Rannan kuusi
Tääll’ yksin seisot sorjana
 sä vihreä rannan kuusi;
 veden alla toinen on maailma
 ja taivas siellä on uusi,
 sen kauneuttako katsot sie,
 mihin miettehes silloin vie?

 Kun läskeissään kesäaurinko
 taas taivahan rantoja kultaa,
 niin tunnetko silloin, tunnetko
 sä lämpöä, lemmentulta?
 Näät kaikkialla sä rauhan maat,
 sopusointua, rauhaa kaiketi saat?

 Vai tunnetko kaihon tuskaisan
 ja muistatko myrskytuulet?
 Kun aalto se löi raju rantahan,
 sen kuohuja vieläkö kuulet?
 Sun toivehes, aattehes myrskykö kaas,
 nyt kaihoin niitäkö muistat taas?

 Sä lienetkin mun kaltaisen,
 sä vihreä rannan kuusi;
 kun katson pohjihin syvyyden,
 ja kun taivas siellä on uusi,
 niin oloni munkin oudoks saa
 ja kaiho mieleni valloittaa.

 Ja muistuu mieleeni myrskysää
 ja kohina tuiman tuulen
 ja murhe mieleni yllättää
 ja ma kuohuja kaukaa kuulen.
 Ne rintaani kaikuja kummia saa,
 meri helmahan yön kun uinahtaa.