Nimismies
Että nimismies juo,
 sen lapsikin ties,
 kyllä juorullajuoksijat laukkaa,
 hän on leikkisä mies
 ja hyvälle hymylle arvon hän suo
 ja joskus hän joutessa naukkaa.

 Mitä irti hän saa,
 sen tuhlaa hän pois,
 jo usein hän loisia säästi,
 hän ei ruoskia vois
 pahan maailman pahinta pakanaa,
 monen reppurin metsään hän päästi.

 Ei kiero hän lie,
 hän ei vaivaista syö
 ja virkansa toimet hän täyttää,
 hän nyrkkiä lyö,
 kun on vieru ja sannaton pitäjäntie
 ja junnit puukkoja käyttää.

 Kun on sunnuntai,
 häntä väistyä saa,
 koska kiiltävi virkanappi,
 häntä naurattaa
 koko saarna, kun leskeltä lehmän sai
 toraveikkonsa tuikea pappi.

 Mut arkena taas,
 kun ei kiirettä näy,
 hänen naamansa naurusta paistaa,
 hän naapuriin käy,
 joka tyttären häiksi metsänsä kaas,
 ja olutta onneksi maistaa.

 Hän on vanha kuin koi
 ja hän joukossa juo,
 hän ei vetehen tahdo kuolla,
 hän tuttuja tuo
 ja lukkarin lukuja pistellä voi
 kotitalossa rannalla tuolla.

 Kun on naurussa suu
 ja pikarit soi,
 hän kuluneen huilunsa noutaa
 ja hän soittaa voi,
 kun lahti on tyyni ja himmeä kuu
 ja usvia kaislassa soutaa.

 Hän on nuorekas näin,
 hän ei muistelekkaan,
 että onnehen onttoon hän luotti,
 hän on halteissaan
 ja pullein poskin ja hytkyvin päin
 hän soittaa ja huima on nuotti.

 ”Hui, lukkari, hai,
 mihin jouduttiin,
 mull’ on koiran virka ja villat!
 Jäin yksin.. no niin, –
 sinä virrenvetäjä tiedät kai,
 miten pitkät on talviset illat.

 Minä tiedän sen. –
 On valhetta vaan,
 mitä korkea oikeus säätää,
 minä sakkoja saan,
 salapolttajan kanssa kun maistelen,
 kai maantielle kerran ne häätää.

 Mut surtaisko, ei,
 ja papista viis,
 vaikka huomenna soittaa se suutaan,
 sen vieköhön hiis,
 nyt pikarit täyteen ja juokamme, hei!”
 niin nimismies humaltuen huutaa.