Fritiofin satu: 24. Sovitus
Ol’ valmis templi Balderin. Ei kiertänyt
 sit’ enää pystyaita; suojus rautainen,
 min kultanupit kiilsi, sulki piirihin
 nyt Balderhaan: kuin sankka rivi soturein,
 min välkkyy kypärät, ja uhkaa keihäänpäät,
 se siinä uutta pyhäkköä vartioi.
 Sen kupukaarta kattokivet kantamaan
 ol’ pantu rohkein liitostaitein, ikityö
 ja ulkonäöltään kuin templi Uppsaalan,
 mi Pohjass’ oli mainen kuva Valhallan.
 Se kohos vuorenkielekkeeltä uljain päin
 ja siniaaltoon ylpeästi kuvastui.
 Mut ympärillä, lailla kauniin kukkavyön,
 ol’ laakso Balderin; siell’ lehdot huminoi,
 ja lintuin laulut soi: ol’ rauhan koti tää.
 Kun kautta vaskiportin kävit sisään, näit
 kuink’ yli templin riippui holvikaarros tuo,
 kuin kultakilpi kupera; sit’ alustain,
 kaks pylvässarjaa seisoi jäykin hartioin.
 Näit peräpäässä alttarin; mut ylhä tää
 ol’ ehjä harkko Pohjan marmorlouhosten.
 Sen ympärillä kiertyi riimukiemurat
 miss’ sanat Völuspaan ja Haavamaalin luit.
 Mut muuriss’ yläpuolla tän näit komeron,
 min sinipohjustalla tähdet tuikkivat,
 ja siinä hopeaisen kuvan Balderin
 niin armaan lempeänä istuvan sa näit:
 kuin sinitaivahalla hopeaisen kuun. –
 Näin uljas oli templi. Sisään parittain
 nyt kaksitoista impeä näit astuvan,
 hopeaharsoiss’ sekä ruusut poskillaan
 ja ruusut puhtoisissa sydämissä myös.
 Luo alttarin, tuon äsken vihityn, he jäi
 ja siinä eessä jumalan nyt karkeloi,
 kuin kevättuulet liehuu yli lähteen veen,
 kuin keijut pitkin kukkakenttää karkeloi,
 kun aamukaste heinikossa kimmeltää.
 Ja pyhää laulua he siinä lauloivat,
 kuink’ armas Balder oli lempi kaikkien,
 ja kuinka Hööder ampui hänet nuolellaan,
 ja taivas, maa ja meri itki. Laulun tuon
 et ihmisrinnasta sa luullut helkkyvän,
 se soi kuin sävel asunnosta jumalain,
 kuin aatos immen, joka kaihoo armastaan,
 kun kyntörastaan helke täyttää tyynen yön
 ja yli Pohjan koivuin kumottavi kuu. –
 Mut ihastuksin Fritiof miekkaan nojauten
 nyt katsoi tanssia, ja lapsuusmuistot nuo
 taas sivu lensi, hauska joukko, viaton,
 min silmät siinsi taivaansiniset ja päät
 ol’ kultakutrein saartamat; – niin viehkeään
 nuo armaat lapsuusystävälleen viittoivat.
 Kuin haamu verinen jo elo viikingin,
 tuo hurja, seikkailuineen, taistoineen,
 yön helmaan vaipui, ja hän näytti seisovan
 vain muistokivenä nyt niiden haudalla.
 Mut paisui laulu ja jo urhon sielu nous
 maan alhan laaksoista päin linnaa Oodenin;
 ja ihmiskosto, viha suli hiljalleen,
 kuin kevätauringossa rinnalt’ tunturin
 jääkuori sulaa; ja nyt meri hurmion
 ja rauhan meri valui poveen sankarin.
 Hän tunsi, miten luonnon sydän sykähtäin
 löi vasten hänen rintaansa, ja innoissaan
 hän koko maan ois veljelliseen syleilyyn
 siin’ ottanut ja rakentanut rauhan niin
 maan kaikkein luottiin kanssa eessä jumalan. –
 Nyt templiin astui ylipappi Balderin,
 ei kaunis, kuten jumala, mut ylhä mies,
 min kasvoinpiirteiss’ oli taivaan lempeys,
 ja jonka valkoparta valui vyötäisiin.
 Nyt outo nöyryys valtas ylvään Fritiofin,
 ja alas painui kotkansiivet kypärän
 tuon ukon eessä; mut hän rauhan sanat toi:

 ”Sä terve, Fritiof! Poikani, sua odotin.
