Perho ja ruusu (Forsman)
Ruusu kalpenee ja murtuu,
 Maahan painaa pään.
 Perho syksyn alle turtuu,
 Alle myrsky-sään.
 Saako perho taas ja konsa
 Leikkinsä ja puolisonsa?
 Konsa sorto
 Loppuu? horto
 Ruusun silmät jättänee?

 Kesän lapset miekkosina
 Vietti aikojaan;
 Häirinnyt ei vaara, kina
 Heidän onneaan.
 Onnellisna suuteloistaan,
 Armastel’ ne toinen toistaan
 Täynnä rauhaa
 Tyyntä, lauhaa –
 Senpä kalma häiritsee!

 Kuinka vartookin ja uottaa,
 Eipä herää nää.
 Ei voi lemp’, ei kevät tuottaa
 Heille elämää.
 Mutta heidän haudaltansa
 Virkoo uusi ruusukansa,
 Mullan päällä
 Suvi-säällä
 Uudet perhot liehuilee.