Ikipuu
Se nuorten havuin parvesta niin karheasta
 kuin emo kohoo lempeästi lehtien.
 Jo vierikkokin hyötypuiksi suistui sen,
 ei jäänyt kannostansa yhtä vesalasta.

 Puu tynkää ukonlyömän oksan haarukasta
 niin kaipuumielin työntää valoon ilmojen.
 Vain horsmat, kellot kuulee juurta punaten
 puu haikeitaan kun huokaa, puistain vanhaa hasta.

 Yölehdokki sen luona öisin tuoksuu, viihtyy,
 koi koittaa, dityrambit pikkulintuin kiihtyy,
 kuin kyynele ui pisar herttalehdellään.

 Oi, noin jos oisit kaunis, uljas sydämeni,
 kun kerran iäks’ ilo ilojeni meni, –
 kun eessä talven haudan kaivettuna nään.