Kieloniityllä
Uupuneena itkemään
 silmäni kun suljin,
 kieloniityn hämärään
 heti silloin kuljin.
 Viileässä keväässään
 huojui lehvät päällä pään.
 Kielohaassa kuljin.

 Vihreästä hymyillen
 valkokellot hohti,
 ujo silmin kutsuen
 kumartumaan kohti.
 Ujosilmin hymyillen
 painoi päänsä jokainen
 lehteänsä kohti.

 Säde kaikkein suloisin
 vain voi päästä sinne,
 kieloniityn varjoihin,
 lehden alle, minne
 kätki kukka kuultavin
 tuoksun, josta kuitenkin
 hymyy koko rinne.