Antikainen
Katsokaa – taivaalla loimut ne palaa!
 Lahtari iskevi selkäämme salaa,
 kyliä polttaa,
 ja karjan vie,
 kotiliedettä raskas
 on rahvaalla tie.
 Siellä, miss kukoisti elämä uhkee,
 kivetkin verisiin kyyneliin puhkee.
    Vaiti on metsä ja puissa on lunta.
    Toiska ei joukkoineen vetele unta –
    myrskynä ryntää
    pistimin nuo,
    lahtarijoukkoon
    se kauhua tuo,
    paniikin vallassa valkoiset oihkaa.
 Tänäänkin muistavat kauhulla Toiskaa.
 Tänään, kun Toiskamme rautoihin saivat,
 muistavat lahtarit kärsityt vaivat.

 Punaiset heille
 tuhon kun toi,
 Karjalan metsissä
 uus sävel nyt soi –
 sehän se lahtarin mieltä niin kaivaa,
 raivohon nostaa, aivoja vaivaa.
    Lahtarituomari katsoo kuin härkä,
    huulet on siniset, niska on märkä,
    Toiska kun seisoo
    ja hymyilee,
    vuoroten hyökkää
    ja torjuelee,
    tuomari tuolillaan vimmassa riehuu,
    silmissään raivo niin pohjaton kiehuu.
 Vaan Toiska on Toiska tänäänkin vielä,
 silmästä silmään kun katselee siellä
 lahtarilaumaa
 ympärillään,
 hymy jäinen on
 terässilmissään,
 aseena hällä on sankaruus suuri
 ja turvana miljoonajoukkojen muuri.

1936

Oskari Johansson