Kedon ruusulle
Millä niin mä lienen rikkonut
      Vastahasi, kedon ruusu,
 Ett’ei okas mua rangaissut,
      Ennenkuin ol’ tuoksus varkain
        Vienyt sydän-parkain?

 Miksi itsehes mun miellytit
      Silmäs, poskes tenhoksilla,
 Hurmoon tunteeni veit raittihit,
      Vaikk’ei ollut sulla lempi
        Lunta lämpöisempi?

 Niinkuin veessä kuudan kirkkahin,
      Miks’ et hälvennyt sä heti,
 Kun mä käsin sua tavoitin?
      Miksi kurjaan suloisimman
        Lietsoit lemmen vimman?

 Miksi? Miksi? Turhaan kyselen;
      Vastaisuuden esirippu
 Liiku ei, ja ajan mennehen
      Haamut vaaleat vaan vaivan
        Kiihdyttävät aivan.

 Kedon kukat nyt on kuihtuneet,
      Mennyt kesän kultapilvi,
 Raskaasti yön lankee kyyneleet:
      Katso! Kalma avaa oven – –
        Mun vaan sykkii poven’!

 Mikä mahti sua liikuttaa
      Vielä haudan partahalla,
 Ett’et viimeinkin jo rauhaa saa?
      Mikä? Vihako ja vaino?
        Ei! Vaan lempi aino!

 Kuule! Hiljaa nyt sen ääni soi:
      ”Jää hyvästi, kedon ruusu!
 Lempi sortua ei koskaan voi,
      Muistaa kullan, ehkä viekkaan,
        Asti kylmään hiekkaan!”

Rafael Laethén
Runot