Katkennut kukka
Polullani on outo kukka,
 tuntematon kaukaisesta maasta.
 Kuolevana se katsoo minua
 hehkuva terä polun tomussa.
»Sisareni, sisareni», nyyhkytän hiljaa,
»uneksitko maasta, josta tulit
 mustankiiltävänä siemenenä
 kypsyneenä ihanan auringon alla?»

 Olen voimaton ja kuolema on minussa.
 Hiljaisuudesta helähtävät soimaan
 kultaiset kielet ylitse maan,
 humahtaen aukeavat vakaiset ovet!
 Näen. Olen väkevä, ilon hurmiossa:
 kukkani, sinä olet punainen venhe,
 minun sankaritekojeni pursi hopeisella merellä!
 Olen liekki keulassasi,
 ikävöin, tahdon kasvaa korkeaksi,
 Missä on kaukainen maasi?
 Missä on minun maani?
 En ole nähnyt sitä koskaan.
 Palatko, venheeni, ennenkuin tulemme rantaan?