Palvelustyttöjen lauluja
”Mehiläisessä” on Elias Lönnrot 1839–1840 julaissut kaikkiaan noin 60 kansanlaulua. Niistä otamme tähän kolme ”piikojen laulua”.

I. 

 Minä olen pikku piika,
 kannan karjan vettä;
 el oo sukkaa eikä paitaa,
 ei kuin kaksi kättä.

 Minä olen onnen likka,
 onnen kovan saanut;
 eipäs ole poika vielä
 vieressäni maannut.

 Kävi kyllä poikiakin,
 vaikkei minua vasten;
 sitte aamupuolella
 he katoovat kuin kaste.

 Vaan en sure enkä huoli,
 vaikka olen köyhä;
 vielä minä nätin pojan
 verrakseni löyän.

 Mitäpä mä tuosta suren,
 jos oon toisen orja;
 jahka tulee toinen vuosi,
 oma kulta korjaa.

 Mieron tietä kulkemassa
 on mun kultan juuri,
 vaikken tiedä enkä tunne,
 pienikö lie vai suuri.

 Sitä aina ajattelen,
 sitä ilohetkee,
 koska minut oma kulta
 vierehensä kätkee.

II. 

 Ei oo tällä likalla
 palkka eikä pestii:
 soitto paha nostettiin
 se onnen mulla esti.

 Minä olen orpo piika,
 tämän talon loisi,
 kulen aina kunnialla,
 vaikkei pojat soisi.

 Poikahunnut huutavat
 ja kuikuttavat kovin:
 ”kuule, kulta, ääneni
 ja ava aittasi ovi!”

 Mut jos olen halpa likka,
 halvan nimen kannan,
 tok’ en siltä halvan pojan
 halata vain anna.

 Mitäs tuosta tulisi,
 jos huonon pojan naisin,
 viinan juojan, mieron ruojan,
 tuskan, ristin saisin.

 Parempi on ollakseni
 nuorena likkana aina,
 kehräellä, laulella
 ja elää sillä lailla.

 Vaan kun tämä siivo tyttö
 vanhenee ja kuolee,
 moni poika murehtii
 ja joutuu suureen huoleen.

III. 

 Täss’ on pieni palkkapiika,
 toisen talon orja.
 Tuota aina ajattelen:
 kukahan mun korjaa?

 Niinkuin vene vähäinen
 sen kovan tuulen käessä,
 niin on piika pienonen
 vierahassa väessä.

 Voi ett’ oonkin syntynyt
 ja voi ett’ olen luotu,
 äidin maidolla ravittu
 ja maailmahan tuotu!

 Päiv’ on pitkä, ikävä.
 ja iloton on ilta,
 ouoilt’ ei ole apua,
 ei turvaa tultavilta.

 Ei ole yhtään ystävätä,
 kaikk’ on vihamiehii;
 miero paljo puuhoaa
 ja kuluttavi kielii.

 Kaikki minua vihaavat
 ja vihaavat kuin käärme,
 soisivat mun menevän
 ja hukkuvani järveen.

 Vaan en huoli mistäkään
 kun olen piika vakaa;
 maailma saa soimata
 mua edestä ja takaa.

 Enpä huoli maailmasta
 enkä huoli kestään,
 maailmassa vihataan
 ja vihat kauan kestää.

 Enkä huoli itkeäkään,
 enpä huoli vainen;
 ja jos kuinka itkisinkin,
 se on yhenlainen.

 Itku silmät pimittää
 ja mure muovon muuttaa,
 nuorellekin neitoselle
 hiukset harmaat tuottaa.

Lähde: Työmies 29.7.1904.

Anonyymi
Runot
Työmies
1904