Kuolema
»Oi, onko käärme kuolema,
 Mi ihmisiä sortaa,
 Ja Manan herran nuolena
 Meilt’ elon armaan murtaa,
 Vai enkelikö ehkä lie,
 Mi taivahasen lentää
 Ja sielun sinne ylös vie,
 Kun korkeuteen entää?»

 Niin kysyi Anna siskoltaan,
 Katsahtain kirkkotarhaan.
 Ja siihen sisar itkultaan
 Sai sanoneeksi:»Varmaan
 On kuolo käärme kamala
 Pahoille, elon tiellä
 Ken vääryytt’ yhä harjoittaa,
 Saa pahan palkan siellä.»

»Mutt’ enkelinen loistava,
 Niin kaunokainen, vieno,
 Kuin aurinkoinen koittava,
 Ja utusiipi hieno
 Hän silloin on, kun hyvän luo
 Hän rientää liihoitellen,
 Ikuisen onnen hälle suo,
 Armaasti hymyellen.»

 Nyt Anna sinisilmänsä
 Korotti taivahille,
 Hän laski ristiin kätensä
 Ja lausui enkelille:
»Jos hyväksi nyt näet mun,
 Niin tänne liihoittele
 Ja sinne, jossa kaivatun
 Nään veljen, johdattele!»

»Vaan jospa nyt et tullekkaan,
 Niin ohjaa aina tieni
 Ja puhtahana kätke vaan
 Mun sydämmeni pieni,
 Niin että kerran tulla saan
 Sun luokses, enkel’ armas;
 Siks’ sielustani poista vaan
 Sä synnin myrkky karvas!»