Runo Varkasta
Laususin laviammalta,
 Jospa sanani sakosi.
 En aivo aikani kuluksi,
 En tahdo tapani vuoksi
 Tähän työhön tartutella,
 Tahdon vuoksi tarpeheni,
 Kun on vaiki’ vaiti olla.

 Niin on tullut nisu-pellot
 Ruma ruoholla sovaistuks’;
 Tuonne vanha vihollinen
 Heitti heinän siemeniä.
 Kuin tuleepi turmelluksi
 Sydän Ihmis’ syntisellä,
 Ryhtyypi rumaksi luonto
 Synnin töillen törkiöillen,
 Perkeleen petollisillen
 Aivan hirveillen himoillen,
 Niin ei estä Esivallan
 Asetukset Armollisen
 Rangastukset raskahimmat,
 Vait’ on raskas rauta pultti
 Raskas rau’assa kävellä
 Raskas rauta kahlehissa,
 Raskas olla ruunun työssä
 Västingissä värjätellä,
 Paha kulkea pa’ossa
 Paha karkua kävellä
 Korven kolkoissa majoissa.
 Paha olla passitonna
 Sen pahempi pakkasessa
 Vajanaisen vatsan kanssa.
 Paha patsasta halata,
 Vitsat viuhuaapi selässä,
 Selkä mustaks’ muuttuneepi,
 Veri vuotaapi vetenä
 Vitsan jälestä vihaisen.

 Vaan vielä on hirmu hirveämpi
 Ijankaikkinen kadotus,
 Kuolla kuoleman perästä
 Palkaksi pahoista töistä.
 Kun ei itse ihmis parka
 Synnin haavoja havaitse,
 Alkaa aikana hyvänä
 Rupea rukouksen kautta
 Himojansa hillitseen.
 Niin rietas henki riivoaapi
 Vihollinen vietteleepi
 Yllyttääpi ylpiäksi
 Sanan Pyhän poistajaksi
 Sepä tunnon turmeleepi
 Sokaiseepi sielun silmän.
 Tuleepi tunto turmelluksi,
 Tuhlaapi tuhansin määrin
 Herran lahjat hekkumassa.

 Viimen paatuupi pakanaks’
 Vahvistuupi varkahaksi,
 Ottaapi toisen tavaran
 Sala käillä kätköhönsä.
 Viepi äyrin viimisenkin
 Ainokaisen atriankin,
 Jonka toinen työlähästi
 Saannut suurella hiellä,
 Ko’onut vaivalla kokohon
 Elatukseks’ itsellensä,
 Lapsi raukoillen ru’aksi.
 Syöpi sen suden tavalla
 Aivan tunnon tuntematta
 Kun ansionsa ainakihin.
 Muuan murhankin tekeepi
 Raivossa rahan perähän,
 Veljensä veren janoinen.

 Voi noita töitä törkiöitä
 Rosmon rohkeita tapoja!
 Sepä on sitä pahempi
 Sekä kahta kauheampi
 Viepi vielä kirkostakin,
 Meneepi sinne sisällen
 Yöllä yksin akkunasta
 Varastaapi vaivas-kassan
 Murtaapi lukon murusiks’
 Lyöpi rikki riivattuna
 Herran huoneesta häväisty.
 Taitaako hän tunnollisest’
 Tulla sinne sunnuntaina
 Herran templihin totisest’,
 Siihen paikkahan pyhähän
 Armon alttarin etehen
 Avarallen atriallen,
 Kuin hän viikolla varasti
 Kirkon vanhan vaivas-kassan,
 Johon ko’otaan kokohon
 Orvoillen ja ontuvillen
 Huonoillen ja horjuvillen
 Vanhoillen varattomillen
 Rammoillen ru’an a’uksi,
 Herran templin tarpeheksi.

 Eipä olis’ armon aika
 Tuolla lailla tuhlattava.
 Saattaakos kuka sanoa,
 Ett’ei saa kuulla saarnattavan
 Oikkellen ojennus-tiellen?
 Kyllä papit puolestansa
 Meillen pyytääpi puhua
 Evankeliumin etuja;
 Vaan moni meistä poismeneepi
 Sanan Pyhän sapuvilta
 Kääntää seljän saarnaajallen
 Sanan pilkkana pitääpi,
 Kun ei tunne tarvistansa.

 Vaan Herra antaa heinän ruman
 Nisun joukos’ joutua.
 Viimen niittäjät saa’ luvan
 Että niitä leikata.
 Nisut aittaan kannetaan
 Vaan heinät tuleen heitetään.

F. S–n.

Lähde: Sanan-Lennätin 23.7.1858.

Anonyymi
Runot
Sanan-Lennätin
1858