Veljeskaupat
Rebekka kun synnytti kaksoiset,
 Esikoinen niist’ oli kumma:
 Jäsenet oli Esaun karvaiset,
 Väri häll’ oli ruskean tumma.

 Taas toinen, se Jakob, kujeistaan
 Oli kuulu jo syntymästä:
 Hän kun teki tuloa maailmaan,
 Piti veljeä kantapäästä.

 Pojat kasvoi. Esau kulkea ties
 Maat, manteret, otusta ajain;
 Mut Jakob, näöltä vakainen mies,
 Pysyttelihe nurkissa majain.

 Isä Isaakin ihastuksiin saa
 Moni Esaun metsäsaalis;
 Mut Jakob se äitiä avustaa,
 Häll’ on hoidossa herne ja kaalis. –

 Oli Jakob kerrankin keittänyt
 Punaruskean hernerokan
 Ja patahan kaalikset heittänyt,
 Niin keksi hän Esaulle kokan.

 Kun metsältä Esau kerkuinen
 Palas väsyksissänsä aivan
 Ja pyyteli: «rokkasi herkkuinen
 Tuo nähneelle nälän ja vaivan»,

 Niin vastasi Jakob: ««Rokka on sun,
 Sun syödäs sen kiehua annon,
 Mut esikoisoikeus on kai mun?»»
 Tähän Esau: «Sun se on, vannon.»

 «Mit’ esikoisuudestani on mun,
 Jos kuitenkin minä kuolen;
 Mut annappa rokkasi verraton,
 Niin elosta pidän mä huolen.»

 Heti Jakob herkun veljelle toi
 Kera leivän särvittäväksi.
 Tää esikoisuutensa söi sekä joi,
 Nous aterialta ja läksi.