Autiotalo
On ikkunasi kivin rikki lyöty,
 on sorkkarauta oves auki murtanut.
 Voi, metsäs, peltos ammoin myöty,
 muu elo kaikki,
 täällä taannoin tanhunnut.

 Vain kuurankaste pihapuissa lehtii,
 lie kuuma kulo polttanut pois nurmikon,
 ja varjoin kera hyppelehtii
 niin levotonna
 vaisu säde auringon.

 Ma kammioistas turhaan etsin suojaa,
 vain vinkuu ovet mulle ivanauruaan.
 Ei einepalan, juoman tuojaa
 sun niskasies
 alla enää kuljekaan.

 Voi talo armas, miltei koti kerran,
 oon voimain päivinäni sinut jättänyt.
 Nyt ilmees syyttää mua sen vain verran:
 nyt oomme yhtä
 hävinneet ja häväistyt.