Ihmisen lankeemus
Maa, täys’ Herran kunniata,
 Kaunis, runsas verholta,
 Luojan voimaa, armoa
 Näytti; niin-ikähän taivas
 Herran majesteettia,
 Askelinsa loistavaa.

 Ihminen nyt ilmestyypi
 Herran kaikki-voimasta,
 Rakkauden kruunaama;
 Onnellensa riemuitseepi:
 Sydän virhettömänä
 Kuvastaapi taivasta.

 Säde Herran viisautt’ on
 Hänen puhdas sielunsa.
 Autuutta ja tyyneytt’ on
 Sydämmessä syttyvä:
 Kipu hänt’ ei kiusannut,
 Himo-kaan ei kärttänyt.

 Hänen onnensa on olla
 Totteleva, tyytyvä, –
 Taivaan riemuun rienteä;
 Mall’ on maata kaunistella, –
 Vapaudessa, viisasn’ ain’
 Herran armoo oivaltaa.

 Pian, voi! tää kirkas päivä
 Muuttui yöksi synkäksi;
 Tuska meille tuprusi:
 Petettynä ihmis-räiva
 Kokoi päälleen kostoa,
 Rikoksille määräämää.

 Turhaa järki taisteleepi
 Vasten pilkko-pimeää,
 Meidän voimattuuttamme.
 Himo kahlehet takoopi
 Sydämmelle raskahat,
 Eronneellen Herrasta.

 Kuitenk’ uusi päivä koittaa,
 Pimeästä pilkistää;
 Jumal’ itse pelastaa,
 Meidät turvihinsa ottaa.
 Katuen ja uskoen
 Armo saadaan Jeesuksen.

 Jeesu, armahtanut meitä
 Menemällä kuolemaan
 Ihmis-su’un puolesta!
 Verelläsi suusi peitä, –
 Elo, autuus, jälkiäs
 Seuraavillen anna taas!

H. K. K[orander].

Lähde: Suomen Julkisia Sanomia 28.11.1859.

H. K. Corander
Johan Ludvig Runeberg
Virret
Suomen Julkisia Sanomia
1859