Tsiks gibaa ku’ on flöni...
”Tsiks gibaa ku’ on flöni...

Suurkaupunkien omituisuuksiin kuuluu
m.m. se, että niissä on olemassa
oma erikoinen kielensä, joka vilisee
kaikenkaltaisia ihmeellisiä sanoja, jotka
saattavat tehdä puheen vähintään hyvin
vaikeasti tajuttavaksi sellaiselle, ken
ei ole tähän kielenkäyttöön perehtynyt.
Kuuluisa on erittäinkin lontoolainen
”slangi”, jota puhutaan East-Endin, Itä-Lontoon
köyhälistökaupunginosassa, ja
joka on muille lontoolaisille aivan käsittämätöntä.
— Myöskin Helsinki on siinä
suhteessa suurkaupunkilaistunut, että
täälläkin on oma ”slangi”, jota ei ymmärrä
kuka hyvänsä, ei varsinkaan maaseutulainen.
Se vilisee vieraita sanoja,
toisista kielistä lainattuja ja eriskummallisiksi
väänneltyjä, ja huvittava seikka
on, että se muuttuu alituisesti, ollen
siinä suhteessa varsin ”elävä” kieli.
Luuleepa esim. alekirjoittanut osanneensa
sitä melko täydellisesti vielä
puolitoista vuosikymmentä sitten, mutta
nykyisin taitaisi olla hyvin työlästä edes
ymmärtää — niin suuresti se on ennättänyt
”kehittyä”. Vanhoja sanoja on
heitetty rikkatunkiolle ja uusia omaksuttu
kosolta. Videssätoista vuodessa
on tapahtunut miltei yhtä suuri kehitys
kuin Mikael Agricolan kirjakielestä nykyiseen
normaaliproosaan. Minulle varmasti
naurettaisiin (”griinattaisiin”), jos
ilmestyisin ”jengaan” historiantakaisine
kielenkäyttöineni.

Tätä ”slangia” nimitetään virheellisesti
sakinkieleksi. Mutta sakilaisten
lisäksi sitä käyttävät hyvin paljon muutkin
helsinkiläiset. Ei tarvitse välttämättä
olla sakilainen, vaikka ”kaveeraakin”
tällä kielellä. Ennen kaikkea
on se kasvavien poikasten suosiossa,
jota hävettäisi kauheasti puhua keskenään
”oikeata” kieltä. Se olisi vähintään
”flöniä”. Kouluissa ei välitunneilla
kuule puhuttavan muuta kuin
”slangia”, ja sitä käyttävät ”tyttöpojatkin”,
oikeista ”giboista” puhumattakaan.

Olisi mielenkiintoista ryhtyä pohtimaan
”sakinkielen” syntyä ja niitä ”kieliopillisia
lakeja”, joita se noudattaa.
Suureksi osaksi nämä lait kuitenkin
ovat samat kuin suomenkielessä, kuten
luonnollista onkin. Tila ei kuitenkaan
salli ryhtyå tässä mihinkään kielentutkimuksiin.

Omituista on, että helsinkiläis-”slangia”
on hyvin vähän viljelty kirjallisuudessa.
Omaa ”runoutta” sillä tuskin on
muuta kuin seuraava tunnettu ”laulu”:
”Mutshi, mutshi tokkaa lamppuun eldis,
skora, skora kolaan vek.
Valkoisen rigin kai mulle slumppaat,
kun kalsaan gravariin mun stikataan.”

Lisäksi Bernard Shawin ”Pygmalionin”
esityksessä Kansallisteatterissa Päiviö
Horsma käytteli sitä peräti etevästi
alun toistakymmentä vuotta sitten, ja
Olli Mala-vainaja on sitä myös viljellyt
kirjassaan ”Katupoikia”. Sitä paitsi
muistan ”Kurikassa” viime kymmenluvun
alkupuolella olleen oikein ”sakilais-suomalaisen”
sanakirjan(!), jonka oli laatinut
lehden silloinen juoksupoika,
nyt jo aikamies, kolmissakymmenissä
oleva. Mutta siinä onkin luullakseni
kaikki. Eikä se suinkaan ole paljon.

Lähde:

Katso myös 
”Slangista” vieläkin (Suomen Sosialidemokraatti, 29.12.1927, nro 302, s. 5.)

Anonyymi
Suomen Sosialidemokraatti
1927
Slangi