Millä lailla tulin ryöväriksi/7
Matkani kulki nyt kiiruilla askelilla ”ylämaata”
kohden ja noin pari viikkoa kuljeskeltuani
pitkin metsä teitä ja kyliä, siksi
kun saavuin L:n pitäjään itä-Hämeessä.
Täällä otti muuan talonmies minun rengikseen
koto vuodeksi luvaten kohtuullisen
palkan jos maltoin pysyä paikallani ja tehdä
ahkerasti työtä. Minä en osannut
suuresti luottaa itseeni, josko tämä koe
onnistuu, vaan päätin kumminkin koettaa.
Minä tulin taas uuteen kiusaukseen. Kaikki
työ, ruoka, tavat, puhe ja ihmiset olivat
niin outoja ja erinlaisia kun ne mihin olin
tottunut kotoseudussani, että minun oli
melkein uudesta syntyminen jotenkin menestyäkseni,
niin että usein jo aivoin karata
kotoseutuihini jos ei siellä olisi entiset
kauheudet olleet peljättämässä, jonka
vuoksi päätin koettaa täällä tulla toimeen.
Mutta onnettomuuden kirous ei herenyt
vieläkään minua seuraamasta. Tähän
asti ei minulla ollut vähääkään halua
juopumukseen, mutta seura vie miehen
mukaansa ja toisten kumppanein joukossa
vietettiin tavallisesti pyhäillat juomisella
ja korttipelillä, joihin tässä kylässä sattui
olemaan niin hyvä tilaisuus. Eräänä
pyhäiltana kun tapamme mukaan palasimme
kotia, tapasimme maantiellä muutaman
maanmiehen nähtävästi matkalla.
I:n kaupunkiin. ”Kalle,” sanoi kumppanini,
”tuossa on mies, jota meidän ei pidä
päästää tutkimatta mitä hyvää hänellä
on meille tarjottavana kärryssään.” ”Niin 
kyllä, se on narrimaista kulkea kuivin suin
silloin kun on millä suuta märkänä pitää,”
vastasin minä ja aloimme siinä samassa
tutkia miehen kärryä eikö siellä olisi mitä
vieraille tarjottavaa. Kärry kumminkin
oli tyhjä, vaan sen epäkohteliaisuuden sai
mies palkita meille kolikoita täyteen ladotulla
kukkarollaan.

Tämä ilo kesti kuitenkin vaan silmän
räpäykseksi, sillä juuri kun olimme aikeissa
pistäytyä naapuriin ilahuttamaan suutamme
tästä onnellisesta löydöstä, tuli jo
mies perässämme toisten miesten seurassa
tutkimaan miten olimme menetelleet hänen
kolikkoinsa kanssa. Tässä jouduimme luonnollisesti
molemmat kiinni ja rahat löytyi
meillä. Asiaa ei voitu peittää ja me laillisen
rangaistuksen saatuamme, saimme
marssia puoleksi vuodeksi kuritustyöhön
vanhain ystäväin seuraan.

Kaitti ajatus työllä henkeni elatukseen
oli nyt lakannut ja minä toivoin vaan
tilaisuutta saada jolloin uudella pahateolla
hankkia täällä itselleen elin ajakseni kestävän
elatuksen.

Puolivuotta oli taas kulunut tässä onnettomassa
seurassa ja minut laitettiin
viimeiseen kotoseutuuni tiedustelemaan jos
ken haluaisi ottaa minua kirjoihinsa ja työhönsä.
Enemmän narrin kun toden teolla
suostuin tekemään palkatointa työtä K:n
kylässä H:n talon isännälle kolme vuotta
sillä ehdolla että hän ottasi minnn kirjoihinsa
ja niin olin taas vapaalla jalalla.

Tähän loppuukin minun historiani, jonka
olen muiden muistoon panojen joukossa
kirjoittanut päiväkirjaani siinä tarkoituksessa
että siinä olisi jotakin miettimistä.

Nuo kolme vuotta kuluivat onnellisesti
hyvän ja ihmis-ystävällisen isännän hoidossa
ja minä olin jälleen vapa omin
toinini hankkimaan elatukseni. Se pysyy
minulla aina ikään kun kummallisena käsittämättömänä
unennäkönä että näin oli
tapahtunut. Minä jäin vielä palvelukseen
saman isännän luoksi ja vuoden kuluttua
vihittiin me talon sievän piian
kanssa avioliittoon ja jo seuraavana vuotena
rakensimme pienen torpan naapuritalon
maalle vaimoni ja omilla säästämillä
varoillamme. Siitä päivin olen
elänyt onnellisena perheeni kanssa pienessä
asunnossani eikä ole loskaan enää halua
tullut entisille retkilleni. Ihmiset seudulla
eivät tiedä entisiä rikotsiani; Jumala,
jonka armo kohtaani ei ole turha ollut,
armahtakoon minua syntistä ja suokoon
katuvaiselle ryörärille osan paradisissansa!
—
     
Vanhuuteni päivillä olen mielihyväkseni
kuullut, että on syntynyt n. k. vankeus-yhdistyksiä,
joiden tarkoituksena on
rangaistuksensa kärsineille vangeille hankkia
työtä ja olin paikka; tällä yhdistyksellä
on siunattu vaikutus-ala ja voipi
varmaan monta pelastaa sellaisesta onnettomuudesta,
jota minä olen saanut kärsiä.

---

Tähän loppuu tämän merkillisen ja
onnettoman miehen muistoon panot tässä
kohden hänen päiväkirjassaan. Tähän on
lisättävä että hän pienessä torpassaan
vietti sangen puhdasta, vilpitöintä ja kristillistä
elämää koko elämänsä loppuajat
ja muutti vasta monjaita vuosia sitte
siihen asuntoon, jossa vanhempain synnit,
ihmisten tuomio ja lain ankaruus
lakkaavat vainoamasta. — Hän kuoli
uskovaisena ja katuvaisena ryövärinä
jättäin merkillisen päiväkirjansa lapsilleen
ja muille varoittavaksi muistoksi. — Hänellä
oli viisi lasta, neljä tyttöä ja yksi
poika, joista poika ja nuorin tyttö hoitavat
äitiänsä torpassa, kolme tyttöä on
palvelijoina ja ovat kaikki rehellisiä, taitavia
ja kaikin puolin siivoja ihmisiä.

1881
Tapio