Kotkansiivin
Hän kantanut on mua kotkansiivin
 ain’ asti hetkestä, kun ensi kerran
 pien’ hento lapsi näki päivänvalon,
 mun Isän armas, Kuninkaani, Herran.
 Hän kantanut on mua kotkansiivin.

 Hän yhä kotkansiivin mua kantaa,
 maan murenista korkealle nostaa.
 Ma lepään tyynnä Hänen turvissansa,
 ja harhapolkujenkin pimennosta
 Hän yhä kotkansiivin mua kantaa.

 Hän kotkansiivin kerran kantaa mun
 päin ikikirkkauden kukkuloita,
 kun isänkotini mun siellä on.
 Päin taivaallisen valon valkamoita
 Hän kotkansiivin kerran kantaa mun.

1927.