Paldamolaisten Valitusruno Edellämainitun Heidän Hyvin Cunniasucuisen ja Corkiast Oppenen Provastinsa ja Kirckoherransa JOHANNES CAJANUXEN, cuoleman ylitse
Mikä parcu Paldamoista
 Parcu pappilan Tuvista,
 Itcu Kirconistuimilda,
 Tänne cuulupi cuillen,
 Cauvas caickuvi sanoma,
 Yli Corpein ylinä,
 Läpi soiden soitteleva?
 Minä cuuldelen cujalla,
 Embä äckä esinnä,
 Tätä cohta Corvillani,
 Astun Aidallen paremmin,
 Seison seipähän nojassa; 
 Cohta cuulen corkeamman,
 Hänen sekä selkeämmän,
 Ehkä suusta surkeasta,
 Sanoja sanovan näitä,
 Catsos! Cuolema covembi
 Vanhan meildä Vaarin otti,
 Hyvän Herran Hengellisen,
 Kieltävän Kircko-Herran,
 Oikean Opetus Isän.
 Cosca näitä corkealta,
 Cuulin curija sanoja;
 Sydämmeni syystä tästä,
 Astui aivan ahtahaxi,
 Etten sanunna saneja
 Ulos suustani surulta;
 Alas astun aidan päällä,
 Minä mielellä pahalla,
 Satua nämät sanomat,
 Lähen käyden käyskennellen,
 Taammat Naapurin Talohon;
 Menen Pirtihin Pihalta,
 Lausun cohta Lattialta,
 Cuita cuulunna sanoja
 Olin outoja menoja;
 Eipä uskoa esinnä,
 Ollut mieli ollengana,
 Itse Naapurin Isännän,
 Joita juttelen hänellen:
 Toki lähtiä todella
 Sanon paicasta samasta
 Pitänepi meidän, miehet,
 Kirehesti Kircon luoxen,
 Cuing on asiat cuulemahan
 Ongo orvona väkeä?
 Cohen cohta Paldaniendä
 Ilman pitkätä pidota,
 Läpi Vainion lähimmän
 Sekä selkäin ylitsen,
 Soudun canssa solkemahan,
 Cosca matca maistettuna,
 Kijnnitetty Kircon luoxen,
 Cuului kulmalta monelta,
 Suru- Ääni suuren joukon,
 Jotta laitit laulaahan,
 Sanoit suulla surkealla:
 Cuoli rohvastu Rovasti,
 Vanha pappi paldomoista,
 Paras Paimenden seasta,
 Caunis lauman Caitselia,
 Edesvastaja vakainen,
 Cosca mielehen menevät,
 Ucko Vainan vakaiset
 Hyvät Työt Hyvimmän Herran,
 Joit’ on aina joucollehen
 Osottanut ollesahan
 Täsä Ilmasa Ijänsän,
 Vedet Poskista punovat
 Sini- Mariat Silmän alta.
 Vielä vijmme vijcoillangin,
 Varot eli Vaari Callas,
 Olla ahkerat opissa,
 Rukousten rundelissa
 Aina vahvat, valvomahan
 Vasten vaivoja monia,
 Varuxi Vaino Miesten.
 Tosin meil’ on syy totinen
 Tämän tähden surkutella,
 Suru lauluja sanella.
 Mutta muistaa tulepi,
 Meidän kuitengin, menoamme
 Alle muutosten alati,
 Aina annettut olevan.
 Täm’ on tapa Taivahasta
 Tuotu Tuonelan Tuvillen,
 Että cuolla corkiangin,
 Mennä mustan Mullan alle
 Maatumahan Maanpovessa.
 Hyvin käynyt on kätehen,
 Meidän vanhan Vaarin canssa,
 Kijvahimman Kircko- Herran.
 Tahdoi Taivahan Jumala,
 Hänen coriata, häjyistä
 Tämän Mailman majoista,
 Joist’ on vaiva joissa vaara,
 Sodan läiskinä lähellä:
 Otti Orjuden ovista,
 Veti Taivahan Talohon,
 Patriarchain parihin,
 Cussa Engelit elävät,
 Cussa Paimenet parahat.

Ita ad tumulum Adm. Rev. Et præclarissami D:n Pr.rpositi, Patroni sui olim propensissimi, querula accinebatl minerva.

ERICUS M. Svahn.

Lähde: Turun Viikko-Sanomat 2.6.1827.

Erik Svahn
Henkilörunot
Turun Viikko-Sanomat
1703
1827