Miten olen löytänyt elämänurani?/Edvin L. Hedman
Haluaisitte tietää
miten — pulmakseni
— abnormikieltämme
jouduin »tylsämieliseksi».

Voisin lyhyesti vastata
kysymykseenne:
Se oli niin sallittu!
Tylsämielisasia on
juureltaan rotuhygieninen
kysymys, jonka itsestään
täytyy herätä kaikkialla, kun aika on
tullut. Ellen minä, niin aikanaan
joku toinen olisi siihen käsiksi käynyt;
mutta satuin ehkä syntymään sellaiseen
aikaan, että tämä työ tuli minun osalleni.
Voin sanoa, etten oikeastaan itse
ole tätä alaa itselleni valinnut, vaan
korkeampi tahto kuin omani on sen
niin hyväksi nähnyt. Näin ainakin itse
katson asiata. Sillä jonkinlaista hämärätä
aavistusta tulevasta työstäni on
minulla jo lapsena ollut, ja vaikka itse
suuntasin elämänuraani vallan toisaalle,
täytyi minun sittenkin tälle
alalle taipua.

Viisi-vuotiaana soudin kerran äitini
kanssa Oulun kaupungin ja sataman
väliä. Ajatuksiinsa vaipuneena, sanattomana
istui poikanen veneessä. Tämä
huvitti äitiäni, ja hän kysyi: Mitä
mietit, poikaseni? Ajattelen tulevia
aikoja, vastasi poika. Kun kasvan
suureksi, niin menen naimisiin ja hankin
itselleni suuren talon. Siinä on
kolme kerrosta: ylimäisessä asun minä
rouvani kanssa. keskimäinen on
täynnä lapsia ja alimaisessa on vaan
piikoja ja helloja. Jumal’auttakoon
virkkoi äiti, montako lasta sitten teillä
tulee olemaan? Sata, vastasi poika.

Matkalla Itä-Suomessa kertoi äitini
tämän tapahtuman samana kesänä
setäni luona; tätä kuulemassa oli talossa
nuori tyttö, perheen kotiopettajatar.
22 vuotta myöhemmin tuli
tästä tytöstä laitoksen ensimäinen opettajatar.
Virkaa hakiessaan kertoi hän
minulle ylläolevan kertomuksen, samaan
tapaan kuin äitini oli sen minulle
kertonut.

Poika kasvoi, sai lapsuudestaan
sammaltajana, kuten äitinsä, vanhin
veljensä ja vanhin sisarensakin, kokea
tämän vian kovuutta, ja tuli aikanaan
ylioppilaaksi. Alkoi lukea kandidaattitutkintoa,
päästäkseen vihdoin lääkäriksi.
Sattui siihen aikaan tapahtuma,
joka käänsi kohtaloni toisaalle. Tuli
eräänä päivänä isäni luo vieras herra,
vanha norjalainen. Hän kuuli sisareni
sammaltavan, ja päättäväinen kuin oli,
sanoi heti: Tämä ei käy päinsä; kahden
viikon kuluttua matkustan kotiini
Kristianiaan, siellä on meillä mies,
joka parantaa sammaltajia, ja neiti
seuraa minua. Niin kävikin ja vuoden
kuluttua palasi sisareni parannettuna
kotiin. Tietysti matkustin minäkin
seuraavana vuonna Norjaan, jatkoin
Kristianian yliopistossa opintojani ja
kävin sammaltaja-kurssini. Opettajani
— parantajani oli Norjan ensimäisen
tylsämielislaitoksen perustaja ja
omistaja, ja hänen laitoksessaan,
Thorshaugin opistossa, tutustuin täten
tylsämielisten hoitoon ja opetukseen.
Johtaja oli ennen ollut kotiopettajana
tuon vanhan norjalaisen
kodissa jakun tämä omisti suuren sahalaitoksen
Suomessa, Kemissä, oli koko
perhe kerran viettänyt kesää siellä.
Toinen perheen tyttäristä oli silloin
niin ihastunut Suomeen, että hän
9-vuotiaana päätti: tässä maassa tahdon
elää! Kristianiassa ollessani jouduin
tämän tytön kanssa kihloihin; lapsuudestaan
oli hän oppinut tuntemaan
tylsämielisiä, olipa 11-vuotiaana ensi
kerran opettanutkin heitä ja saanut
palkaksi — appelsiinin. Kummako, jos
ajatukseni kääntyivät tännepäin, ja
norjalaisten ystävieni kehotuksesta
aloin valmistautua uudelle uralle. Suoritin
kandidaattitutkintoni ja palasin
sittemmin Norjaan, jossa oleskelin kaikkiaan
4 vuotta. Siitä lähtien olemme
yhdessä, morsiameni, sittemmin vaimoni
ja minä, tällä alalla toimineet,
yhdessä tuumineet kaikki tuumamme
ja eläneet ihaninta yhteistyötä
rakkaitten lastemme — muitten
ja omien — keskuudessa. Kolmikerroksinen
on rakennuksemme, täsmälleen
»sata» on »lapsiamme», kuten
poikanen 46 vuotta sitten unelmoi.
Enkö ole oikeutettu sanomaan, että se
oli sallittu, että tahtomattani, tietämättäni
olen tälle alalle joutunut?

Voin tähän vielä lisätä vähän. Kun
nuorena ylioppilaana matkustin Oulun
ja Helsingin väliä, kiintyi huomioni
yhä uteliaammin tuohon Perttulan torniin,
joka Vanajan pappilan kohdalla
näkyy rautatielle. En voinut olla
ajattelematta: Mitkähän onnelliset
ihmiset tuossa linnassa asunevat?
Seitsemän vuotta myöhemmin hain
maalta sopivaa paikkaa laitokselleni.
Tuli silloin muitten muassa vieras
herrasmies ja sanoi omistavansa paikan,
joka varmaankin sopisi laitokselle.
Salaperäinen hän oli eikä tahtonut
paikasta ilmoittaa lähemmin, ennenkuin
sinne saavuttaisiin. Hän vei
minut Hämeenlinnaan ja sieltä maalle,
ja ajatelkaa hämmästystäni, kun talon
pihaan ajaessa tuo vanhastaan tuttu
Perttulan torni ja rakennus siinä edessäni
seisoivat. Eipä ollut hämmästykseni
vähempi, kun sittemmin sain
kuulla, että vieras, joka minut tänne
vei, ei ollut paikan myöjä, ei edes sen
omistaja, vaan keinottelija, joka oli
 ostaa talon ja kustannuksellani
tehdä hyvän affäärin! Miten
sitten köyhänä miehenä jouduin Perttulan
omistajaksi, on pitkä juttu, joka
jääköön sikseen.

Olisiko kummaa, jos tällaisten kokemusten
nojalla uskoisin predestinationioppiin,
uskoisin, että elämä on
unelma, jota toiset voimat, emme itse,
pääasiallisesti määrää? —

Lähde: Otava no 12, 1914, s. 578–580

Edvin Hedman
Elämäkerrat