Kevät-uskoa
Eilen vielä talvi jäinen
 kolkon pohjatuulen käyden.
 Tänään kera kevään täyden
 vapunpäivä päilyväinen.

 Kiuru, kirkkahan jo kellos
 kuulen yhä ylennäivän.
 Suvelleni suuren päivän
 runsas armo rukoellos.

 Usko nuori notkon harmaan,
 kanna kauas niinkuin kaipuu,
 kauas, niinkuin katse haipuu
 aamuun kahden silmän armaan.

 Korkealle, kunne halaa
 sinikirkkos harja kirkkain,
 palavinta virttäs virkkain
 säveleinä lennä, palaa.

 Nää, mit’ yksin näkee usko:
 loisto luvatusta maasta,
 avarasta, autuaasta,
 hurmioinen huomenrusko.

 Silmähäs mi siellä piirtyy
 kevätsuurta, kerro mulle,
 maahan, varjoon vangitulle:
 ihme täyttyy, vuoret siirtyy.