Suomussalmelaisen käynti Ateneumissa
Suomussalmelaisen käynti Ateneumissa. 
 

Viime kevät-talvena satuin ilta-hämärässä kävelemään 
Helsingin rautatietorin poikki. Yht’äkkiä 
seisahduin, kuullessani erään vanhan ukon kotipuoleni 
murteella kysyvän: 

”Sanokaapa minulle, kuka tuommosen pytingin 
rakensi itselleen”, osoitaen Ateneumia, jonka 
useimmista ikkunoista loisti valtiopäivämiesten 
valoa. 

”Se on kruunu!” vastasin heti, ja vaikka 
minulla olikin kiireenlainen, en malttanut olla 
kysymättä häneltä: 

— ”Mistä päin te olette?” 

Hän : ”Suomussalmelta.” 

Minä: ”No, mitä te vanhoilla päivin olette 
tänne tullut?” 

Hän: ”Ka kun on minulla kaksi poikaa täällä 
jo monta vuotta työssä ollut ja hyvällä palkalla, 
niin läksin heitä katsomaan. — Ei tuota siellä 
kotipuolellakaan juuri ole niin hupaista, ett’ei 
sieltä erota raskisi, Sekaleipää jo pureskeltiin 
sitte Joulun.” 

Minä: ”vaan eikö semmonen matka tule kalliiksi?” 

Hän: ”Kaksi markkaa oli lähtiessäni rahaa, ja 
nekin toin tänne aivan kokonaisina.” 

Minä: ”Millä kumman lailla te sitten matkustitte?” 

Hän: ”Kummako se on tullessa, kun jalan 
alla luistaa. Ei mennyt paljo päälle kahden 
viiton sitä matkaa hiihtäessä, vaikka sanovathan 
ne tuota olevan jonkun seitsemisen kymmentä peninkulmaa.” 

Minä: ”No montako kaupunkia olette nähneet?” 

Hän: ”En ole käynyt sen tiheämmissä kylissä 
kun Kajaanissa jo Iisalmen kauppalassa. Eihän 
minun olisi kannattanut kaupungeissa käydä, sillä 
kutka minua siellä olisivat elättäneet? Vaan 
maaseuduilla, kun tulin taloon ja rupesin kontistani 
ruokaa katselemaan, niin aina sanottiin 
ettei tässä talossa ole ennenkään vieraan tarvinnut 
omistaan syödä.” 

Minä: ”Milloinka jo tulitte tänne?” 

Hän: ”Vasta tänä aamuna. Ja nyt tulen 
poikani kortteeripaikasta kaupunkin katselemaan. 
— — Vaan kylläpä on komea tuo talo”, jaktkoi 
hän, ja katseli uudelleen Ateneumia. ”Onhan se 
siellä meilläkin Ämmän ruukilla muka suuri, kaksikerroksinen 
rakennus, vaan mökkitaloja näkyy 
olevan tämän rinnalla.” 

Minä: ”On täällä Helsingissä suurempiakin 
kuin tämä, mutta tuskinpa lienee kauniimpaa rakennusta. 
— Tahtoisitteko nähdä sitä sisääkin?” 

Hän: ”Kyllähän sinne tekisi mieli mennä, vaan 
eivät kai ne tämmösiä sydänmaan ukkoja sinne 
laske.” 

Minä: ”Tämmöisiin yleisiin rakennuksiin, jotka 
ovat kruunun eli koko kansan rahoilla julkisiksi 
rakennetut, pääsee jokainen kunniallinen ihminen. 
Vaan nyt minulla ei ole aikaa, tulkaa siis aamulla 
10 aikana, niin lähdetään yhdessä katselemaan 
sitä oikein tarkkaan. Tavataan tuossa 
ison oven kohdalla.” -- -

Seuraavana päivänä määrättyyn aikaan näin 
ukon istuvan portailta odottaen. Astuimme siis 
heti sisään. Eteemme kohosi kauniimmat portaat, 
mitä voidaan nähdä maassamme. Ukko ällistyi, 
tapaili lattiaan päästänsä, katseli portaita, laattiata, 
kattoa, minua ja itseään, vikkaamatta sanaakaan. 

