Piharuohikolla
Junavaunusta horjuen laskeutuu
 punavankeja; maalle nyt pääsevät he.
 Sulotuoksuja henkivi nurmi ja puu,
 suvilintuset laulavat: riemuitse!

 Ohi käy rivi kaamea, ryysyinen,
 moni kuoppainen siinä on poski, – ja suu
 se on kaartama tuskien piirteiden.
 Niin verkkaan tietä he laahautuu.

 Talo tuolta jo kunnaalta häämöttävi.
 Sitä kohti on suunta; jo saapuvat luo.
 Piharuohikko vehmas houkutteli, –
 syli pehmeä tuo levon lauhkean suo.

 Hepä siihen nyt uupuen lyyhähti niin,
 käsi voimaton ruohoa nyhti. He söi
 sitä nälkänsä tuskihin. Ympäröiviin
 ei koskenut tuo, he sen pilkaksi löi:

»Mitä huolta nyt ois, kun jo punikit sai
 kesälaitumen oivan.» – Ne ilkkuilijat
 sukujuurta he samojen miesten kai,
 jotka ristille lyötyä herjasivat.