 Näet voima usein maita, merta kiertelee,
 kuin hurja berserkki, mi puree kilpehen,
 mut väsyneenä viimein kotiin palajaa.
 Väkevä Toor hän usein Jotunheimiin läks,
 mut vaikka teräskintain käytti vasaraa,
 Utgårdin Looke vielä istuu vallassaan.
 Ei voimaa paha väisty, voima voimaa ei!
 On lempeys voimaa vailla lapsenleikki vain;
 se on kuin päivänsäde meren pinnalla,
 vain kuva häilyvä, jot’ aallot keinuttaa,
 ja ryhditön se on, kun puuttuu perustus.
 Taas lempeydettä voima kalvaa itseään,
 kuin kalpa syöpyy kummussa: se huumaa pään,
 mut huumeen maljaa kaartaa unhon haikarat,
 ja herätessään mies jo häpee tekoaan.
 On voima maasta tullut, ruumiist’ Yymerin;
 sen suonia on vuolaat vesiväylät nuo,
 ja malmista on taotut sen jäntäreet.
 Mut autioks ja hedelmättömäks se jää,
 jos päivä, taivaan lempeys, sit’ ei lämmitä.
 Taas lämpö vihannoimaan, kukkimaan saa maan:
 nyt puhkee ruoho, puut käy kultahedelmään,
 ja emon rinnasta saa luodut ravinnon.
 Noin Askerinkin lasten on. Kaks painoa
 on Kaiken-Isä pannut elon vaakahan,
 – kun elos oikea on, tasan painaa nuo, –
 ja mainen voima, lempeys taivainen ne on.
 Toor voimakas on kyllä, kun hän lanteilleen
 saa vyönsä jumalaisen vyötetyks ja lyö.
 Myös viisas Ooden on, kun Urdan laineesen
 hän silmäilee, ja korpit, luokse lentäen,
 jo Yli-Isälle tuo viestit maailman.
 Mut kelmistyi he, loisto heidän kruunuistaan
 jo himmeni, kun kuoli Balder lempeä,
 näet side Valhallaisten piiriss’ oli hän.
 Kellastui silloin uljas latva ajan puun,
 sen juuriin Niidhögg iski hampain, vallat yön
 pääs irti taas, löi pilviin myrkkypyrstöllään
 Midgårdin-käärme, Fenris-susi ulvoili
 ja manalasta leimus lieska Surturin.
 Siit’ asti kaikkialla taistelua on,
 ja luomakunnassa he sotakilpiin lyö:
 tuo Valhallahan aamun kukko kultapää,
 mut kukko veripunainen tuo taiston yön
 maan päällä ja sen alla. Entisaikoihin
 ol’ rauha, ei vain taivaassa, vaan maassa myös,
 niin poviss’ ihmisten kuin ylhäin jumalain.
 Mit’ täällä tapahtuu, se täydemmin jo on
 tuoll’ yllä tapahtunut; ihmiskunta näet
 on kuva Valhallan, ja valo taivahan
 se Saagan riimukilpeen heijastustaan luo.
 On Balderinsa kullakin. Kai muistanet,
 kun oli rauha rinnassas ja elämäs
 niin tyyni, riemuisa kuin uni leivosen,
 min ruohovuoteen yli hiljaa tuudittaa
 yön vieno leyhkä päitä kukkain unteloin?
 Viel’ eli silloin Balder puhtaass’ sielussas,
 sa Aasain lapsi, pienoiskuva Valhallan!
 Lapsessa asuu Balder. Heela takaisin
 suo aina saaliinsa, kun syntyy ihminen.
 Mut ihmissieluun kera Balderin käy myös
 tuon veli sokea, yön Hööder; paha näet
 kuin karhunpentu syntyy sokeena, ja yö
 sen verho on, – mut valoon hyvä pukeutuu.
 Käy yhä Looke, kiusaaja, ja liehakoi
 hän murhaan ohjaa sokeaa, ja keihäs käy
 Valhallan lempeen, rintaan nuoren Balderin.
 Nyt viha herää, väkivalta rosvoaa,
 kuin susi nälkäinen käy miekka samoomaan,
 ja yli aaltoin purret veririnnoin ui.
 Näet voimatonna varjoin maassa lempeys
 (nyt varjo vain ja vainaa) Heelan luona on,
 ja tuhkaks poltettu on pyhyys Balderin. –
 Noin elo ylhäin Valhallaisten kuvailee
 maan alhaisempaa elämää: on molemmat
 mietteitä Kaiken-Isän, eivät muutu nuo.
 Mut tulevat ja menneet Vaalan lauluss’ soi,
 se ajan kehtolaulu on ja draappa myös.