Minä: ”No ukkeli, miltäs näyttää, tokkohan 
Ämmän ruukilla tämmöisiä olette nähneet, vaan 
mitä sanotte?” 

Hän: ”Mitäpä minä ymmärtäisin sanoa, vaan 
jos tohtisin, niin tahtosin kysyä, että aivanko se 
on koko rakennus yksinä portaina ja porstuana?” 

Minä: ”Totta tosiaankin! Olettepa jokseenkin 
oikeossa, sillä suuret nämät ovat. Vaan 
kun hallitus kerran rupesi taiteelle rakentamaan 
ensimmäistä kotopaikkaa maassamme, niin se tahtoi 
tehdä siihen jotakin todella suurenmoista ja 
kaunista. Kunhan lähdetään katselemaan, niin 
huomaamme pian, että on tässä vielä paljonkin 
muita huoneita, ja että tänne mahtuu paljon 
työntekiöitä.” 

Hän: ”Mitä, osuuko tässä työntekiöitä? Ja 
mikä se on tämä oikeastaan. Sanoitte taiteen kodoksi?” 

Minä: ”Tämä on kouluhuone jo enimmäkseen 
tässä koulussa on oppilaita alhoisemmista kansanluokista. 
Työväkeä kaikenlaista, maalarin ja nikkarin 
oppilaita, seppiä ja timperimiehiä täällä 
näkee satoja joka ilta. — Lähdetäänpä nyt esim. 
tänne vasemmalle kädelle, siihen saliin, jossa talonpoikaissääty 
istuu nykyjään.” 

Se oli, niinkuin kaikki muuttin huoneet, hyvin 
yksinkertaisesti sisustettu, ei mitään turhamaisiin 
pantu. Siinä salissa opetetaan alkeispiirrustusta, 
jota kaikki oppilaat saavat ensin 
harjoittaa. Siitä tulimme toiseen saliin, joka on 
rakennuksen päässä ja jossa opetetaan koneita 
piirrustamaan. 

Sitten nousimme rakennuksen vasemmassa 
päässä olevia portaita toiseen kerrokseen, jossa 
näimme opetussalin rakennuspiirrustusta ja toisen 
koristemaalausta varten. 

Vihdoin Suomussalmen ukko jo rupesi puhumaan 
ja kysyä tiuskasi: ”Mitähän hyötyä noista 
koristusmaalauksista on?” 

Vastaukseksi vei eräs laitoksen opettajista meidät 
pienempään syrjähuoneesen ja näytti, miten eräs 
maalarin oppilas, joka ei ollut osannut edes oikein 
kirjaa lukea, kun tuli laitokseen ensi kerran, 
nyt oli maalannut erään pöydän, joka oli aivan 
kun valkeasta marmorikivestä tehty, toinen oli 
kaapin ovet maalannut aivan puun värisiksi, 
kolmas oli tehnyt erinomaisen kauniita kattokoristuksia. 
Kaikki nämä harjoitukset tehdään täällä 
paperille. 

Jopahan ukkokin myönsi että: ”No olenhan 
sitä minäkin välistä ajatellut, kun olen katsellut 
siellä kotikylässä sitä meidän maalaria, jota kyyditään 
ja syötetään ja juotetaan ja vielä palkitaan, 
että eikö se koskaan voisi muuta maalia 
käyttää, kun tuota tummanpunaista, joka on kun 
tervalla töhrisi sängyn laidat, maitopytyt, jakkarat 
ja kiulut. Onhan toki lystimpi nähdä vähän 
muitakin värejä, vaan enpä ole koskaan 
voinut aavistaakaan, että niitä näin monenlaisia 
on, ja että paperille voisi saada, mitä tahtoo.” 

Tämän jälkeen näimme pienempiä huoneita, 
joissa tarjotaan opetusta puupiirroksessa, posliini- 
ja lasimaalauksissa y. m. s. 

”Mitä niillä puupiirroksilla tehdään?” kysäsi 
ukko taasen. 

Minä: ”Oletteko nähneet Kyläkirjaston Kuvalehteä?” 

