Suomi (Laethén)


I. 

 Oi Suomi armas, mikä rikos tuoda
 Voi sullenkin niin kovan kohtalon,
 Ett’ iku-orjana vaan kaukaa luoda
 Saat silmäs vapauden loistohon?

 Asuiko pahuus povessas, kun juoda
 Sait oman veres – tähden sovinnon,
 Vai ootko, kun ei haavas enää vuoda,
 Unohtava, mi elos määrä on?

 Ei, ei! Sä alle vitsan jouduit varhain,
 Siks että, niinkuin kuusi kuortunut,
 Sä ahdingossa menestyisit parhain.

 Siis kärsi! Siin’ on sulle taistelut
 Ja siinä kuulus yli tähtitarhani, –
 Jos kerran rasitukseen murtaut.

II. 

 Viel’ ovat kalvat sortamassa maita,
 Ja veren viattoman tulvaa vuo,
 Viel’ ompi kynän hurtta-sotilaita,
 Ja väkivaltaa nekin ilmiin tuo.

 Vaan riisu, Suomi, pelvon rautapaita
 Ja työhön ryhdy valon lieden luo,
 Siin’ oot sä kasvava kuin rannan raita,
 Jok’ elonvoimaa ulapalta juo.

 Kas! Avoinna on tiedon meret aavat;
 Siis ammenna – se on sun urotyös,
 Jok’ arpeen saattavi sun poves haavat. –

 Siis ammenna! Ja viha, vaino myös,
 Niin itsessäs kuin muissa, lopun saavat,
 Kun valistuen päätät pitkän yös.

Rafael Laethén
Runot