Tuonelasta tulleen tarina Suomen kielestä
Kansan kieli kaikuvainen
Suomessa on sopivainen
asioita ajamaan,
laulujakin latomaan.

 Kiittäjäldä Suomen kielen,
 tuonelasta tulduansa,
 tarjona on tarinaksi
 tässä satu salaisuuden;
 näin hän puhui puolestansa,
 lausui puolin laulamalla:

 Manalassa matkustellen
 olen minä omin silmin
 tundemahan tullut tuonen,
 nähnyt toivon täytetyksi.
 Mitä meille maailmassa
 tulevaista tapahtuupi,
 on jo siellä selvemmästi
 ennen sitä ennustettu;
 sillä se kuin peilin pohja
 kuvaileepi kummitellen
 tapaukset tandereella,
 samaten kuin kuolduansa
 kungin tundo, myötä tuotu,
 endistäkin elämäänsä.

 Kielen kauan hyljätyngin,
 martahana Suomen maassa,
 kasvatetun kalvehessa
 menestystä merkillistä
 muistuttelen minä muille;
 tunnettuna tuonelassa
 on se siellä selvinneenä,
 aivan kaunis kandeleelle,
 suora suuri sanoildansa,
 jotka käyvät keveästi
 saatettaissa saapuneita
 mainioita mandereella,
 kunnialle kumppaniksi.

 Vaan ei suotu valistellen
 tuota vielä tiettäväksi
 koska muutos maailmassa
 levon kautta lähestyypi;
 sillä sitä viivyttääpi
 kina, riita kirja-miesten,
 kuin nyt kukin omaistansa,
 puhettansa puuttuvaista
 tarjoaapi tahtomalla
 yksin arvon alaiseksi
 yhteiseksi yritellen.

 Murtehita maiskutellen,
 jotka tuovat tuskan suulle,
 korvillekin kolkutusta,
 Hämäläinen hämmendääpi
 puustavia puheissansa
 tehden d-stä r-rän, l-län;
 Sanoissansa Savolainen,
 ynnä kansan Karjalassa,
 poikinensa Pohjan maalla
 ombi varsin vailla d-tä,
 b-tä, g-tä pehmikkeenä;
 Turkulainen turmeleepi
 sanat kaikki katkomalla.

 Mutta tuolla tuonelassa
 näkö näytti kielen yhden,
 kannastansa kasvaneena,
 oikenevan omaisille
 kuuluisaksi kunnon töissä,
 ajettaissa asioita,
 sopivaksi soittajalle
 kandeletta kaikuvaista.
 Virheistänsä viimeiseldä
 puhe kerran puhdistuupi,
 sanat jäykät, jäätyneetkin
 suomendunut suloisiksi
 yli kaiken kansakunnan.
 Helisevä, hellä kieli,
 soma, niin kuin linnun soitto,
 sillä lailla siliääpi
 laulullekin lauhkeaksi.
 Kautta kielen yhdistyksen
 menestyvät menot kaikki,
 niin kuin kello kokonainen
 humiseepi huokeasti,
 vaan on halpa haljenneena,
 säröisenä säriseepi.

W – s –

Jaakko Juteini
Runot