Sormukseni ja sinettini
”Pois!” – lausui ilkein neitokainen –
 ”Aik’ on jo taian loppua.
 On joka sanas loukkaavainen;
 Puheesi vanhat muistan ma.
 Taas ota myrkky, joka aivan
 Häiritsi onnellisuutein,
 Ja kentäks’ elon myrskyin vaivan
 Sai viattoman sydämein.
 Täss’ ota sormus! Lupauksin
 Sen monin sormeheni sain:
 Sä vannoit mielin, ajatuksin
 Jäksi itses mulle vain.
 Pois mene nyt sun lahjoinesi! –
 Rakkaana ennen pidin tuon;
 Vaan kaikki loppui. Sormuksesi
 Sinettinensä sulle suon.
 Menneellä aiall’ ilon minä
 Sen sulta sain, sua suudellen.
 ”Mun lempein lähde” – lausuit sinä –
 Sun sinetilläin lukitsen”.
 Ja leikillä sä lempiväisen
 Mun suullein painoit sinetin,
 Sekoitit lähteen päilyväisen.
 Nyt myrkkys ota takaisin”. – 
 Kaduin, kun itki kaunokainen,
 Ja lahjan otin takaisin.
 Ei kenkään oo niin katuvainen
 Syytönnä eessä tuomarin. –
 ”Jos hän on enkelin tapainen,
 Ei tuomita hän mua vois”, –
 Ma mietin. – ”Hän on hellä nainen;
 Ei lempi siten haihdu pois”.
 Kuiskasin hälle kuultavasti:
 ”Myrkyttä sormukseni on.
 Tarkasta sitä tarkimmiasti,
 Niin huomaat: se on viaton.
 Vaan myrkyn vaaran kokonansa
 Joit rakkauden katseluin
 Ja tuhansien muiskuin kanssa.
 Suo mulle ne, niin puhdistuin!”
 Nyt hymyi neito kyynelitse,
 Ikäänkuin jälkeen satehen
 Hymyilee ihanasti itse
 Aurinko halki pilvien.
 Hän poskellein painoi posken
 Ja viimein rinnalleni pään.
 Todella tapahtui se, kosk’en
 Ma unta nähnyt ensinkään. –
 Ennenkun huulen’ ehdin painaa
 Likelle hänen huuliaan
 Ja niihin muiskuin myrkyn lainaa,
 Jo oli sormus sormessaan.

–l–n.

Lähde: Ilmarinen 8.9.1875.

Runot
Thomas Moore
Ilmarinen
1875