Persoonallinen maku
Suum cuique

 Sama kenkäkö kelpais, tassu kuin tassu?
 Se toivo tok’ ois kovin hurskas ja hassu.

 Käy kullekin tietysti vain omanmallinen.
 Maku tunnustakaa toki persoonallinen.

 Mikä perversiteetti jo – aatelkaapas –
 jos herrall’ on ruojut ja rouvall’ on saapas!

 Ja ihmisjalkine – kuule vain kossoja:
 »öh, lantun jos tunnet, et syö lapatossoja!»

 Ja kaikella syyllä ne moista morkkaa,
 mi kärsäst’ ei maistu, ei somenna sorkkaa.

 Hepo sanoo: »Hyi, siviili! Ei helykannusta!»
 ja lehmä: »En nahakseni ikinä tunnusta!»

 Repo: »Pah, joku lapsekas käpälälauta!»
 Rapu: »Villitty! Eespäin – ei sakset ees auta!»

 Ja sammakko: »Nähty on näill’ ijin mulleja!
 Minä opetan kyllä, ken tässä on pullea!»

 Kisu saapasjalka: »Miau, ei mallaa;
 alinomaa täll’ oman häntänsä tallaa.»

 Kanat: »Pyh, muka tuossako tehtävä tipoja!»
 Ja kukko: »Vai orrelle! Oo ajan tapoja!»

 Ihan toisinpa tuomitsi myös Iso-Pöpö
 kuin tuttumme s. h. t. Töpö-Töpö.

 Toki monta on – tutki vain kunkin luonnetta –
 iki-yleis-inhimillistä juonnetta.

 Esimerkiksi: kenkää ken kiivaammin sätti
 kuin kunniallinen töppösrätti?

 Moni moppe, jost’ on kotisaapas niin ihana,
 on naapurin virsuille pelkkänä vihana.

 Ylipäänsä, kuin ihmisiss’ ainoastaan:
 kaikk’ käymässä sotaa on kaikkia vastaan.

 Kaikk’ kaksi- ja neli- jne. -jalkaiset. –
 Mene sekaan, niin housusi tottahan halkaiset!

 No, jalattomill’ edes lie sopu vakaa? –
 E-hei, nehän kiivainta lyö kika-kakaa.

 Ne pitää korkeall’ aatteen lippua.
 Muut suutari-reaalioista saa rippua.

 Kera moisen ken asiantuntijan veikkaa,
 joka itse sielusta testinsä leikkaa!

 Vähän siin’ on olla kakssääri tai sääretön,
 näes aatteella voi luku niit’ olla ääretön.

 Karaktääri! Akhilles kantapäätön!
 Siin’ itse Apollo on nuoleton, väätön.

 On tuomion pyöristys kaikinpuolinen,
 kuten tuomari itse on rullatuolinen.

 Muut kiinni maass’ ovat tervein kintuin,
 sukuliittoa tää paratiisilintuin.

 Tosi-Salomon saa tora moisesta tarhaansa,
 kuten Beethoven kuurona sävelsi parhaansa.