Kotini kultainen
Tyvenen lahden pohjukassa
 suloisen Länsi-Suomen saarella
 on vankat hongat suojaamassa
 pohjolan tuiman tuulilta
 vähäistä majaa. Mieluinen
 se paikka ompi mulle ihan,
 se ompi armas synnyinsijan’,
       kotini kultainen.

 Ei majass’ ollut rikkautta,
 ei tämän mailman tavaraa;
 sen sijaan oli rakkautta,
 sain siellä lasna nautita
 ahkeran isän, äitisen
 hoitoa hellää hyväkseni,
 siks aina muistuu mieleheni
       kotini kultainen.

 Siell’ leikin lapsuuteni ajan,
 sen ilot, surut kokien,
 ja samaan matalaiseen majaan
 yl’oppilaana miekkonen
 kiirehti, sydän sykkien
 ilosta, kun taas tervehtämään
 pääs’ omaisiaan, levähtämään
       kotiinsa kultaiseen.

 On mailma tosin vieroittanut
 mun sitte synnyinsijoilta;
 mielestä ei oo haihduttanut
 kotoni kuvaa armasta.
 Syvälle painuu sydämeen
 vienoinen ensi lemmen ääni;
 sä olet ensi lempenäni,
       kotini kultainen.

 Mik’ onni mulle liekin luotu,
 asema joko alhainen,
 vai ylhäinenkö täällä suotu,
 en unhota sua koskaan, en,
 niinkauvan kuin vain lämpöinen
 sykkivi veri suonissani;
 sua siunaan saakka kuolemani,
       kotini kultainen.

N[iilo]. E. W[ainio].

Lähde: Turun Kuva-Lehti 26.1.1890.

Niilo E. Wainio
Runot
Turun Kuva-Lehti
1890