Katariina Maununtytär
On onneton, ken joutuu majastansa,
 miss’ hyve, rauha vain on osanansa,
 jyrkille huipuille, miss’ Onnela
 on jylhäin ukkospilvein peitossa.

 Iloisna juoksin kotilaaksosissa
 vaan säikkyin saleissa ma kultaisissa.
 Hain, vaan en enää ajan iloisen
 viattomuutta löynnyt lapsuuden.

 Ol’ osa jalo mulla sitä vastaan
 lohduttaa puolisona kuningastan’,
 rauhoittaa häntä, viettää valvoen
 ääressä lampun lepons hetkisen.

 Mökistä nosti hän mun valtaan kanssaan.
 Kahleihin vaihtui hänen purppuransa.
 Tyrmässä tu’in häntä kädelläin:
 ah, olis haudassakin vieressäin!

 Voi! hänestä mun riisti tyly veli:
 hän vankeudessaan nyt yksin eli.
 Kerjäillä hänen poikans täytyi vaan,
 maan päältä tuskin löytäin hautaakaan.

 Nyt olen onnen puuskista mä poissa
 kuolleiden rauhaisissa asunnoissa.
 Tää seutu vielä muistaa kyynelin
 mun hyveeni ja kohtalonikin.