Birger Jaarlin linna
Jo luonto, kuljettua kesä-illan,
 Yövaipan ylleen oli heittänyt,
 Ja liepeellänsä Hämeenlinnan sillan
 Himmeesen varjohon jo peittänyt.
 Siell’ yksin seisoin, silloin nuorukainen,
 Seuduilla näillä vieras, matkalainen.

 Kun katselin siell’ luonnon ihanuutta,
 Outoihin vaivuin ajatuksihin,
 Hempeetä kesäyön mä hiljaisuutta
 Sydämmin ihaelin sykkivin.
 Siell’ oli näky mitä ihaninta,
 Maa tyyni oli, tyyni järven pinta.

 Vaan mikä tuolla luonnon suloutta
 Jylhällä muodollansa varjostaa?
 Se kohoutuen kohden korkeutta
 Ylpeesti ympärilleen katsastaa.
 Syvälle järveen kuvaupi sen muuri,
 Sisässä maan kuin oisi sillä juuri.

 Hengille luonnon liekö hennommille
 Se peljättävä, paha kummitus?
 Inhoittavalta tuntuneeko sille
 Yörauhassansa seudun kauneus,
 Kun uhaten näin katsoo kaikkialle,
 Järvelle, maalle sekä taivahalle?

 Ei, hengeksi sen mieleni vaan houraa,
 Olento on se tosi itsestään.
 Se muistuttaapi miestä rautakouraa,
 Jok’ ennen voimakkaalla kädellään
 Sen rakensi ja nimess’ uskon uuden
 Sen kautta sorti Hämeen vapauden.

 Ei ihme, että tätä miettiessä
 Povessan’ tunsin tunteen katkeran:
 Myös syntynyt mä olen Hämehessä
 Ja synnyinmaana sitä rakastan.
 Ken orjuuteen ja sortoon sitä sallis,
 Jok’ ain’ on ollut sydämmelle kallis?

 Näin miettien en huomannut ma aamun
 Taas taivaan kannelle jo astuneen,
 Kun jylhältä näin linnalt’ öisen haamun
 Ja synkeyden kaiken kadonneen.
 Se kirkastunna seisoi aamukoissa
 Ja peljästys kaikk’ oli siitä poissa.

 En peljästystä luonnossakaan muussa
 Sen lähellä mä nähnyt ollenkaan.
 Pelotta lintu likimmässä puussa
 Ilolla lauloi aamulauluaan.
 Ja itse julman linnan räystähässä
 Näin pienen pääskysen mä pesimässä.

 Mielestän’ haihtui haikeus; nyt vasta
 Ma muistin, – aamukoissahan sen näin, –
 Ett’ uskon sätehet se taivahasta
 Johdatti kerta Hämeesenkin päin,
 Ja poistaessaan meiltä pakanuuden,
 Ehk’ ankarast’, toi oikeen vapauden.

 Maanmiehen kun ma kuulin sitten siellä
 Kulkeissaan työhön riemull’ laulavan,
 Yömatkan päästä matkamiehen vielä
 Kun terveenä näin tietään kulkevan,
 Niin vielä muistin, pait sen muinaisuuden,
 Sen suojass’ olevan maan rauhaisuuden.

Antti Törneroos
Runot