”Ei pelota”
No, nythän se saattaa täälläkin aika
 Jo kulua rattoisammin,
 Kun mietteitäni voin kertoella
 Ja tulkita tunteitani.

 Totuutta tosin ei puhua saa,
 Se läksy on mulle tuttu;
 Mutta puhu jos ei, vaan kirjoittaa
 Niin se vallan on toinen juttu.

 Pahemmiksi keinot kiusata ei
 Tyrannien paljoa muutu,
 Mä kauhusta aijo en vaijeta, ei!
 En mykäksi liioin suutu.

 Mä tiedän kyllä, että jälellä
 Vielä tapa on katkoa kaula,
 Tai lähemmä taivasta nykästä,
 Kun kurkkuun on pantu paula.

 Mutta eihän se totuus kurkussa
 Juuri tapaa asustella,
 Ja päästä se taas jo on matkalla,
 Kun pölkylle asetellaan.

 Se kiertää jo toisissa päissä taas,
 Ei sitä hirtehen saada.
 Terä siihen ei guillotiininkaan
 Ei pysty, ei tappaa saata.

 Siksi soios harppuni, helähtele
 Vain kantelo tunteiteni;
 Kynä käyös, järkeni säätele
 Aatelmiksi mietteheni.

 ”Ei pelota!” kerskasi Stolypin, –
 Ei myös, minä sallin jatkaa
 Hirttonuoraanne rumihillani, –
 Se on saatanan hauskaa matkaa.

Runot