Hornan peikot
Taas nous ne onkaloistaan, hornan peikot,
 kidoistaan myrkkyryöpyn mustan syöksi,
 levitti lentimensä kalman leikot
 ja päivän synkistivät syksy-yöksi,
 vihollisiksi kiihti kilpaveikot,
 inehmoin heimot, taikoi tuhotyöksi
 työt tou’on, tappoaseeks auran vantaan,
 maan vauraan palautti alkukantaan.

 Maa nääntyi vääryyden ja valheen vaivaan
 Totuuden ääntä enää kuunneltukaan
 ei nyt. Huus väkivalta: ‘Tieltä raivaan
 jokaisen, joka ei mun pääni mukaan
 tee päällä maan; siis älköön alla taivaan
 mua vahvaa vastaan niskuroiko kukaan;
 on oikeus hän kenellä on valta;
 totuus on: väkevä vie heikommalta!’

 Lukuisaa saalista näin kalman ansa
 ei saanut ennen, kulkeneet ei tuoneen
 tuhannet luvuttomat kukassansa
 ihanimmassa niinkuin nyt, ei juoneen
 näin verta nähty maan, näin kansaa kansa
 häväissyt koskaan ei. Kuin hulluinhuoneen
 nous raivonkarjunta, maan ääriin kiiri,
 sai kouristukseen hulluuden maan piiri.