Kun peittää multa jo armaan
Äit’ istuu yksin ja ikävöi
 Ja lempilastansa muistaa,
 Ja kuva toisensa jälkehen
 Hänelle mielehen luistaa.

 Siks’ kunnes kuvista muodostuu
 Tarina lempeä, hieno,
 Mi täynn’ on toivoa, elämää
 Ja on niin puhtonen, vieno.

 Mi elon kertovi lyhyen,
 Mut hehkuvan, toivehikkaan,
 Mi kertoo toivehet, aattehet
 Ja taistelut hengen rikkaan.

 Mut sitte kuvat ne himmentyy;
 Ne peittää kyynelet varmaan,
 Kun äiti itkevi lapsostaan,
 Kun peittää multa jo armaan.