Romalaisen runoniekan Q. Horatius Flaccon epistolain ensimäisen kirjan 10:nes epistola
Ystävä kaupungin, Fuscus! – Sua nyt tervehtää
 Ystävä maa-eläman; taa ainoa seikkapa meissä
 Vain erotuksena, muissa kun kaksoset yhtä pidämme.
 Kieltipä toinen jos mitä, sen toinenki; me päätä
 Niekkailemme tah’issa, me vanhat tuttavat kyyhkyt.
 Sä kotonas nökötät; minä kiitän seutuni armaan
 Lehtoja vain, puroloita ja louhia sammaltuneita.
 Huoleti o’o! Kuin ruhtinas voin, heti kun ma jätin nuo
 Taivahasen joukolla ylistetyt mielitekonne.
 Kuin papin orja karannut en tortuistanne nyt huoli;
 Leipää tarvitsen, mesi-kakkusianne parempaa.
 Jos luonnon-mukasest’ on elettävä, jos huoneilleen
 Kartanon alkaja ensistäi’ aseman valikoipi,
 Onko etuisampaa paikkaa missään kuin maalla?
 Miss’ ovat talvet niin lauhat, niin tuuloset armaat
 Lieventään Koiran sekä Leijonan raivoisuutta,
 Kun aurinko on pistollaan sen vimmahan pannut?
 Miss’ huoletkin huokeemmat sull’ untasi tempoo?
 Halpako nurmell’ on haju Libyan marmorin suhteen?
 Lyijykö puhtaamman veden kaupungissa valuttaa,
 Kuin mikä hyppielee meluten rinnettä alaspäin?
 Kasvatetaanhan metsää pylvästenki parissa;
 Kartanotai’ kehutaan, kust’ on näky laaja kedoille.
 Häätele luontoa hangolla pois, palajaapi se sittei’,
 Arvaamattasi puhkaisten typerän iletykses’.
 Vaikk’ et Sidonin purppura-vaatteest’ vois’ erotella
 Villoja, Aqvinon katveessa hyvin punatuita;
 Ei ytimiisi vahinko se pysty niin likimainkaan,
 Kuin jos valetta ja totta et arvaa kyllin erottaa.
 Ken onneensa liikasin määrin mieltynyt ompi,
 Onnen vaihduttua täräjää. Mitä ihmeh’it, siit’ et
 Luovu mielelläs. Pakene komeutta. Mökissä
 Voit eleä’ kuninkaita ja moisia rennommasti.
 Hirvi se voiton sai sekä nurmen ryösti hevolta,
 Kunnes, kauvan taisteltua, hevonen tapon alla
 Ihmisen huus’ avukseen ja nyt suitset suuhunsa otti.
 Sitte, kun voittaja vimmainen oli poijes mennyt,
 Ei seljästään miest’, ei suustaan suitsia luonut.
 Näin köyhyyttä pelästyvä myös alttiiksi vapauden,
 Kultaa kalliimman, antaa, herraansa kinaavi
 Orjana kaiken ijän, vähäseen ei tyytyen lainkaan.
 Jolle ei sovi onnensa, kuin kenkäki joskus
 Liian suurena luo se kumoon, vaan pienenä polttaa.
 Tyytyen onnes’ osaan, viisaasti, Aristius, teet sä.
 Rankasematta en minäkään tah’o päästä, enempää
 Herkeämättä jos keräjän kuin on parahiksi.
 Herra tai orja on kullekin haalittu rahasto,
 Seuraamaan punoköyttä somempi kun käymähän e’ellä.
 Näin sanelen ma sinulle Vakunan temppelin luona,
 Muuten mieliesäin, paits’ ettet luonani tääll’ o’o.

Lähde: Oulun Viikko-Sanomia 14.8.1869.

Horatius
Runot
Oulun Wiikko-Sanomia
1869

fr:Épitres (Horace, Panckoucke)/I/10