Maa-emon lapset
Kasvatti Maa-emo kolmea lasta,
 jumalkuopusta kolmea korjaa,
 tyttöä tuuditti, kahtapa kaunista
 souatti poikoa sorjaa.

 Kasvoi ne kauniit Maa-emon lapset,
 luonnon ne luottehet tiesi,
 ensinnä tarkka Tapio-poika,
 sai siitä metsien miesi.

 Toinen tyttönen vilkasveri,
 Karjatar, illalla huhuu,
 samovi suuret laitumen lehdot,
 metsän satuja puhuu.

 Kolmas, se nuorin, kotihin jäikin,
 Pellervo, peltojen miesi,
 kivien, kantojen väännäntä työnä,
 hallussa kotiliesi.

 Ihminen tuli, ne apunsa antoi,
 yhdessä kulkivat saloon,
 yhdessä nostivat kurkihirren
 moneen korpitaloon.

 Kulkipa muinoin Kalevan kansa
 pyhään alttarilehtoon,
 viritti suuren jumalvirren
 tullessa uhriehtoon.

 Kaiutti sankari kanneltansa,
 välkähti miekan terä,
 helähti sorea sotivaippa –
 se oli miesten erä.

 Naiset ja immet hapsien kultaan
 vihreän seppelen sitoo,
 laulavat kaukaa kaihojen virren,
 saapuvat juhlien pitoon.

 Tanssivat Ukolle uhritanssin –
 alttarin aarteet palaa.
 Vannovat, vapaat, taivaita kohti
 pyhää jumalvalaa.

 Humajaa hongat, kuiskii kuuset,
 soittaa koivu ja leppä,
 Kalevan kansalla suuri on usko,
 on itse se onnensa seppä.

 Urkuina soi koko luonto ja ilma,
 Ukolle uhri se hyvä,
 aukee Tapion taika-aitta,
 korpi on pyhä ja syvä.

 Syttyy uljaat sankari-unet,
 vievät ne suuriin sotiin,
 otsalla vapaan valtakehä
 sankari palaa kotiin.

 Näin kasvoi Kalevan kansa,
 kansa entinen eleli
 luonnon helmassa hyvässä,
 parmailla Maa-emosen.
 Noin ne sankarit samosi,
 kiersi uljahat urohot
 ulos suurihin kylihin,
 maailmoitten mainehisin.
 Koska taasen ne ko’issa,
 oman alla kurkihirren,
 alla kaunihin katoksen
 oman korven laululatvain
 askarsi ihanan aian,
 viipyivät pyhäisen viikon,
 oli metsä maailmansa,
 korpi toisena kotina.
 Antoi mieluisa Mimerkki
 metsän aitan antimia,
 risti taitava Tapio
 tieviitat urohon tielle,
 oli metsä maailmansa,
 siinä pelto, siinä niittu,
 vilja-aitta armahainen.
 Kun sen kontio vihelsi,
 vihelsi oma verensä,
 vavahti väkevät vaistot,
 kun sen oksilla orava
 liukas keikkui, liuhuhäntä,
 keinui omat aatoksensa
 metsän neitojen kisoissa,
 sinipiian pillin tiellä.
 Kun on kukkui kultarinta,
 raksahutti laulurastas,
 kukkui onnensa omansa,
 lauloi oman mielen linnut,
 kannel kultainen kumisi
 kodin lemmestä, kodin lämmöstä,
 kotirannan rakkaudesta,
 kotilehdon lempeydestä.

 Metsä oli pyhä, korpi oli syvä,
 saipa ne uhrin parhaan;
 mutta se kaunis Kalevan usko
 eksyi ja kulki harhaan.

 Kaatui uljaat uhrilehdot,
 uupui Kalevan usko,
 kautta tään Suomeni taivaanrannan
 punerti verinen rusko. –

 Piilopirteistä kansa astui,
 kulki se uuteen aikaan,
 Ukkohon ei se nyt uskonut enää,
 eikäpä Tapion taikaan.

 Vuossadat vieri, meni miespolvet,
 taukosi honkien humu,
 nousee suurista Suomen soista
 sakea surujen sumu.

 Itkevi Mielikki, metinen muori,
 piilossa Tapio lymyy,
 Metsolan tyttäret, sinihuntu-immet
 kyynel silmässä hymyy. –

 Vasta kun lapset Kalevan kansan
 lehtojen laulua etsii,
 vasta kun miehet mielin hartain
 astuvat suuriin metsiin,

 vasta kun korvessa lakkalatvat
 lempeitä satuja puhuu,
 vasta kun soissa on suuret ojat,
 silloin ne onnea huhuu.

 Uusipa silloin Kalevan kannel
 suuria sointuja helää,
 uusipa silloin metsien usko
 Kalevan lapsilla elää.

 Nousee korpi ja kasvaa kansa,
 isien kannelta soittaa,
 uskoo suuren Suomen päivän:
 kironsa kimmat voittaa.