Kevätyö
Katson kamarini akkunasta.
 Läpikuultavana värjyy kevätyö.
 Köyteen sidottuna hevoset ne syö
 heinäpellon nuorta apilasta.

 Maantie kulkee akkunani eitse;
 rakastava pari siitä samoaa, –
 yöllä toki kylän läpi uskaltaa,
 päivällä ei voi kuin metsäteitse.

 Siirrän katseheni kauemmaksi:
 tuolta metsän takaa välkkyilee
 järven lahti, jonka rusko häikäisee
 punasoihdullansa loistavaksi.

 Myöhään istun, katson kauneutta,
 jonka kevätöinen ihmetenho loi;
 vihdoin raukean, jo kello kahta soi,
 aamumyöhään nukun siunailutta.