Punkaharju
Oli kerran miestä kolme,
 jotka sattuivat Savosta
 kulkemahan kuuluisahan,
 haluisahan Helsinkihin.
 Tuiman salmehen tulivat,
 joss’ on saari salmen suussa;
 yli salmen saatettihin
 sille puolen Punkaharjun.

 Astuvat ylämäkeä,
 käänteleivät, katseleivat,
 istuvat, ajattelevat;
 kuuntelevat kukkumista,
 kesälinnun laulamista,
 kuinka siinä linnut lauloi,
 linnut lauloi, metsä soitti.
 Antoi aurinko ilonsa.
 päivä paistoi pilkin nientä;
 siitä koko luonto liikkui,
 ilma silmissä iloitsi,
 ilahutti ihmiskunnan.

 Kaikki’ näitä katsellessa,
 läikkyviä lähtehiä,
 järven, lahen lainehia,
 kerran vielä keskenänsä
 miehet mielestä hyvästä
 puhelevat puolestansa:
 kun ois tässä kukkasia,
 lehtipuita lempehiä,
 oksakaan omenapuuta,
 oisipa osa hyveä
 Paratiisin maan paria,
 Aatamin asuntomaata!

 Tuosta kärryihin kävivät,
 rupesivat rattahille:
 ratas vieri tietä myöten,
 aatos Luojan töitä myöten.
 Ajoit siltoa sinistä
 sekä harjua haluista;
 siell’ on puista portti tehty,
 katuvarret kaunistettu.
 Tämä silta on silloin tehty,
 kun on kuu kokohon pantu,
 kun on aurinko alettu,
 laskettuna maan perustus;
 viel’ ei vaivu vuoliaiset,
 eikä arkut alla murru!

Olli Kymäläinen
Runot