Ihanteen mies
Mies ihanteen olit iki;
 seisoit Sa lippua liki,
 viiriä vienoimman tunnun,
 tuskan ja kauneuden hunnun.

 Yö oli ympäri. Valo
 sees kuni taivahan talo,
 viittasi korkeinta kohti,
 jonne Sun kaipuusi johti.

 Mutta kun maan päälle siirtyi,
 sielussa nuorten mi piirtyi,
 pirtein ja hienoin ja herkin,
 uus unelmoi kevät kerkin.

 Täyttyivät tähdet ne suuret,
 juuttuivat nuo jumal-juuret
 Fjalarin, Vänrikin tarun,
 Skandian kohtalon karun.

 Eivät ne armahda vallat
 taivahan, ei elon hallat,
 harmenevat isän hapset,
 kaatuvat kaunihit lapset.

 Laulavat: »Ei elon vaikeus
 ain’ ole haavehen haikeus,
 vaan halu raution yössä
 raueta sankarityössä.»

 Kuolema kulkee sen yli,
 missä on vain sydän, syli;
 mies ihanteen iki hohtaa,
 koska Kointähden hän kohtaa.