Keväällä (Horatius)
Pois luminietokset suli, ruohot nurmia verhoo
     Puut taas lehtiä saa;
 Muotonsa muuttaa maa, matalampina vierivät virrat
     Huuhtoen töyrämiään.
 Pian Sulotar kera siskoisten sekä luonnotartenki
     Hyppyyn käy alaston.
 Kuolematon sin’ et oo – sen lausuu vuosi ja hetket
     Kun sulo aikasi vie.
 Pakkasen läntinen lauhduttaa, kevähän kesä poistaa,
     Itsekin poistuakseen.
 Kun omenoineen saapuvi syys, joka jähmeän talven
     Tieltä, jo taas pakenee.
 Taivahan vauriot kuut nopeat toki korjata taitaa;
     Vaan sä kun vaipunut oot.
 Tuonne missä on Aeneas hurskas ja Tullus ja Anaus,
     Tuhka ja varjo sa oot.
 Ken ties, jos jumalat tämän päivän määrähän liittää
     Huomiota etkeäkään?
 Ei perijän käsi ahnas kaapata voi sitä minkä
     Riemuhus uhraat sä.
 Kerran kun kaatunut oot sekä tuomios loistava Minos
     Lausunut sulle on,
 Ei sukus, Torqvatus, puhetaitosi ei sua auta,
     Eikäpä hurskaus:
 Kainoa Hippolytust’ et tuonelan yöstä Diana
     Millään voi pelastaa,
 Unholan kahleit’ ei voi Theseus Peirithoolta
     Katkoa ystävältään.

Suom. K[aarlo]. F[orsman].

Lähde: Hämeen Sanomat 26.4.1889.

Horatius
Kaarlo Forsman
Runot
Hämeen Sanomat
1889