Väsyneitä puita
Yö, jota kauan, kauan varroimme, lujaan
 ympäri päittemme sulkeutukoon!
 Myrsky ei lepää,
 aallot eivät asetu –
 ei aamu meitä varro;
 törmällä seisomme, kaukana, kauimpana.

 Lyö runkomme, myrsky, lyö viimeinen vastus
 juurista syömessä vanhan maan!
 Yö ei sitä kerro,
 aallot eivät asetu –
 ei aamu meitä varro;
 mut ei taipua, murtua vaan ... vain murtua.

 Lainehet ahnaat, laajaksi hautamme luokaa,
 tehkää suureksi kaatumisemme!
 Kerran vaikenee myrsky,
 kerran valkenee yökin –
 ei meitä aamu varro;
 uuvuimme myrskyssä seisomaan, myrskyssä sotimaan.

1903.

Eino Leino
Mikael Lybeck
Runot