Laulannan vapaus
Olis mielessä minulla
 Tuota konstia kokea,
 Tokkohan sanoja saisi
 Runowärssyä wähäsen,
 Jolla wastaisin wakaasti
 Sukuserkkuni sanoja,
 Joita sain Satvosta nähdä
 Runolause laatuisina.
 Nepä henkeni herätti
 Wanhuutensä waiwuksista,
 Nuoren innoksi isoni
 Wielä kerran wirkkämahan.

 Lauloipa isäni ennen,
 Paawo Korhonen pakisi,
 Pojasta jo polwi muuttui,
 Laulu loppui lapsistansa.
 Eikä wielä wirttä kuulu
 Waikkapa jo neljäs polwi
 Paneteikse partasuuksi;
 Waan ei laulun laatiaksi
 Vaadita sukua suurta,
 Kaiwata ei konsanahan
 Runojoiksi ruhtinoita.
 Kell’ on kieli, kellä mieli,
 Sepä laulun laatikohon.
 Liwertääpi lintusetkin;
 Kaikki korpit ja warikset
 Itsekukin äänellänsä
 Wirtensä wirittelevät.

 Siispä sinäkin Simonen,
 ”Laiha poika” laulawainen,
 Laula aina ahkerasti
 Kun jo wapaus wallitseepi
 Kielellämme kaunihilla;
 Laula iltojen iloksi,
 Aamukullan kunniaksi
 Suloudeksi Suomellemme,
 Isänmaallemme iloksi,
 Ylistykseksi Jumalan,
 Kiitokseksi kaikkiwallan.

Anna-Reeta Korhonen