Ikimennyttä
Kevätkunnahan tuorein kukka, –
 se loisti, se tuulihin tuoksua loi.
 Sen kukkasen kuolla täytyi.
 Sen turmeli koi.

 Runokantelon kirkkain kieli, –
 se soi, surumielehen sointua toi.
 Se kieli ruostui, se murtui.
 Ei solmien soi.

 Jalo malja, kalleus juhlain, –
 mies onnesta juopui, ken mettä sen joi.
 Se malja kirposi maahan.
 Ei ehjetä voi.