Kevät (Granlund)
Touvon aika lähenee,
 Kylmät hallat vähenee,
 Päivä kirkkahasti
 Paistaa, ihanasti
 Korkealta
 Taivahalta,
 Siintävältä, loistavalta.
 Virta vilpas vieriää,
 Järven laine kieriää
 Hiljallehen rantaan,
 Pois katoopi santaan.
 Koivut, haavat
 Lehden saavat,
 Tuomet, raidat kukoistavat.
 Pensaat ja puut,
 Niityt ja haat,
 Laaksot ja muut
 Ruohoiset maat
 Kaunistuvat ihanaksi.
 Saaret, mantereet,
 Luodot, tantereet
 Muuttui taas jo tuttavaksi.
 Kukkula ja suo,
 Kaikkityyni tuo
 Hauskuutensa tullessaan.

 Pienet linnut visertää,
 Pyyt ne puissa viheltää,
 Teiret kukertavat.
 Kumppaninsa saavat
 Pikkuisetkin
 Lintusetkin,
 Itse pienet perhosetkin.
 Sorsat ruovistohon ui,
 Kyttä maahan kumartui,
 Rastas laulaa puussa.
 Äijä lahden suussa
 Ruuhessansa
 Verkostansa
 Päästeleepi saalistansa.
 Tuohen ja muun
 Astian tuo
 Ympäri puun
 Lapset ja juo
 Mahlajaansa naureskellen.
 Sitten lähdetään
 Leikittelemään
 Luikaten ja lauleskellen;
 Kiekot kieppumaan,
 Pallot paukkumaan
 Mailallansa kukin lyö.

 Paimentorvi paikoin soi,
 Äijä laitumelta toi
 Toukopellollensa
 Pari-hevosensa.
 Lapset kanssa
 Lampaissansa
 Soittelevat huilujansa.
 Nuori kansa tuomistoon,
 Maahan istui ruohistoon,
 Naiset kukkasista
 Kaikenmuotoisista
 Vääntää vaulat,
 Suuret paulat
 Kaunistamaan päät ja kaulat.
 Niin kevät tuo
 Riemuja vaan,
 Uudeksi luo
 Luonnon ja maan
 Hauskuudeksi sydämmelle.
 Laihot toukokuun,
 Kasvut maan ja puun
 Muistuttavat ihmiselle
 Uutta elantoo,
 Uutta olentoo,
 Uutta eloo elämään.

J. F. Granlund
Runot