Ukkoskesänä
Pois ajoi ukkonen, ja auringossa
 taas kultaisina pellot leviää,
 kun synkin värein vielä aallokossa
 tiet myrskyn ajelemat hyrskyää.
 Yömustan varjon alle metsä jää,
 mut hehkuvana alla tumman havun
 nään apiloiden purppuraisen savun
 ja mataroiden valkohämärää.
 Käy lämmin tuuli jälleen puutarhassa,
 sen lehvät välkkyy sateen hopeassa,
 ja sinisilmin ruoho kimmeltää.
 Oi kukkaissineä! On loppu tässä!
 Maan ruusun hymyilyssä heleässä
 on ihmisetsinnän ja harhan pää –

 Niin kipu vanha palaa liikahtaen.
 Sen tiesin, tiesin! Miksi kuitenkin
 ma yhä pääsyä ja tietä haen
 ma, kahlehdittu langoin viiltävin?

 Vaan itkun läpi vielä kirkkaampana
 nään: yli viljan kultahämyisen
 niin sinenherkin varjoin, loistavana
 käy joutsensiipi pilvi lumoten.
 Sen ehkä nähdä voi vain kyynelissään.
 Näin ehkei sadehelmet kimaltais,
 Näin syvin värein välkkyis niitty missään,
 jos tuskan siivet ei mua varjoais.
 Ma tiesin, tiesin: säteet varjon tuovat,
 ja helein säde varjon synkimmän.
 Mut ehkä sydämessä pimeän
 syvimmät varjot itse valon luovat.
 Maan suven huuman, pilven jumalaisen
 ja ruusuhymyn hehkun ylimaisen
 niin ehkä heltymätön kipu tää
 omasta julmuudestaan synnyttää.