 Maan ajantiedoiss’ sama sävel humisee,
 ja kukin siinä tarinansa kuulla voi!
 Vai ette tajuu vielä? Vaala tiedustaa. –

 ”Sa halaat sovintoa. Mik’ on sovitus?
 Mua silmiin katso, nuori mies. Miks vaalenet?
 Maan päällä sovittaja käy, se kuolo on.
 On kaikki aika hämmennetty ikuisuus,
 maan elo luopumus on salist’ taivahan,
 on sovitus, kun sinne puhdistunna käyt.
 Myös itse Aasat lankesi; on Ragnarook
 sovituspäivä Aasain, päivä verinen,
 kun satapeninkulmaisella kentällä
 he siinä kaatuu: toki paha palkkans’ saa,
 näet paha häviää, ja hyvä nousee niin
 jo mailmanpalon lieskast’ eloon puhtaampaan.
 Kai taivaan ohimoilta lankee lakastuin
 sen kalvas tähtivyö, kai mereen uppoo maa,
 mut ihanampana se syntyy uudestaan
 ja kukkapäänsä riemuin nostaa aalloista,
 ja nuoret tähdet, joissa ihmehohde on,
 vait, tyynnä tuikkii yli uuden luomisen.
 Mut kukkamailla puhdas ihmiskunta käy
 ja uudet Aasat, joita Balder hallitsee;
 myös riimutaulut kultaiset, jotk’ kateesen
 jäi ajan aamukoissa, lapset Valhallan
 nyt Iidakentän heinikosta löytää taas. –
 Kun hyvä lankes, kuolo noin on sovitus,
 sen tulikoe, synty eloon ehompaan;
 se kiirastunna entää alkusijoilleen
 ja palaa viatonna isän polvelle.
 Oi, kaikki paras tuolla puolen haudan on
 ja tuolla puolen taivaanportin; halpaa on
 ja saastunutta kaikki alla tähtien. –
 Mut täällä elossakin jo on sovitus,
 pien’ alkukoitos heikko tämän ylemmän.
 Se on kuin runoniekan harpunnäppäys, kun
 sen kieltä virittää hän sormin taitavin
 ja sääntää säveltään, vain hiljaa koitellen,
 siks kunnes valtavasti kultakieltä lyö,
 ja uljaat muistot haudasta jo esiin käy,
 ja taivaan loisto säihkyy silmiin kaikkien.
 Näet maa on toki taivaan varjo, elo tää
 on esipiha taivaan Baldertemppelin.
 Aasoille kansa uhraa, ratsun suitsipään
 ja kultasilan tuo se eteen jumalain.
 On syvä tällä merkitys, näet veri on
 sovintopäivän alku ja sen aamukoi.
 Mut yksin vertauskuva ei voi sovittaa,
 sun rikostas ei toinen maksa puolestas.
 Sovitus vainaan Kaiken-Isän syliss’ on,
 mut elävän vain oma rinta sovittaa.
 Mä tiedän uhrin, jumalille rakkaamman,
 kuin uhriteuraan sauhun, – uhriks heille tuo
 sun kostos sekä hurja viha sydämesi
 Jos hillitä et niitä voi, jos anteeks et
 voi antaa, nuorukainen, mitäs täällä teet?
 mit’ tahdoit temppelistä, jonka pystytit?
 Et kivilläs voi Balderia lepyttää;
 ei, turha oli työs; näet sovintoa on,
 niin täällä kuten tuolla, missä rauha on.
 Sa vihamiehes sekä itses lepytä,
 ja sinuun leppyy Balder keltakutrinen. –
 On ollut joku Balder mailla etelän,
 niin kerrottavan kuulin, poika neitsyen
 ja Kaiken-Isän lähettämä neuvomaan
 nuo nornain mustain kilpein riimuongelmat.
 Ol’ sotahuuto rauha, rakkaus miekka tuon,
 min kypärässä viattuuden kyyhkyn näit.
 Julistain lempeä hän kuoli, anteeks soi,
 ja palmuin alla hänen hautans’ säteilee.
 Tuo oppi, sanotaan, nyt maasta maahan käy,
 sulattaa korskat rinnat, kädet yhdistää,
 ja rauhan vallan maahan sovitettuun tuo.
 Jäi oudoks mulle oppi tää, mut hämärään
 sit’ unelmissani ma joskus aavistin;
 sit’ aavistaa noin joka sydän toisinaan.
 Se kerran saapuu, tiedän sen, ja liehuttaa
 myös Pohjoismailla herkkää kyyhkyssiipeään.
