Aurinko ja kuu
Kun Luoja laati luomansa,
 Taivaan ja kaiken elon loi;
 Ne lemmestä sai alkunsa,
 Hän luoduilleen myös lemmen soi:
 Kaikillen, mitkä luotihin
 Loi Herra kullan, kumppanin.

 Niin Aatami sai Eevansa,
 Niin kaikki luotiin kaksittain;
 Maa merestä sai kultansa
 Ja tähdet loisti rinnakkain,
 Kuu kullakseen sai auringon,
 Joll’ ompi loisto verraton.

 Ne hetken aikaa eleli
 Niin armaast’, onnellisesti;
 Aurinko kuulle hymyili
 Sulosti, uskollisesti.
 Vaan – kenpä tyytyy onneensa
 Vaikk’ ois se suurin mailmassa?

 Aurinko erään’ iltana
 Kun laskeusi levolle,
 Ja tähtijoukko ihana
 Nyt astui sinitaivaalle,
 Niin kuu jo jätti kultansa,
 Yön vietti tähtein tanssissa.

 Kun aurinko taas aamulla
 Kohotti kauniit kasvonsa,
 Hän huomasi nyt kauhulla
 Petoksen kurjan kultansa.
 Hän tuosta tuiki murehtui
 Ja kasvonsa noin punestui.

 Ja usein aina vieläkin
 Aurinko kasvons’ armahat
 Kätkeepi pilvi-liepeisin
 Ja kyyneleensä vuotavat.
 Mutt’ elons’ ei oo onneton
 Kun sydän puhdas, lämmin on.

 Vaan kuu nyt öillä yksinään
 Ja kalveana kasvoiltaan
 Murehtii, katuu töitähän
 Ja muille muistuttaapi vaan:
 ”Näin yksin jääköön, vaaletkoon
 Ken rakkaallens’ on uskoton.”

K[ustaa]. K[i]–ll[ine]–n.

Lähde: Suomen Kuvalehti 1.5.1874.

Kustaa Killinen
Runot