Hän: ”Olenhan tuon toki nähnyt. Sitähän 
tuli ainu kuukauden kuluttua meidän naapuritaloon 
ja pyhän aikana sitä kaikki kokouttiin katselemaan, 
että mitä siinä uina näkyisi.” 

Minä: ”No mitenkä te luulette siihen kuvia 
saatavan?” 

Hän: ”Sitäpä en ole koskaan tullut ajatelleeksi.” 

Minä: »Juuri siten, että kuvat ensin piirretään 
puuhun ja siitä sitten painetaan kirjapainossa, 
paperille. Ennen täällä Suomessa ei tätä 
taidetta tunnettu ollenkaan, jonka vuoksi lehteen 
ensimmäisinä vuosina hankittiin kuvia ulkomailta, 
mutta viime aikoina, on siihen ruvettu jo saamaan 
kotimaassakin piirrettyjä kuvia.” 

Viimeksi mainittujen huoneitten päällä, eli 
kolmannessa kerrassa vasemmalla sivulla istui 
silloin pappissääty, mutta nyt sinne on laitettu taide-yhdistyksen näyttely, joka tulee oina olemaan 
siellä. Siellä on kuvamaalauksia, vanhoja 
suomalaisia ja uusia, sekä vähän ulkomaalaisiakin, 
järjestettyinä eri maalarikoulujen mukaan. 
Niinikään on taide-yhdistys nyt syksystä asettanut 
kaikki hallussaan olevat veistokuvat näyttelyyn 
äsken mainituille suurille portaille ja niiden 
päällä olevalle kauniille käytävälle, ja nämät 
kuvat näyttävät hyvin soveltuvan tuota 
tummaa väriä vastaan, jolla portaat ovat maalatut. 
Täten tulevat myös nämät joutavan 
riksi moititut portaat hyödyllisiksi. — Muuten 
 
on koulujen omistamat suuret kipsiset mallikokoelmat 
ripustetut pitkin käytävien seiniä joka kerroksessa, 
niin että niistäkin on moninkertainen hyöty. 

Kaikki nämä kouluhuoneet, joista nyt on ollut 
puhetta, kuuluvat n. s. taidollisuus-yhdistykselle, 
sen ylhäisemmälle ja alhaisemmalle 
koululle. Edellisessä oli viime vuonna alun 
kolmatta sataa, ja alhaisemmassa eli käsityökoulussa 
noin 160 oppilasta. Oppilaita oli ylhäisimmistä 
Helsingin perheistä sekä tietämättömimpiä 
oppipoikia, naisia ja miehiä, kaikki siellä yhden 
veroisia muissa suhteissa paitsi taiteellisen 
kykynsä puolesta. Niissä opetetaan, paitse piirustamista ja maalausta, laskentoa, kirjanpitoa 
y. m. s. Opettajia siinä on jokseenkin monta 
jn opetuS käypi muun molemmilla kielillä. Tätä 
paitse on rakennuksessa vastaiseksi sijaa teollisuuskoululle, 
jossa viime vuonna oli 80—90 
oppilasta. Tällä koululla on oma näyttelynsä, 
johon on kotimaasta ja ulkomaalta ostettu kaikenlaisia 
kauneutensa ja taidollisuutensa tähden 
malliksi kelpaaroiuvia teollisuuskaluja. 

Ja vihdoin asuu rakennuksen toisessa päässä 
taide-yhdistyksen koulu. Tänne kun astuimme 
Suomussalmelaisen kanssa erääsen opetushuoneesen, istui siellä aivan liikkumatonna eräs vanha 
pitkäpartainen kerjäläisukko ja hänen ympärillään 
joukko nuoria naisia ja miehiä, piirustustelineet 
edessään, täydessä työssä, ikäänkuin kilpasilla piirustaen 
ukon muotokuvaa. Lattialla kulki edestakaisin 
heidän opettajansa neuvoen ja oikaisten. 

Suomussalmelainen, joka oli kuullut että nyt 
tultaisiin taide-yhdistyksen kouluun, sanoi: 

”Vai tämmöistä se taide on! Usein olen 
nähnyt sanomalehdissä tuota ”taide”-sanaa, vaan 
en ole vielä ymmärtänyt sitä miksikään enkä 
näy vieläkään oikein älyävän sitä. Sillä mitä 
varten ne tuota miestä jokainen kuvaavat?” 

