sua kaipasin, kuva armas,
 mi ympärilläni liikut,
 mua kaikkialla mi huudat,
 kaikkialla, kaikkialla,
 pauhussa tuulen, kuohussa aallon
 ja huokauksiss’ oman rinnan.
 Ma kaislalla hennolla kirjoitin santaan:
»Agnes, ma rakastan sua!»
 Mut vyöryivät pahat aallot
 yli tunnustukseni vienon
 ja pyyhkivät pois sen.

 Kaisla, sa hauras, hiekka, sa häilyvä,
 vierivä aalto, nyt enää usko en teitä,
 jo taivas tummuu, jo järkeni sammuu
 ja kourin vankoin korvesta Turjan
 ma hongan tempaan
 ja kastan sen
 tulikitaan Etnan ja leimuavalla
 näin jättien kynällä
 kirjoitan kannelle taivaan synkän:
»Agnes, ma rakastan sua!»

 Joka yö on loistava siellä
 ikiliekissä lempeni kirjoitus
 ja kaikki kasvavat polvet
 noita lukevat riemuiten taivahan sanoja:
»Agnes, ma rakastan sua!»

Eino Leino
Heinrich Heine
Runot

de:Erklärung
ru:Признание (Гейне/Михайлов)