Sumussa


I 

 Sun sydämesi kerran kadotin,
 kun myrskyn huilut huusi täyteen ääneen.
 Sen jälleen Jumalalta takaisin
 sain niinkuin aarteen, hyrskyn alle jääneen,
 kuin taivaan armon, jot’ en ansainnut,
 ma, tuskan sumussa sua rukoillut.

 Siks’ ihmeen hurma on sun sylissäsi
 ja voiton mesi, joka huumaa mun.
 Mut hehkuun ruusutarhan lumotun
 ei jätä meitä tuskan luja käsi.
 Tiheät hunnut peittää kohtaloita.
 Sydämen voittain sallimusta voita
 ei yksikään, ja aarteet löytyneet
 taas vajoaa, kun kohoo pohjaveet.

 Hämyssä virvain syttyy, sammuu mieli.
 Mut kirkkaammin kuin kertoa voi kieli
 ma tiedän, että eksyttää ei voi
 se rakkaus, mi usvasta sun toi.
 Syvyyden partaille vie ihmisretki,
 ja meidän tiemme sumun syliin käy,
 niin sankan, ettei kuilun suuta näy,
 ja hetken kasvoja ei tunne hetki.
 Mut ahnaat varjot käykööt vierelläsi,
 en pelkää tuskaa, kädessäsi käsi.
 Tajuton syvyys tienämme jos lie,
 syvempi vielä rakkaus, mi vie.

II 

 Sa, kaukainen, mi ajatuksin kovin
 mua maan ja meren yli kosketat,
 niin että seison haavoittunein povin,
 pois ota unelmani tuskaisat!
 Etäällä, minne silmäni ei yllä,
 sun sydämesi tiedän lyövän kyllä,
 mut silmiesi totuutta en nää,
 ma, jota eron sumu hämmentää.
 Pois ota pelko, joka kastaa posken,
 ja kovan sydämesi, johon kosken,
 suo aueta, niin että hetken saan
 kuvaani katsoa, sen suojaamaan.
 Suo sana vain, niin tyynnyn lapsen lailla –
 vain muiston liekki, kipu haaveiden,
 yön uni, josta heräsit mua vailla –
 tuo aamun tuli tyynylleni sen.

III 

 Sydäntä polttaa etäisyys.
 En päästä voi sen yli.
 Kuin sua ennen ehtis syys
 ja mullan kylmä syli.

 Syvällä alla ruusujen
 on ehkä armas maata
 sen, jonka sydän tulinen
 sai sykkiä ja laata,

 mut lapsi, joka hämärään
 jäi varjoparven myötä,
 etäälle huutaa hädissään:
 Käy, joudu! Ennen yötä!

IV 

 Sun syleilyysi olen liian heikko,
 sen silmäs myöntää, vaikka huules ei.
 Sa olet juurtuvien puiden veikko,
 ma olen lehti, jonka tuuli vei.

 Ma olen aavain aalto, joka halaa
 vain rantaan vajota ja kuolla niin.
 Mut aallon meri imee syvyyksiin.
 Se kuohuu, liukuu pois ja jälleen palaa.