Fritiofin satu: 5. Kuningas Ring
Ring pöydästä siirsi jo tuoliaan,
 – tuli hiljaus syvä, –
 ja urhot jo lauseita kuninkaan
 nous kuulemaan;
 hän on viisas kuin Miimer, kuin Balder hyvä.

 Kuin jumalten lehtona hällä on maa,
 ei aseet sinne
 sen vihreihin varjoihin saapua saa,
 ja kukoistaa
 vain rauhassa laakso ja tuoksuu rinne.

 Maan käräjiss’ istuvi oikeus vain,
 lait toimet johtaa,
 ja vauraus karttuvi vuosittain,
 ja turvass’ ain
 käy tähkähän vilja, mi kultaisna hohtaa.

 Ja valkoisin purjein laivat nuo
 saa mustarinnat;
 ne vierailta rannoilta saapuen luo
 tavaroita tuo,
 mut rikkaus maksavi rikkautten hinnat.

 Taas rauhan ja vapauden liittoumaan
 saa sovun siteet,
 ja rahvas lempivi isää maan,
 mut suoraan vaan
 soi käräjiss’ ilmi sen mielipiteet.

 Vuoskymmentä kolme jo rauhan mies
 oli riemuks maansa,
 ja hauskasti kaikilla loimus lies,
 ja Ooden ties,
 miten illoin he siunasi ruhtinaansa.

 Ja hän pöydästä siirsi jo tuoliaan,
 ja riemumielin
 jo kaikki nyt lauseita kuninkaan
 nous kuulemaan;
 mut hän huokas ja haasti murheisin kielin:

 ”Läks purppurapilvihin puolison’
 jo Freijan luokse,
 mut hauta on peitossa nurmikon,
 ja kummull’ on
 puron reunalla kukkien tuokse.

 ”En kuningatarta niin hyvää saa,
 ei vainaa palaa.
 Valhallaan lähti hän tähtein taa;
 mut kansa, maa
 ja lapset ne äitiä halaa.

 ”Nyt Beele, min usein vieraaksein
 toi suvituuli,
 on tyttären jättänyt; vaalini tein:
 on liljasein
 tää immyt purppurahuuli.

 ”Hän on nuori, sen tiedän, ja impi tuo
 kai mieltyis kukkaan;
 mä tähkän jo tein, ja talvet nuo
 nyt luntaan luo
 jo kuninkaan harvahan tukkaan.

 ”Mut lempiä harmaapäätä jos vois,
 mi on suora, vakaa,
 ja jos pienille, joilta on äiti pois,
 hän hoidon sois,
 niin keväälle valtaansa syksy jakaa.

 ”Korut esiin kätköistä holvikkoin
 nyt neittä varten!
 ja laulajat, soittajat mukaan noin!
 Näet lauleloin
 on kosihin käytävä kaunotarten.” –

 Läks jymisten joukko, ja säihkeen loi
 nuo kullat julki,
 ja he matkalla lauloi ja ilakoi,
 ja harput soi,
 ja he Beelen poikien eteen kulki.

 Kaks päivää he joi, jäi kolmas jo taa,
 nous neljäs seessä;
 min vastuun Helgeltä nyt he saa,
 he tiedustaa,
 näet lähtö jo heillä on eessä.

 Hevot, haukat Helge on uhraillut,
 ja myöhään, varhain
 on vaalaa ja pappeja urkkinut
 ja tutkaillut,
 mikä vain olis siskolle parhain.

 Mut keuhkot ei myönnytä, papit ei,
 ja vaala uhkaa;
 ja Helge, min entehet pelkoon vei,
 nyt lausui Ei,
 näet taivaisten eessä on ihminen tuhkaa.

 Mut hilpeä Halfdanko vaieta vois:
 ”Pidot päättyi, pelkään!
 Myös kuningas Harmaaparta jos ois
 nyt tullut pois,
 ukon auttaisin ratsunsa selkään.”

 Läks matkaan airuet kiukuissaan;
 he eivät karta
 myös tietoon tuomasta solvaustakaan;
 mut kuivaan vaan
 Ring virkki: ”On kostava Harmaaparta”.

 Hän kilpehen löi, ja sen oksalleen
 pani pyhään puuhun.
 Jo purret puskevat kuohuja veen
 punarintoineen,
 luo kypärät päilyä salmen suuhun.

 Sotasanomat Helgelle saatettiin;
 heti käy hän toimiin:
 ”On voimakas Ring, mut hän tulkoon niin,
 mä temppeliin
 jätän siskoni Balderin hoimiin.”

 Nyt templin rauhassa lempivä tuo
 vain kaihoo hiljaa.
 Hän kullalla neuloo, hän silkkiä luo,
 ja kyynelvuo
 poven täyttävi: kaste se valaa liljaa.

sv:Kung Ring