Muistojen kartano
Humisee hongat. Pois kulkenut oon
 ihmisten tienohilta.
 Yksin jouduin ma kartanoon,
 käyn siellä nyt joka ilta.
 Valvooko väki vielä?
 Liettä ei mulla, oon koditon.
 Sammuneet kaikki tähdet on,
 jotka mua ohjasi tiellä.

 Puinen ei kartano, ei kivinen.
 Kammoten moni sen näki.
 Utua, usvaa vain seinät on sen.
 Kotona onko sen väki?
 Kova ja kiiluva hankien povi
 rakennuksien lomassa on.
 Verkkaan Muistojen kartanon
 aukee äänetön ovi.

 Sisäll’ on lämmintä, leppoisaa.
 Empien jään ovenpieleen.
 Vanhus, mi pystyyn kohoaa,
 siunaten luo levon mieleen.
 Muistot, jo eletyt ammoin,
 – joita en uneen tuutia voi,
 ympäri pöydän istuen loi
 katseensa tulihin kammoin.

 Hän, joka vehrein seppelin
 penkit ja pöydät pukee,
 nuori on kuten ennenkin,
 lieden luo mua tukee.
 Unelmoimme, ah miel’ on ankee
 kummankin, kun koittehen
 juova kylmän-sininen
 pirtin harmaalle sillalle lankee.

 Mutta kun luukkujen raosta entää
 hameen helmahan juova jo,
 hajoo Muistojen kartano
 hiuteiksi, jotka ilmassa lentää.
 Kotia käyn, mut ei aavista kukaan,
 missä uneksija juhlinut on.
 Häntä kaupungin karkelohon
 aamun kellot jo soittavat mukaan.

Verner von Heidenstam