Turhaanko
Turhaanko tuskasta vapisin
 minä, hurmaa kun huuleni janoi,
 vertani vastahan napisin,
 kun se elämän riemuja anoi.

 Turhaanko tuntehet nuoruuden
 utuaatteiden immelle vannoin,
 luonnolle – suurelle lemmellen
 vainen vaivaisen almuja annoin.

 Turhaanko, kutrit kun kiehtoivat,
 sulokaartehet silmiä lumos,
 pois käänsin ma katseeni kaipaavat
 noista, aatteeni kutsunsa kumos.

 Turhaanko kaijutin kanneltain,
 elon kaiho kun huippuhun nousi,
 tuskat niin tummat mun sielussain
 kuin tuonelan joutsenet sousi.

 Turhaanko, turhaanko kaiken tein,
 sydän sairaasti kiihkot en kysyy;
 turhaanko uhrasin aatteellein,
 kun se kuitenkin haaveena pysyy!