Määrä kävi väärään (1892)
Mä pitkin tietä kotiin päin
 Tuot’ aina aattelin,
 Kuink’ ammoin nähtyä äitiäin
 Mä tervehyttäisin.

 ”Mit’ armasta ja kaunista
 Sanoa keksinkään,
 Kun mulle kallis kantaja
 Levittää syliään?”

 Ja määräti mun mielehen’
 Tul’ lauseet armaimmat; –
 Mut aika tuntui tauvonneen,
 Vaikk’ kiiti rattahat.

 Jo riensin pikku kammioon
 Tul’ äiti vastahan’ –
 Huul’ huulta vasten ... vaiti oon,
 Kuin marja varressaan.

Arvid Genetz