Syksyä (Kaatra)
Nyt lehdet lentää, varisee,
 syystuuli pieksee puita,
 pois kesäkorut karisee,
 vaan puissa joitakuita
 on lehtiä ja oksillaan
 ne on kuin ois ne ivallaan.

 On kesä lyhyt. Tuskinpa
 se täysin tulla ehtii,
 luo lämpöä ja paistetta
 ja puissa oksat lehtii,
 kun taas jo pois se kaikkoaa
 ja alla syksyn on jo maa.

 On luonto niinkuin elämä,
 mi ihanteita vailla,
 on aina synkkää syksyä,
 ja talvituulten lailla
 se jäätää ihmissydämet
 ja tukahuttaa tuntehet.

 Mut kesän meille ihanteet
 tuo elon talvisäihin,
 luo lakkapäiset lainehet
 ne valtimoiden jäihin,
 ne mielen synkän seestyttää
 ja väsyneitä virkistää.

 Vaan miksi ihanteillakin
 niin lyhyt tääll’ on aika,
 miks voittavi ne kumminkin
 ain talvisäiden taika?
 Miks ihanteiden ihmepuu
 niin pian kuihtuu, lakastuu?

 Miks ihanteiden ihminen
 ain elon alle taipuu
 ja miksi ase aattehen
 niin pian hältä vaipuu
 ja tylstyy taikka katkeaa
 ja tuskin mitään aikaansaa?

 Kas, alla arkihuolien
 ja olemisen armon
 ei kestä ase aattehen
 ja mahti miehen tarmon:
 Jok’ ainoalta ihanteet
 lyö taistotavan käsitteet.

 Mies tuskin täällä tuntevi
 nyt aatteen aateluutta
 ja rintahansa tahtovi
 hän saada ilmaa uutta
 ja tarttuu hengen tapparaan,
 käy taistotietä astumaan.

 Kun hän jo pettyy! Elämä
 ei ihanteita tunne.
 Jos täällä tahtoo iskeä
 ja lyöpi vaikka kunne,
 niin paatta vasten aina lyö,
 ei näe, kun on yllä yö.

 Vain kipeniä kimmahtaa
 se vuoren paksu paasi,
 ja turhaan kalvat kalskahtaa.
 – Ken elonvuoren kaasi?
 On sitä vastaan turha työ,
 jos vaikka millälailla lyö.

 Ja miekanterät tylstyvi.
 On miesten mielet haikeet.
 Jos vaikka kunne katsovi,
 on eessä ajat vaikeet:
 Pois ihanteen on kesäkuu,
 on jäätä maa ja lunta puu.

 Ja pakkasessa paukkuvi
 se elon hallavuori,
 ja lumihin sen jäätyvi
 niin moni mieli nuori.
 Jos pakkasesta säästyy ken,
 niin vuoren peikot vievät sen!