Mennyttä (Geibel)
Siks kevät on niin kaunoinen,
 Niin soiva, sätevä,
 Kuin kummut, laaksot joutuen
 Taas jättää jälleensä.

 Ja siks niin armas unelma,
 Min lempi kuvailee,
 Kuin nopeammin kukkaista
 Hän kuihtuu, hälvenee.

 Vaan sydän, yksin jäätyään,
 Viel’ ijät’ muistelee
 Tuot’ ainoata hetkeään –
 Ja hiljaa hehkuilee.

 Ah, silloin minäi poveeni
 Säteitä säilytin,
 Ett’, ehkä sammui tähteni,
 Osani kantaisin!

 Tul’ iloa, tul’ murhetta –
 En pelkää kumpaakaan;
 Mull’ aarre ompi rinnassan’,
 Jolt’ aina lohdun saan.

ae–ae. [Rafael Laethén]

Emanuel Geibel
[[Luokka:Rafael Laethén]
Runot