Kärsivä tuli
Jokin jumala ikäväänsä
 teki maailmoja taivaassaan,
 yli kaikkitietävän päänsä
 ne linkos kulkemaan
 käsin kaikkivoivin, ylväin
 tulipallot leimuavat
 läpi avaruuden kylväin
 sadat, tuhannet, miljoonat.

 Loi kuollusta voimansa nuoren
 tuo Tuntematon myös Maan,
 maapallon liekkikuoren
 teki tyhjästä sormellaan,
 kuin poikanen oikusta hetken
 tekis saippuakuplan vain.
 Maa alkoi loistavan retken
 yli avaruusulappain.

 Se tanssi, liekehti, pyöri
 valon hurmasta juopuen,
 tulipallojen parvessa hyöri,
 läpi tähtisumujen.
 Kävi aurinkokuntien piiri,
 kävi karkelo maalimain.
 Kera vertaistensa kiiri,
 Maa, raketti jumalain.

 Mut verkkaan hehkuvat aineet
 avaruudessa sammuivat.
 Vesi peitti nyt Maan, meren laineet
 syvät, kylmät, elottomat.
 Sen suureen liekkiaikaan
 ken enää uskoikaan?
 Mikä voima enää saikaan
 sen rataansa jatkamaan?

 Tuli polttava kulutti, nuoli,
 imi tyhjiin voimat sen.
 Joko välkkyvä tähti kuoli,
 vajos nieluun pimeyden?
 Ei! Aavistamattoman paineen
 se tunsi rinnassaan.
 Mikä sylissä kylmän laineen
 nyt liikahti uudestaan?

 Heräs tietoisuuteen, tuskaan
 tuli uusi rinnasta Maan.
 Vilu, pimeys, unohduskaan
 sitä saanut ei sammumaan.
 Heräs vietäväks kylmäin tuulten
 tuli uudesta syntynyt –
 ei kutsusta jumalan huulten,
 joka Maan oli hyljännyt –

 Oman polttavan kaipuun voima
 Maan rinnasta herätti sen.
 Maa kuoleman kammitsoima
 kohos kahleensa särkien,
 kohos uutta hehkua kohti,
 kohos jumalten uhallakin,
 sitä ääretön kaipuu johti
 läpi jäätävän eetterin.

 Tuli elävä liekehti, värjyi
 yli laineitten rannattomain.
 Meri myllersi, syöverit ärjyi,
 tuli kärsivä kasvoi vain.
 Se yleni kylmästä jäästä,
 tuhan sytytti hehkullaan.
 Ajan mittaamattoman päästä
 taas elämä verhos Maan.

 Ja se paineesta kuuman veren
 kohos liekkiin ihanaan.
 Se hyytävän, tyhjän meren
 teki eläväks kaipuullaan.
 Yli aution kallioluodon
 kohos vihreys verestä sen.
 Ja sen ylevin pyrkimys muodon
 sai hahmossa ihmisen.

 Mut ylemmäs suurinta lastaan
 tuli kärsivä ikävöi.
 Yhä kuoleman siipeä vastaan
 sydän ihmisen uhmaten löi,
 janos korkeinta, mahdottominta,
 janos autuutta taivaitten.
 Maan kiireelle ihmisrinta
 niin synnytti Kauneuden.

 Sydän kärsivä kylmään tähteen
 tulen sammuttamattoman loi,
 yhä laineista kaipuun lähteen
 janon uuden ja kuumemman joi
 Sydän lensi siivillä liekin
 läpi aikojen ajattomain.
 Mihin tänään sen retki viekin,
 tuli kärsivä kasvaa vain.