Minä: ”Se on vaan harjoituksen vuooksi. 
Nämä oppilaat saavat harjoitella vuosikausia, 
ensin täällä kotonaan ja sitten vielä ulkomailla, 
ennen kun heistä tulee taiteilioita.” 

Ukko: ”No mihin virkaan ne sitten pääsevät?” 

Minä: ”Sitten he osaavat tehdä esim. alttaritauluja 
ja muita samanlaisia kuvia. Eivät 
he tule sen kunmmemmiksi virkamiehiksi, vaan 
elävät tavallisesti vapaina taiteitten harjoittajina.” 

Ukko: ”Tuotu minä en ymmärrä, vaan paljonhan 
sitä näkyy olevan semmoista, jota ei ymmärrä.” 
Näitä taidemaalareita varten on rakennuksen 
keskimmäisen oven päällä ylimmäisessä kerroksessa, 
jossa on tuo suuri ikkuna, vakituinen atelieri 
eli taidetehdas. Sitä paitse löytyy iso kuvanveisto-atelieri. 

Rakennuksen ala- eli kellari-kerroksessa löytyy 
kaikellaisia suojia polttopuitten y. m. säilyttämiseksi, 
iso höyrykone ilman lämmitystä ja 
vaihtoa sekä vielä sähkövaloa varten. 

Kun olimme tulleet jälleen torille, katseli Suomussalmelainen 
vieläkin rakennusta ja kysyi: 

”Sitä minä olen koko ajan miettinyt, että 
kuinkahon paljo tuo on maksanut?”
Minä: ”Hiukan päälle miljoonan.” 

Ukko: ”Ohhoh! Kylläpä meni rahoja! Saisikai 
tuolla summalla jo melkein koko Kajaanin 
kaupungin. Lienevät nuo toki talonpojat valtiopäivillä 
vastustaneet, kun tästä päätettiin.” 

Minä: ”Eihän siitä ole valtiopäivillä päätettykään. 
Rahat olivat hallituksen ja hallitus 
saa niillä tehdä mitä tahtoo.” 

Ukko: ”No mutta mistäs se hallitus sitten 
semmoisia rahasummia on saanut? Taitaapa olla 
tämä taasen niitä asioita, joita minä en ymmärrä.” 

Minä: ”Ei tätä taida ymmärtää moni muukaan. 
Tietysti rahat ovat oikeastaan Suomen 
kansan, mutta olemmehan nähneet ja kuulleet, 
että rakennus on saman kansan lapsien opetusta 
varten.” 
Ukko: ”Onkohan tuohon rakennukseen mennyt 
paljonkin aikaa?” 

Minä: ”Kolmatta vuotta. Se valmistui 
lokakuussa 1887. Olisi valmistunut jo paljon 
ennemminkin, vaan perustukseen meni paljon 
työtä. Tämä tori, jolle se on rakennettu, oli 
vielä teidän nuorra ollessa merenlahtena, jolla 
koulupojat luistelivat syksyllä. Nyt se on täytetty, 
vaan kun noin suurta rakennusta piti 
ruveta muuraamaan, niin suohon piti upottaa 
tukkeja junttaamalla, kaivaa muta pois ja rakentaa 
seinät jokseenkin syvälle maan sisään.” 

Tämmöistä rakennusta oli jo Fred. Cygnaeus 
aikanaan ehdotellut, mutta hänen unelmansa eivät 
tässäkään suhteessa toteutuneet. Vasta siten, 
kun asiaa ruvettiin puuhaamaan käytännöllisemmästi, 
eli siten, että ehdotettiin yhteinen ratennus 
taide- ja taideteollisuus-yhdistyksille, on 
tuuma voinut toteutua. Tämän tuumna alkuunpania 
ja asian perille ajaja oli professori C. G. 
Estlander. Rakennuksen arkkitehtinä on ollu 
Hjort af Orrnäs ja maalaustyöt on korumaalari 
K. K. Hellstén suorittanut. 

H. G.

Asiatekstit
Kyläkirjaston kuvalehti
1888