Maantien Mari
Ja ilta kun päättyi pilvehen
 Yli kankaan korsien kuihtuvien,
 Mä ryysyt ja kiiltävän silmäparin
 Näin Maantien Marin,
 Tuon Korpselän hullun tyttösen.

 Hän hyppeli liikkehin särmäisin
 Ikivanhoin laulellen sävelin:
»Hei tuuti vaan
 Nyt Tuonelaan,
 On meillä siell’ lepo vihdoinkin».

 Muka lasta hän kuiville rinnoilleen
 Nyt viihdytti, paineli syömmelleen:
»Hei tuuti vaan,
 Nyt Tuonelaan,
 Me päästään multahan lämpöiseen».

 Sen kietoi vaippahan kurjimpaan:
»Nyt vaappuvat vainajat Tuonelaan!»
 Hän mättään istua sai kanervasta
 Ja soudatti lasta
 Näin rauhaan parhailla lauluillaan.

sv:Landsvägsmaja