 Mut mitään Pohjaa emme silloin enää nää,
 ja haudoill’ unhotettuin tammi huminoi.
 Te onnekkaammat suvut, sädemaljasta
 jotk’ uuden valon juotte, teitä tervehdin!
 Oi, hyvä on, jos pois se pilvet karkoittaa,
 jotk’ usviin meiltä peitti elon auringon.
 Mut halvaks ei jää hänkään, joka hartain päin
 ja tähystävin silmin, mielin hehkuvin
 sen taivaankirkkautta koki etsiä!
 On Kaiken-Isä yks, mut monet airuet.

 ”Sa vihaat Beelen poikia. Miks vihaat siis?
 Ei talonpojalle he suoneet sisartaan,
 kun on hän verta itse uljaan Seemingin,
 tuon poian Oodenin, ja sukujohtoaan
 he johtaa Valhallaan; tuo mielen ylvääks saa.
 Mut väittää voit: se onni on, ei ansio!
 Ei ansiostaan, Fritiof, ole ylväs ken,
 mut kyllä onnestaan; näet parhain kuitenkin
 on lahja jumalain. Sä itse ylväs liet
 sun urhonvoimastas ja uljuudestas myös!
 Vai itseltäs sait voimas? Totta Aasa-Toor
 se käsivartes jänteet raudanlujiks loi?
 Kai jumalan on uljuus tuo, mi sykähtää
 sun rintakehäs kilpilinnassa? Kai myös
 lie Toorin leimaus tuo, mi säihkyy silmässäs?
 Jo kehdollasi ylhät nornat lauloivat
 kuningaslaulun retkestäs; ei ansios
 lie siitä suurempi kuin Helgen suvustaan.
 Kun muita ylvääks soimaat, sua soimataan!
 Nyt kaatunut on Helge.” – Fritiof keskeyttää:
 ”On kuollut Helge? Milloin, missä?” – ”Tiedät sen,
 kun täällä muurailit, hän kulki retkeillen
 ja soti Kainuun tuntureilla. Vuorellaan
 siell’ oli ikivanha templi Jumalan.
 Se suljettu ol’ ammoin ja jo kylmillään,
 mut yli portin muinaiskuva muodoton
 siin’ nojas vielä, melkein kaatumaisillaan.
 Mut kaikki paikkaa karttoi. Taru kulki näet
 suvusta sukuun kansan suussa, että ken
 käy ensimmäisnä templiin, näkee Jumalan.
 Tuon Helge kuuli; silmitönnä vimmassaan
 hän vuoristoihin vihattua vastaan läks.
 Hän tahtoi templin kukistaa. Kun pääsi luo,
 ol’ portti kiinni, avain lukkoon ruostunut.
 Hän silloin tarttui portinpieleen, ryskyttäin
 lahoja pölkkypuita: kuultiin rytinä,
 ja maahan kuva suistui, alleen ruhjoen
 Valhallapoian; niin hän näki Jumalan.
 Mies yöllä saapui, tuoden nämä sanomat.
 Nyt Halfdan yksin Beelen istuimella on;
 sä kätes hälle tarjoo, kostos uhriks tuo!
 sen Balder vaatii, vaadin hänen pappinaan.
 Nyt nähdään, pilkkasitko rauhan jumalaa!
 Jos kiellät, turhaan hälle templin rakensit,
 ja turhaan puhuin.” – –

                     Astui sisään Halfdan nyt,
 hän vaskikynnykseltä tuli empien
 ja loitos jäi hän peljätystä, seisten vait.
 Nyt Fritiof tuliterän riisui kupeeltaan,
 hän kultakilven laski nojaan alttarin
 ja aseetonna astui vihamiehen luo.
 ”On riidassamme”, leppeästi lausui hän,
 ”se jalompi, ken ensin tarjoo sovinnon”.
 Punehtuin Halfdan riisui teräshansikkaan,
 ja kädet, kauvan erotetut, yhdistyi;
 he vuorenvankkaan ystävyyteen kättä löi.
 Nyt vanhus poisti kirouksen kamalan,
 jot’ templin häpäisijä kantoi rauhatoin.
 Ja samass’ silloin astui sisään Ingeborg
 puvussa morsion ja immet seurassaan,
 kuin kuuta seuraa tähdet tiellä taivahan.
 Ja kyynel sinisilmissään hän heittäytyi
 vait veljen sylihin, mut liikutuksin tää
 jo siskon laski vasten rintaa Fritiofin.
 Ja kätens’ Ingborg antoi yli alttarin
 nyt lapsuusystävälleen, ikiarmaalleen. –

sv:Försoningen