Joka-aikanen kuoleman muistaminen
Ken tiesi kuinka lähellä
 Mä kuolemata kuljen,
 Jos vaikka tällä päivällä
 Lakastununna ollen,
 Kuin lehti maallen langennut,
 Saaliiksi surman joutunut.
 Manalan vierahaksi.

 Sill’ olen nähnyt usiasti,
 Kuin moni lapsukainen,
 Jot’ aamusella armaasti
 Syleili vanhempainen,
 Ehtooll’ oli jo kuollunna,
 Ja ruumis varsin valjuna,
 Maan alle kätkettävä.

 Näin rakkahin mun Isäni!
 Jok’ asut taivahassa,
 Minunkin nuoruus-ikäni
 Ei liene ta’attavassa;
 Siis anna muistan ainian,
 Jos mitä täällä toimitan,
 Pois lähtöäni täältä.

 Jos luotu olis lapsena
 Mun elämäni päättää,
 Vanhemmistani erota,
 Ja ystäväni jättää;
 Niin rukoilen mä Sinua,
 Isäni! korjaa minua
 Tykösi taivahasen.

 Vaan olisikko tahtosi
 Mun kauan elääkseni,
 Niin suo Sinullen pyhäksi
 Käyttäisin elämäni,
 Ja tapahtukoon tahtosi,
 Mä tahdon olla lapsesi,
 Ja seurata Sinua.

A[ntti]. R[äty].

Lähde: Maamiehen Ystävä  9.5.1846.

Antti Räty
Runot
Virret
Maamiehen Ystävä
1846