Kaunis oli se ilta
Kohtalaisesti

 Pienenä poikana äitini kotoa
 sain lähteä maailmata kulkemaan.
 Vaan suruksi ja murheeksi muuttunut
 on mull mun nuoruuden ja kukoistuksen aika.

 Minä olen raukka kulkevainen tääll
 ja laulelen kuin lintu oksan pääll,
 vaan kaukana on mun oma armahan
 enkä tiedä koska häntä kohtaan.

 Kaunis oli se ilta, kun ulkona kävelin,
 siell kohtasin minä neidon nuoren, kaunihin.
 Sen kasvot oli kaunihit ja luonto iloinen,
 mun sydämeni pyysi häntä seuraan.

 Niinkuin sä olet minun oma armaani,
 niin sydämeni on sua aina kaipaava.
 Sen valan olet vannonut, ett’ olet omani,
 siis muista, ettet enää toista huoli.

 Sen silmät oli kirkkaat kuin aurinko loistava,
 joka muistuttaa mulle hetkeä viimeistä.
 Viime kerran kun syleilin mun omaa armasta,
 niin kuolema sen tempas alas hautaan.

 Ruusuisia istutan sun hautas reunalle,
 kun tuonelahan jouduit sä ennen minua,
 vaan tuolla puolen haudan, siell ompi kotimme,
 ja siellä saadaan yhdessä olla.

Arkkijulkaisusta ”Kolme surullista laulua”, Oulu 1890.

Anonyymi