Kohtaus (Forsman)
Näin neidon mulle kalliimman
 Ovella pensas-aidakkeen;
 Ja silmäns’ ennen vilkkahan
 Loi hiljaa surren mättääseen
 Hän, missä eilis-iltasen
 Mä luonaan istuin miekkonen.

 Näin ruusun itkun-kastaman
 Häll’, lahjan siellä antamain;
 Mun luuli kaukan’ olevan,
 Ja aivan vieress’ olin vain;
 Siin’ alla pensaan piileksin,
 Ja kyynelsilmin katselin.

 Siin’ aimo koivu vanhastaan,
 Kohosi kaunis vehmastain,
 Nimemme valko-kuoressaan
 Ol’, mun ja immen, rinnakkain;
 Ne siihen kerran piirtelin,
 Kun illall’ yksin kuljeksin.

 Ilolla impi nimien
 Näk’ aina tuossa pysyvän;
 Nyt silmäjää hän huokaillen
 Käs’alaa menneen ystävän,
 Piirs’ puuhun säikeet Tegnér’in
 Jotk’ itki Inka Frithiofin.

 Ma hiljaa vainen piileilin
 Ja tytön tuskitella soin;
 Se aatos oli suloisin,
 Ett’ tähden mun hän kärsi noin;
 Sen vuoks’ en oitis lemmestään
 Ma juossut häntä kiittämään.

 Vaan perho lensi kukkaseen,
 Se suunsa mettä sille soi,
 Ja rastas lauloi: rinnalleen
 Se puolisonsa kohta toi;
 Nyt kullan nimen mainitsin,
 Ja hälle kaulaan lennähdin.