Punainen lippu
Kas joukot tuhatlukuiset
             ne retkeilevät tuolla.
 He saapuu kautta kujien
             kaupungin laitapuolla;
 Käy luolistansa ahtaista
             ja asunnoista tuskan
 ja luota neulan, naskalin
             ja alasimen mustan
 tai leipäuunin leimusta,
             yötyöstä latomon.
 Luo lipun tulipunaisen
             kaikk’ kertyy joukkohon.

 Jo muinen seuras’ lippua
             kansamme monta kertaa,
 sen lippukulun poimekkeet,
             siins’ urohitten verta.
 He hurmetanterilla näin
             käi kaikuessa rumpuin,
 ja sinne hukkui tuhannet
             luo kaukaisien kumpuin.

 Niin tyynest’ Ruotsin armeijaa
             ain’ seuras’ isät armaat,
 nuo suomalaiset pilkatut,
             nuo sarkanutut harmaat.
 Pois temmattiin he eteläin
             ja kolkon Pohjan periin,
 kun sota kotitölleissä
             löi vaimot, lapset veriin,
 Ei tienneet miksi, mihinkä
             he maastaan temmattiin.
 Ja luona lipun vierahan
             kuol’ meidän kansa niin.

 Nyt eipä rummut pärise,
             eik’ eessä miekkaretki,
 vaan punalippu hulmuaa,
             ja keväinen on hetki.
 Ja luona lipun tulvehtii
             nyt ihmisvirta taaja,
 ja mielten tenho puhkeaa,
             uus’ herää aatos laaja.
 Tuo lippu, tulkki tuhanten,
             on pyhäin unelmitten,
 nyt kansa rientää taistohon
             eest’ toivoin kallehitten.
 Se tietää miksi, mihinkä, –
             se itseään nyt johtaa
 ja yllä lippu punainen
             halk’ kevät-ilman hohtaa.

Arvid Mörne