Runon synty
Sydämeni oli tallattu puutarha,
 kukaton, autio,
 arkipäivän kovat askeleet
 kumisivat lakkaamatta yli,
 mutta minä odotin.
 Syvällä mullan pimeydessä kuohui,
 yön hiljaisuudessa silmujen hennot päät
 napsahtelivat jäykkään kamaraan.

 Elämän syväaura
 kulki viiltäen ylitseni,
 olin hajalla, haavoissa, vapisin.
 Silloin pulpahti ilmoille vihreä liekki,
 maan nuori, valoisa henki.
 Olin nöyrä ja ihmetystä täynnä
 kuin Aadam ensi aamunansa.