Kirje
– Rakas ystävä!
 Kirjeesi sain. Tuhat kiitosta siitä.
 Luin kerran ja toisen ja kolmannen.
 Luin ja – itkin.
 Mitä mielessä liikkui –
 ei sanoja kuvata riitä.
 Ajatukseni kuumat
 liitelee luoksesi
 mielikuvain siltoja pitkin.

 – Näen kostean vankilasellisi,
    kalterivarjojen juovat.
 Juurikään sä kiihkeesti painoit
    lapsesi rintaasi vasten.
 Näen, millaista tuskaa,
    heittiöt, sinulle tuovat.
 Ne tahtovat tappaa tarmoa
    sankarten kunniakasten.

 – Ah, viha kuin laavana
    rintani soppia täyttää
 kun kuvittelen,
    miten vankilasatraappi raaka
 sun rinnoilta lapsesi riistäen
    »valtaansa» näyttää –
 niin tuntuu kuin ihmisyys
    haudattu oisi
 ja haudan suulla ois valtavapainoinen
    laaka.

 – Sanot: »Elämänkertani
    kymmenen kalskeaa sanaa –
 köyhyys ja nälkä, tehdas ja riisto
    ja taistelu riistoa vastaan».
»Ja kerran kun »sivistysvaltio»
    järjesti vankien janaa,
 niin joukossa oli myös äiti, mi
    kohdussa kantoi lastaan».

 – Niin, sinä se olit...
 Ja sinut ne konnat veivät
 näin kalterivarjojen keskellä
    rangaistavaksi.
 Ne tuomion raa’an antaissa
    säälineet eivät,
 ja yhdelle annetun tuomion –
    kärsivi kaksi.

 – Sain luokkasi asian puolesta
    vankilakoppien yötä,
 vaan tiedät – toverit
    jatkavat taistelutyötä.
»Minä, kirjoitit – tiedossa,
    taidossa korkeelle nousen;
 voin antaa vaikk viimeisen suortuvan
    jänteeksi taistelujousen».

»Kun hetkemme hiljaa matavat
 vuosien päähän,
 niin, vakuutat – voittojen
    ehtoja valtaamme niistä.
 Kas, ohranan iskemäin
    sinelmäin allekin jäähän
 se punainen taistelumieli,
    mi uhreista ei toki kiistä».

 – Niin, toveri, ystävä kallein –
    on vaikea tie!
 Vaan varmasti suureen
    määränpäähän se vie.
 On meillä jo Neuvostoliitossa
    todellisuus
 työn yhteiskunnasta – luotu on
 maailma uus!

 Niin mulla kuin sullakin
    rakkaus mielessä palaa
 ja täysin määrin mä nautin
    sen suloista hurmaa.
 Olen äiti kuin sinä,
    mut meilläpä onnea valaa
 tuo siunattu sana,
    mi siellä vain tuottaa turmaa.

 – Niin, siskoni, meillä on elämä
 kaunista – sittenkin itkin
 kun kirjeesi luin aina ja
    uudestaan.
 Mä luoksesi saavun
    mielikuvain siltoja pitkin.
 Oi, ottaos parhaat terveiset
    neuvostomaan!

 – Sait luokkasi asian puolesta
    vankilakoppien yötä,
 vaan tiedät: toverit
 jatkavat taistelutyötä.
 Ja minäkin kanssasi
    barrikaadeille nousen!
 Voin antaa vaikk viimeisen suortuvan
    jänteeksi taistelujousen.

1935

Emil Virtanen