Mun vuodenaikani ei ole syys
Sä ehtootaivoa ihailet
 Sen ruskoa, kultaisuutta
 Ja kylläykään sinä tuohon et,
 On aina se sulle – uutta.

 Ja lempi-aikasi sun on syys,
 Min vuoksi, et sinä tiedä.
 Ja hauskin, väität, on menneisyys,
 Et nykyisyyttä sä siedä.

 Tuon muinaisaikasi ehtoisan
 Kuvituksesi voimalla kultaat
 Ja aatteet tään nykymaailman
 Vain hautahan kylmään multaat.

 Trubaduurein lauluja laulellen
 Unelmissas näät ritareita,
 Elät seurassa henkien menneiden,
 Jumalaskin lie joku – seita.

 Tää aik’ ei mun ole aikani myös,
 On veltto, voimattuutta,
 Mutta tuolla jo tuikkaa tähtiä yöss’
 Ne tietävät aamua uutta.

 Mua miellytä ei tää nykyisyys
 Eik’ muinais-aikojen taika,
 Mun vuoden aikani ei ole syys,
 Vaan tou’on ja toivojen aika.

 Kevät raitis vuoden aikani on,
 Vain sillä on voimaa luoda,
 Säde yksin nousevan auringon
 Voi huomenen uuden tuoda.

 Siks nykyisyys sua siedän vaan,
 Ett’ toivon toukoa sulta,
 Mut koito en nää sun toukoakaan,
 Mun peittävi silloin multa.

Kasimir Leino.
Pariisissa 20/3 90.

Lähde: Päivälehti 3.4.1890.

Kasimir Leino
Runot
Päivälehti
1890