Marjatan tähdet
Marjatan tähdet, maailman tähdet,
 tähdet tietäjienki,
 tuikkivat yhä, yö kun on pyhä,
 hiljainen ihmisen henki,
 paistavat, kiiluvat kylmiin kyliin,
 suurten sulhojen mieliin,
 syöksyvät kanteletarten syliin,
 koskevat soiton kieliin.

 Tuosta on taru, tuima ja karu,
 mainittu pohjolan mailla.
 Tuiki ei tähdet, Marjatan tähdet,
 muiden tähtien lailla,
 tähdet kun Marjatan tuikkii, ne tuhoo,
 vaikka ne vaalii ja nostaa,
 autuuden äärettömyyttä ne uhoo,
 mutta ne kaataa ja kostaa.

 Yö oli aaveen, yö oli haaveen;
 impi ja sankari kulki,
 välkkehet lunten, helkkehet unten
 yö pyhä piiriinsä sulki;
 hohteli hongikko harras ja vakaa,
 Kuutar kummia seuloi,
 valkeus taivaanrantojen takaa
 morsiushuntuja neuloi.

 Sankari virkkoi, vienosti virkkoi:
 »Luonto jo laittavi kesää,
 meillä on rakkaus ainoa rikkaus,
 meillä ei vuodetta, pesää.
 Olla ken maailman orja ei saata,
 hälle sen maailma maksaa,
 suo hälle haudan syntymämaata;
 vieläkö jalkasi jaksaa?»

 Virkahti impi, ihala impi:
 »Eespäin on talvinen tiemme,
 vastassa vaikeus, oppaana oikeus,
 rakkauden viestiä viemme,
 kuljemme kauneuden palmuja kantain,
 päällämme päilyvä totuus,
 vaadimme valkeutta taivahan rantain;
 rohkea, kuulun sun rotuus!»

 Tuikkivat tähdet, Marjatan tähdet,
 kannella korkean taivaan,
 astuivat aatteet, maailman-aatteet,
 elämän ankaran vaivaan,
 heittivät pitkän, säihkyvän säteen
 idästä läntehen hamaan,
 painoivat käden toisehen käteen,
 käskivät kiiruhtamaan.

 Viikot ne vieri, kuukaudet kieri,
 ihmiset aikojen mukaan.
 Taas kesä tuli, taas talvi suli,
 kuullut heistä ei kukaan;
 rannalla vieraalla valkeni luunsa,
 huuhtomat hyisen laineen,
 peittämät kukkivan kauneuspuunsa,
 mainitsemattomat maineen.

 Mutta kun tähdet, Marjatan tähdet,
 tuikkivat hautojen hiekkaan,
 soi sävel tumma, soi kuoro kumma:
 »Sortuvat mielensä miekkaan,
 uppoovat untensa aavaan mereen
 hylkijät elämän almun,
 ne, joille noussut on totuus vereen,
 kantajat kauneuspalmun.»