Agnes (Arany)
Virran reunall’ Agnes nuori
 Hurstiansa huhtoo, huhtoo;
 Valkoliinaa, hurmehista
 Virta vuolas tempoo, ruhtoo.
    Oi laupias Isä, armahda!

 Kylän lapset sinne kertyy:
 «Miksi, Agnes, huhdot tuota?» –
 «Vait, tais verta kananpoijan
 «Aivinaiseen hurstiin vuotaa.»
    Oi laupias Isä, armahda!

 Sinne rientää naapur’naiset:
 «Missä miehes, teeppäs selko?» –
 «Tuolla nukkuu huonehessa,»
 «Elkää, armaat, nostatelko!»
    Oi laupias Isä, armahda!

 Saapuu lain mies: «Vankilahan
 «Joudu, Agnes, rautaan nilkka!» –
 «Voi, en jouda, täytyy pestä
 «Hurstistani hurmepilkka!»
    Oi laupias Isä, armahda!

 Syv’ on tyrmä: säde kaita
 Synkeyttä sen ei voita;
 Säde pien’ on tyrmän päivä,
 Yö sen täynn’ on hirmuloita.
    Oi laupias Isä, armahda!

 Agnes parka päiväkaudet
 Päivää kohti tirkistääpi, –
 Valon saa vain toinen silmä,
 Yöhön mustaan toinen jääpi.
    Oi laupias Isä, armahda!

 Pois kun kääntyy, ympärillään
 Karkeleepi aavekansa;
 Joll’ ei tuot’ ois valkeutta,
 Pelkäis hullauntuvansa.
    Oi laupias Isä, armahda!

 Mutta viimein, aijan tullen,
 Tyrmän uksi aukeneepi:
 Agnes eteen oikeuden
 Asun mukaan asteleepi.
    Oi laupias Isä, armahda!

 Pukuansa järjestääpi,
 Huivihinsa kääntää huolen,
 Tukan suorii, jott’ ei luultais
 Olevaksi mielipuolen.
    Oi laupias Isä, armahda!

 Pöydän vihreen ympärillä
 Oikeus on arvokkainen,
 Sääliväiset kaikkein katseet,
 Yksikään ei moittivainen.
    Oi laupias Isä, armahda!

 «Agneksein, mit’ oot sa tehnyt?»
 «Julm’ on kanne, synti suuri;»
 «Lempijäs, päärikollinen,»
 «Itse kantaa päälles juuri.»
    Oi laupias Isä, armahda!

 «Hän, sun miehes murhamiesi,»
 «Huomenna jo mestatahan;»
 «Vettä leipää sinä syöden,»
 «Iäkses jäät vankilahan.»
    Oi laupias Isä, armahda!

 Ympärilleen Agnes katsoo:
 Onko järkens’ ennallansa?
 Sanan kuulee, ymmärtääkin,
 Ei siis viel’ oo suunniltansa.
    Oi laupias Isä, armahda!

 Mut min kuuli miehestänsä,
 Tuntuu oudon-ilkeällen;
 Se vain selvää, ett’ei suoda
 Hänen mennä kotiin jälleen.
    Oi laupias Isä, armahda!

 Tuosta kyynel vieremähän,
 Niinkuin kaste liljaselta,
 Taikka niinkuin vierähtävät
 Vesihelmet joutsenelta.
    Oi laupias Isä, armahda!

 «Hyvät miehet, suuret herrat,»
 «Päästäkää jo Herran tähden!»
 «Koissa mull’ on kiire suuri,»
 «En voi jäädä, sinne lähden.»
    Oi laupias Isä, armahda!

 «Purskui hurme hurstilleni,»
 «Sen mä poijes huhdaltaisin!»
 «Jos tuo pilkku hurstiin jäisi,»
 «Kunne kurja silloin saisin!»
    Oi laupias Isä, armahda!

 Silmät yhtyy tuomaritten
 Valituksen kuultuansa.
 Kaikk’ on hiljaa. Suut on vaiti,
 Äänestävät katseillansa.
    Oi laupias Isä, armahda!

 «Kotiis lähde. Huhdo pilkku»
 «Hurstistasi tahratusta;»
 «Kotiis lähde. Luoja suokoon»
 «Siihen voimaa, armahdusta.»
    Oi laupias Isä, armahda!

 Siitä virran reunall’ Agnes
 Hurstiansa taaskin huhtoo;
 Valkoliinaa, tahratonta
 Virta vuolas tempoo, ruhtoo.
    Oi laupias Isä, armahda!

 Veri poiss’ on hurstisesta,
 Liina puhdas, mutta turhaan:
 Agnes vielä verta näkee,
 Niinkuin tuolloin yönä murhan.
    Oi laupias Isä, armahda!

 Aamust’ yöhön Agnes seisoo
 Ve’essä poukkutuolinensa:
 Murtuu varjons’ aallokossa,
 Tuul’ vie hapset hajallensa.
    Oi laupias Isä armahda!

 Kuutam’-öinä kirkkahina,
 Virran väreen välkkyellen,
 Karttu valkee kauvas loistaa
 Pontevasti poukutellen.
    Oi laupias Isä, armahda!

 Työtä kestää kesät talvet,
 Vuosi vuodelt’ yhtä lyytä;
 Päivä paahtaa posket hienot,
 Jalat pienet kylmä hyytää.
    Oi laupias Isä, armahda!

 Tukka, ennen kaarneen-karva,
 Hapsittain käy harmajaksi;
 Rypyt muuttaa kasvot kauniit
 Irvinaamaks inhoisaksi.
    Oi laupias Isä, armahda!

 Virran reunall’ Agnes muori
 Ryysyänsä huhtoo, huhtoo, –
 Valkohurstin repaleita
 Virta hurja tempoo, ruhtoo.
    Oi laupias Isä, armahda!

János Arany
hu:Ágnes asszony