Kirje Brasiliasta
Paljon on kirjoituksia nähtävänä kaikenlaisilta
säätyhenkilöiltä ”Rauman Lehdissä”,
mutta harvoin on kirjoituksia joltakulta 
 Syytä siihen en minä tiedä,
mahtaako kaikilla siihen olla kykenemättömyys,
niinkuin minullakin? Mutta nyt minä
pyydän saada kertoa lähtöni Suomesta.
Kaunis oli se päivä ja suloinen oli aamu,
kirkas oli sen päivän aurinko, jolloin minä
viimeksi näin minun syntymämaani. Lämmin
oli päivä ja vienoset olivat laineet
isänmaan pienissä lahtivesissä ja suloinen
oli se kohina, jota vähällä voimalla häilytetyt
vedet vaikuttivat rakkaan isänmaan
rantaa kohti. Suuresti rakkautta sisältävät
oli kotimaan kukkain suloinen haju, joka keuhkojani
virkisti. Hieno oli tuuli, joka tuskin
purjeemme täytti. Hiljaan meni laiva
eteenpäin ja viimein se jo ennätti isänmaan
viimeisiin saariin asti. Surussansa katselivat
Suomen viimeiset kolkot, Luojan rakentamat
kalliot nuoukaisen lähdentöä pois
syntymämaasta! En silloin vielä tuntenut
vanhempain rakkautta enkä yvtäväin ystävyyttä.
En silloin vielä tuntenut nykyisen
maailman avaraa laajuutta, vaan vertailin
niitä kotimaan laaksoihin. En vielä tuntenut
valtameren uhkaavia valtoja, vaan
vertailin niitä kotimaan lampeihin. En silloin
vielä tietänyt, että vanha suomalainen
sanalasku oli totta, joka kuuluu näin: ”Oma
maa mansikka ja muu maa mustikka.” Vaan
aalloissa luulin paljon iloa löytäväni, myös
toiset paremmat maat luulin pian suruni
isänmaata kohtaan tukahduttavan. Näin päätettynä
jätin minä isänmaan jo nuorella
ijälläni ja unhotin myös lapsuuden kotini
ja annoin itseni meren aalloille. Minä olen
nyt kulkenut monta vuotta valtameren aaltoja
ja nuoruuteni päivät viettänyt yksinäisyydessä.
Kaikki minä unhotin: isänmaan
ja ajatukset tulevista päivistäni; minä vaan
elelin näin tänäpäivänä lystiä, huomista ei
vielä ole. Mutta kauan en yksinäistä huvitusta
meren aalloissa löytänytkään, vaan
minun ajatukseni alkoivat vieriä ympäri
maailmaa ja aina enemmän minun syntymämaatani
kohti. Minä olen nyt kulkenut
maailman ympäri kaikissa viidessä maan
osassa, enkä ole vielä löytänyt yhtään ystävää,
joka olisi sen huonoimmankaan vertainen,
kuin minulla oli Suomessa. En
vielä ole löytänyt yhtään maata, joka olisi
niin suloinen kuin Pohjola, tuo suloinen
Suomen maa. Suomen maa, jossa synnyin,
opetti myös minun häntä rakastamaan! Minun
elämäni täällä vieraan kansan kesken
on varsin onnellinen, vaan aina minä muistelen
syntymämaatani enkä voi unhottaa
minun lapsuuteni päiviä. — Nyt lopuksi ilmoitan
myöskin ilostani. Kun on kaunis
ilma merellä, niin katselen minä kuinka rauhallista
on siellä, missä ei ole minkäänlaisia
eläviä olentoja muita kuin kaloja, joita harvoin
näemme. Eikä ole maita monen tuhannen
penikulman alalla. Siis katselen
minä meren rauhallista olentoa, joka minun
ajatuksissani kuvailee haudan rauhallisuutta
ja sen yksinäisyyttä. Kun taas myrsky pauhaa
ankarasti, niin tämä minulle kuvailee
tämän myrskyisen maailman elinaikamme.
Kovaa tuskan taistelua kun meillä on aaltojen
pauhatessa, niin taasen muistuu mieleeni,
että paljon on Jumalan lapsillakin
taistelua, ennen kuin he pääsevät siihen oikeaan
kotimaahan, jota varten he työtä tekevät.

Paljon olisi minulla kirjoittamista, mutta
ei kynäni pysty.

1885
Rauman Lehti
Etelä-Amerikka
Merenkulku