Kesä-aamu v. 1868
Jopa koitti koillisesta,
 Ruskoisesta, ruusuisesta,
 Kesä-aurinko,
 Säteitänsä säihkyviä
 Suloisia, lämpimiä
 Suitsutteli jo.

 Kukka, kyynel kasvoillansa,
 Nousi ylös levoltansa,
 Kiitti Luojoaan.
 Lintu lauloi lehvältänsä,
 Viserteli vesaltansa,
 Suurta onneaan.

 Jopa joutui yhteisehen
 Iloon kukkain, lintusien
 Itse ihminen.
 Peltomieskin unestansa,
 Voimaa uutta koottuansa,
 Puuttui toimehen.

 Käyskenteli pientarilla,
 Pellon laajan penkerillä,
 Ilomielellä,
 Katselipa kasvujansa,
 Tarkasteli toukojansa,
 Kiitos kielellä.

 Mieleen juontui viime vuosi,
 Jolloin hallan jäinen käsi
 Kävi pellollaan,
 Näljän sirpin viritteli,
 Yli Suomen kierrätteli
 Viitakkehellaan.

 Kuinka syödä olkee särki,
 Kuinka petäjätä nylki
 Talven ajaksi,
 Kuinka riutui ruumihinsa,
 Vaaleni myös poskipäänsä
 Näljän kynsissä.

 Näitä näin hän muistellessaan
 Kurjuuttansa miettiessään
 Tulee lehtohon;
 Istuutuupi mättähälle,
 Lehtipuilta varjotulle,
 Jossa mietti näin.

 ”Kyllä kasvu kaunis ompi,
 Tähkät varsin täyteläisnä
 Halmehillani;
 Vaan kentiesi vilu viepi,
 Tulee nälkä kauheampi
 Ensi talveksi.”

 Lintu lauloi lehvältänsä,
 Viserteli vesaltansa:
 ”Älä epäile!
 Suoja sull’ on voimakkaimpi,
 Luoja, joka varjeleepi;
 Pane mielees sei”

 ”Ei Hän hylkää, Hän vaan koettaa,
 Ihmis-ynse’yden voittaa
 Lemmen vitsalla;
 Hänenpä siis puolehensa
 Käänny, kiitä neuvostansa
 Riemu-laululla!”

 Lintu lauloi täyden toden:
 Luoja antoi hyvän vuoden
 Tulla kansalleen.
 Ole, Suomi, kiitollinen,
 Köyhä kansa kelvollinen,
 Aina iloinen!

Hl.

Anonyymi
Runot