Uusi Eedeni
Eeden yksi kadotettiin,
 onko toista ollenkaan?
 Maasta rauha erotettiin,
 onko taivahassakaan?
 Kun sä vikais tunnon kannat,
 niitä suret, itketkin,
 kestät, kärsit, anteeks annat:
 tiedät toisen Eedenin.

 Hylkäämänä kotitienoon,
 pois kun sieltä paeten,
 näet tomuun hyveen vienon
 tähtein luovan katsehen:
 silloin tunnet, kuin sun kantaa
 lähtölaulu taivainen
 tuolle puolen luonnon rantaa,
 päivän laskun ohitsen.

 Kun yön rauha mielees tuopi
 – milloin kuuhut valistaa –
 sulot ne, jotk’ elo suopi,
 kalleudet, mit kuolo saa:
 silloin mieles ennättääpi
 hetkeen, joka kokonaan
 muiston toivoon yhdistääpi,
 taivaan aamun iltaan maan.

 Kun sun itkuun liikuttaapi
 hyve jumalallinen,
 joka paheen haavoittaapi,
 kaataa toivottomuuden:
 silloin alas virtaan vasta
 astut elon totisen:
 heräät oikein nukkumasta
 kuplaks onnen havaiten.

 Kun ei sua enää estä
 maine, mahti, hekuma,
 vaan sä tekos tähden kestät
 köyhyytt’, ylenkatsetta:
 silloin luokses kaunokaisin
 valon kyyhky laskeutuu;
 aavistuksin ihanaisin
 itse taivas avautuu.

 Pilvet, lehdot ihanaiset!
 Vertaa niill’ ei nähneetkään
 ensimmäiset hetket maiset,
 ei yö Betleheminkään.
 Vanhan Eedenin et mailla
 mointa rauhaa tiedä sä;
 muistoja se oli vailla,
 muistoin riemukyyneltä.

 Veden kalvo uuden yhä
 kuvas näyttää kirkkahan.
 Siten Taborilla pyhä
 loisti Poika Jumalan.
 Alussa ei onneansa
 ihminen niin tuntenut,
 kun ei sydän halujansa
 vielä ollut voittanut.

 Äärettömyys sulle vielä
 uran uuden kerran suo,
 arvoiseksi sinut siellä
 hengen riemun saamaan luo,
 riemun saada ihmetellä
 sointuj’ uuden maailman,
 tahtos puhtaan lähtehellä
 nähdä selvään Jumalan.