Ystävän haudalla
Pois vaikeroijat! Itkeä ei sovi
 tään avonaisen haudan partahalla:
 hän ilakoiden kulki mailmalla,
 pää pystyssä ja avarana povi.

 Hän tiesi nuorena pois kuolevansa,
 siks nautinnolla joka hetken eli,
 jos kohta rinnan alla viileskeli
 se tauti joka teki tuhoansa.

 Hän häipyi elämästä hiljalleen
 kuin katoo läikkylaine illan veen,
 min peilipintaan piirtää lokin siipi;

 ja kuolokin, niin kolkko vieras muille,
 ol’ hälle hellä kuin vain valituille:
 hän taloon yöllä huomaamatta hiipi.

1912.