Kaste
Arabian hietakorven luolass’
 Asui eräkkäänä Eukharistos,
 Ihmislempee, kokenut ja viisas.
 Usein häneen turvas seudun kansa,
 Konsa jonkun mieltä huoli painoi.
 Saapui kerran hänen luokseen vaimo,
 Äsken syntynyttä lasta kantain;
 Kalpee hän ol’, lapsi kalpeampi.
 ”Isä, mistä lohdutusta löydän?” –
 Lausui hän – ”tää laps’ on kuollut, kasteen
 Pyhän veden koskematta päätään.
 Hukass’ on se, ah! ei koskaan saane
 Kristuksen se valtakunnast’ osaa.”

 Eräkäspä nuhtel’: ”Miksi, vaimo,
 lapsen annoit kuolla kastehetta,
 Jospa vaikka hätäkastehetta?”
 Äiti parka alkoi vaikeroida:
 ”Isä, erämaassa synnytin mä
 Lapsosen, ei siellä ollut vettä,
 Päivä poltti päältä, santa alta;
 Huokuut, kyynelet vain siell’ ol’ mulla.”

 Silloin ukko heltyi, tuumiin vaipui,
 Mietti hetkuisen ja harmahitten
 Kulmakarvain päälle käden nosti.
 Vihdoin vankka aatos hälle kypsyi,
 Ja hän lausui lemmen-rauhallisna:
 ”Vesi kyll’ ei tee sit’ itsestänsä,
 Mutta henki, jok’ on veden kanssa.
 Rauhoitu, on lapses pelastettu!
 Herran henki erämaassa kastoi
 Sen sun huokuillas ja kyynelilläs.”