Seitsemäntoistavuotias (1880)
En tiedä mitä toivon,
 Ja toivon kuitenkin;
 Sydämmeni on tyhjä,
 Ja täynnä kumminkin.
 Mä levotonna aina
 Haaveksin, oottelen;
 Mä mitä toivon, tahdon,
 Mä mitä aattelen?

 Ommellen kaiken päivän,
 Kuin orja istun vaan.
 Ehk’ aina työssä kiinni,
 Sit’ en saa loppumaan.
 Unhotan neulan, painan
 Otsani kädellen’.
 Mä mitä toivon, tahdon,
 Mä mitä aattelen?

 Mä luulin: kevät tulee,
 Ja luonto uudistuu;
 Murheeni silloin loppuu,
 Mieleni kirkastuu.
 Ja tuli kevät, kesä,
 Muutost’ ei minullen’.
 Mä mitä toivon, tahdon,
 Mä mitä aattelen?

 Ei viehätä kuin ennen
 Nyt seudun ihanuus;
 Kun päiv’ on kirkkaammillaan,
 Mun peittää pilvi uus’.
 Oi, milloin murhe haihtuu,
 Oi, milloin hymyilen?
 Mä mitä toivon, tahdon,
 Mä mitä aattelen?

 Oi, jospa maata saisin,
 Mä haudan rauhassa!
 Kentiesi vasta siellä
 On sydän levossa.
 Vaan karvas eronhetki
 Ois minun rinnallen’!
 Mä mitä toivon, tahdon,
 Mä mitä aattelen.

-l –a

Lähde: Tapion Lisälehti 25.8.1880.

Johan Ludvig Runeberg
Runot
Tapio
1880