Koivikossani
Oi kuin tääll’ on hyvä olla
 Alla lehtikatoksen,
 Sydän tyyntyy tyveneksi
 Humutessa koivujen.

 On niin armas ollakseni,
 Kun tää puisto huminoi;
 Se niin monet, monet muistot
 Mulle tarinoida voi.

 Nämä koivut, tämä puisto,
 Isä, istuttamas on;
 Täällä toimit, täältä muutit
 Tuonen tyyneen talohon.

 Täällä ensin ihaelin
 Suloutta Suomenmaan,
 Syttyi lempi maani kieleen
 Ja sen kansaan vakavaan.

 Korkeaks on puisto tullut,
 Mont’ on siinä vartijaa,
 Mutta niiden lomistakin
 Suru synkkä suikahtaa.

 Siksi usein kaihomiellä
 Koivut kauniit vaikeroi,
 Siksi vienoon viihdytellen
 Niiden lauha humu soi.

 Tuota sitten kuuleskelen,
 Konsa elon myrskyt käy;
 Suljen silmän’, ett’ei mulle
 Tyly, kylmä mailma näy.

 Kuva kallis kodistani
 Syvään piirtyi sieluuni;
 Lapsuuskoti koivikkoineen
 Pyhä mulle ijäti!