Paavo Cajanderille 60-vuotiaalle, 24. XII. 1906
On jaksettu työ, jalo mahdettu mainetyö,
 sota kaunis käyty, saatu on kallis sato,
 on tähkät kultaiset korjatut, täynnä lato,
 runon kultia täynnä, joita ei ruoste syö.

 On poikemmaksi torjuttu Pohjan yö,
 pois karkoitettu kalvas, vaaniva kato;
 kodin akkunat korkeni, puhki on talven pato,
 sulin väylin vallittu on meri välkky vyö.

 Kotirannan riemuks ainaisen aarteen sous
 sun töittes ylväs sarja purrelta pursi;
 on viimeisen sama into ja miehuus myötä,

 kuin sen, joka ammoin ensinnä väylän mursi.
 Sana korkea kutsui, alttiina airut nous.
 Suur’ airut, teit, teet Agricolaista työtä!