Hyljätty Runotar
Hän saapui mun luokseni –
 mistä lie tullut,
 toi tullessaan muistojen myrskyt.
 Oli haihtuneet kauas
 jo haaveet hullut
 ja tyyntyneet muinaiset tyrskyt.
 – Mä tulin, et vuottanut? hymyssä suin
 hän virkkaa, vaan tuskaa mä silmistä luin.

 – Oi, myöhään sä saavut,
 jo unhotin ammoin
 sun sinistes silmies hurman,
 nyt katson armaita huulias kammoin
 kuin hohtais ne kuumetta surman.
 Olit ennen sä riemuni, onneni mun,
 nyt on kauan jo laskenut tähtesi sun.

 Kun elämä viel’ oli
 umpuna vainen,
 sä lieteni ääressä häärit.
 Oli armainta mulle
 hymysi, nainen,
 kun kehtohon pienoista käärit.
 Vaan sitten – ken uskonut ois! –
 sinä kaikkosit lieteni äärestä pois!

 Sua etsin ma tuskassa
 riutuvan rinnan,
 sun nimeäs huusin mä illoin.
 Kuin kuumeessa kuljin
 ja maksoin hinnan,
 jos lempeä sain minä milloin.
 Olin kuolla, ja lohtua saanut ma en,
 olin hukkunut silmies sinehen.

 Olin kauan kuin syämmeni
 sammunut oisi
 ja kuolema iskenyt kukkaan.
 Oli öisin kuin tuska
 rinnassa soisi –
 kuin vierisi elämä hukkaan.
 Oli kauhuni hämärän kammoa vain,
 elon pilkettä yksilötunteista hain.

 Ah, Runotar, lempoko
 nyt sinut saikaan
 taas pilaamaan uutterat yöni,
 et milloinkaan tullut ois
 huonompaan aikaan –
 kun kesken on kaikki mun työni.
 Sun tähtes’ nyt aikaa en tuhlata voi,
 kun joukkojen laulu jo ilmassa soi!

 Sa kuuletko laulua,
 kuuletko – uutta
 työn laulua remmit ne soittaa!
 Ne kertovat luokan
 tulevaisuutta,
 mi muinaiset valtansa voittaa.
 Työn riemussa toinen sai lempeni mun,
 se on nainen työn sekä taistelun.

 Löi hetki. Kun taistohon
 riensimme innoin,
 hän aseen mun käteeni antoi
 ja barrikaadeilla
 verisin rinnoin
 hän punaista lippua kantoi.
 Hän, nainenpa viittasi ain’ eteenpäin,
 jos milloin mä uuvuin ja jälkehen jäin.

 Nyt hetkellä ankaran
 rakennustyömme
 hän viipyy mun luonani tovin.
 Työn lomassa kokoon
 me riimejä lyömme,
 ei meitä ne viivytä kovin.
 Näin vaikka on portilla elämän syys,
 työn pohjalla jatkuvi ystävyys.

 Siis, entinen Runotar,
 erosi tiemme,
 ei huoli nyt menneitä muistaa:
 nyt tärkein on kuinka
 me kilpailun viemme,
 kuink’ kommuunin rakennus luistaa.
 Siis terve, ja unohda minut sa pois,
 kuin konsaan en kumppanis’ ollut ma ois!

1930

Ragnar Rusko