Löydetty
Sievään laski akkunainen,
 sievään harso kohosi.
 Katse lensi armahainen
 nuolen lailla rintaani.

 Kättä tavotin mä, rukka,
 pistäytyvää vaunuista:
 poissa se! Mut’ muistokukka
 – kas vain! – virui nurmella.

 Hurmaantuin sen otin, tuota
 nimetöntä haeksin
 hökkeleistä joen luota,
 etsin uljaat linnatkin.

 Kunkin immen kohtaamani
 luulin tuoksi armaaksi;
 vaan he viattomuuttani,
 hellyyttäni hymyili.

 Viattomuus, hellyys raukes
 haluhun ja kaihohon.
 Hohtopilvi haihtui, aukes
 mailma sellaiseks kuin on.

 Huonoksi mä huvenneena
 syntyseutuun koteuduin.
 Muistoista sen vironneena
 uudestansa nuorennuin.

 Muistin leikit lehdostossa,
 kisat luona joenkin,
 sokkona kun juoksin, jossa
 toki Minnan tavoitin.

 Vait! Mit’on se viehätystä,
 jota tunnen hurmaavaa?
 Kukkienko hengähdystä?
 Lehtienkö suhinaa?

 Vaiko hän? Ja mielessänsä
 muistaa vielä Vilhoaan,
 joka ensi ystävänsä
 unhotti jo kokonaan,

 Joka enkel’-armaisensa,
 lapsuutensa morsion
 jätti, sijaan saadaksensa
 nimettömän. – Ken tuo on?

 Joessa mun kuvalleni
 nyökkää sama haamu, nään.
 Mikä mahti lähelleni
 tänne tuo sen vilpikkään?

 Otsalleni nopeasti
 painui kaksi kätöstä,
 ääni, tuttu lapsest’ asti,
 lausui: Arvaa, kuka mä!

 Minna! huusin mä – ja Minna,
 lapsena ei enää, vaan
 impenä mit’ ihaninna
 naurain katsoi Vilhoaan.

 Vieläkö saan sydämesi?
 – Saat, oi Minna, armahain!
 Kilvoittelijattaresi
 sinä itse olit vain! –

 Oiva oppi mull’ on tässä;
 älä etsi turhuutta!
 Mitä luonto antaa lässä,
 turha kaukaa hakea.