Väkevä kukka
Olen väkevä kukka, itänyt kuumassa maassa.
 Imin mullasta voimaa unessa autuaassa,
 minun teräni hehkuen kohosi aurinkoon.
 Niin tuli pohjatuuli
 ja repäisi kukkani irti,
 niin tuli myrskytuuli
 ja tempasi juureni pois.
 Ilmojen pyörteissä nousin, vaivuin,
 vavisten, nääntyen, kauhua täynnä,
 mutta en sammua voinut.
 Mihin tuuli on varteni viskannut,
 olen juurtunut uudelleen,
 tuhat kertaa kuoleman jälkeen
 olen kukkinut uudelleen!

 Minun levätä missään ei anna maa,
 sade varttani lyö, vilu vapisuttaa,
 joka tuulen henkäyksessä
 minun kukkani vaikeroi.
 Mutta ajasta aikaan muuta en voi
 kuin rakastaa, vain rakastaa
 maan ihmeellistä multaa,
 ja myrskyn ulvontaa.
 Niin kesken kuolemankamppailun
 näen äkkiä kirkkauteen:
 säde auringon lävitseni syöksähtää
 tulivirtana uudelleen,
 tuhat kertaa uudelleen!

 Minä en voi sammua milloinkaan.
 Minä, murtunut, huudan pauhinaan:
 Ole kiitetty, korkea Jumala,
 joka loit tämän taistelun maan.