Syysillan kelmeä täyskuu
Syysillan kelmeä täyskuu
 Se katsoo pilvistään;
 Liki hiljaista kirkkomaata
 On pappila yksinään.

 Siell’ äiti Sanaa lukee,
 Ulos poika se tuijottaa,
 Ja tytär vanhempi uinuu,
 Mut nuorempi virkatuks saa:

 ”Voi, taivas, päiviä näitä,
 Miten nuhjuvat hiljalleen!
 Vain keitä kun hautaan vievät,
 Saa jotain nähdäkseen.”

 Ylös kirjasta katsoi äiti:
 ”Ei erhetyt, – tiedän mä, kaks
 On kuollut, siitä kun vietiin
 Sun isäs haudattavaks.”

 Tytär vanhempi haukottelee:
 ”En tänne mä nälkään jää,
 Menen huomenna kreivin luokse,
 Hän on rikas ja pyörällä pää.”

 Mut poika naurun päästää:
 ”Viis sissiä Tähdessä juo,
 He kultaa laittaa, ja heiltä
 Pian taitoja tää mies tuo.”

 Jo äiti raamatun nakkaa
 Pojan laihoihin nystyriin:
 ”Vai vieläkö, häijy henki,
 Jäät maantierosvoks niin!”

 Soi koputus ikkunalasiin,
 Käden näkee he viittovan:
 Isä-vainaja siinä seisoo
 Pyhäviitassa saarnaajan.