Suokoon taivas nousuvuoden!
Ei unhottaa voi synnyinmaata
 Mies vakaa vuotta alkaissa,
 Ei rukouksistansa saata
 Pois sulkea sen onnea;
 Siis nouskoot puhtaat suitsutukset
 Nyt alttareilta sydänten,
 Ja kuulkoon Suomen huokaukset
 Hän, kansain Isä ylhäinen!

 Vaan liikaa älkää toivotelko,
 Sen verran vain kuin kohtuus on:
 Kun mielistämme poistuis pelko
 Ja epäröintä ponneton;
 Kun vainiolt’ ei koura kadon,
 Ei rae, halla viljaa veis,
 Vaan, kantain kaunihimman sadon,
 Se päivän alla aaltoileis;

 Ei pettäis pelto kyntömiestä,
 Vaan mitan kukkuralleen lois,
 Ei hartioille pantais iestä
 Sen raskaampaa kuin kantaa vois;
 Kun valtikkaa vain hoitais armo,
 Ja totuus ohjat pitää sais,
 Ja miehiemme vankka tarmo
 Sumusta meidät johdattais;

 Sais kansa ruhtinaalta hoivan,
 Ois turva luja luottamus,
 Ja epäluulon katkeroivan
 Hajoittais raitis tuulahdus,
 Ja palatsit ja linnat kuulla
 Vois ääntä kansan pienoisen,
 Vaikk’ emme liehu sydän suulla
 Tai pöyhistele kerskuen;

 Ja että kuva kalliin maamme
 Vain eheämmäks kirkastuu,
 Ja, vaikka vaiheet mitkä saamme,
 Me seisomme kuin vankka puu,
 Mi, taivuttuaan myrskyn tullen,
 Taas latvan uljaan nostaltaa –
 Niin, taivas nousuvuoden sullen
 Nyt suokoon, armas kansa, maa!

Alpo Noponen
Runot