Malakias Mönkkäsen tulevaisuuden seikkailuja/2
Minussa sai jännittynyt uteliaisuus
vallan. Unhotin kokonaan oudon
ympäristöni ja käännyin katselemaan
vaunun akkunasta ulos.

Siinähän vilahti ohi Fredriksbergin
veturitalli, mutta sen takaisilla kukkuloilla
huomasin huvilamaisia asuntoja,
joita siellä en ennen ole nähnyt.
Juna pujahtaa kallioseinien väliin
Eläintarhan ja Töölön lahden välillä.
Kuuluu huikea vihellys, vauhti heikkenee
ja Töölön lahden, Kaisaniemen
sekä Kansallisteatterin sivuuttaen pysähtyy
juna nytkähtäen asemasillan
viereen.

Tempaan kapsäkkini ja riennän
ulos. Mutta onko tuo muhkea, moniosainen
kivirakennus, jonka viereen
juna on pysähtynyt, Helsingin asematalo?
Sitä en kumminkaan jouda

aprikoimaan, sillä ihmisvirta kuljettaa
minut »asematalon» avarien hallien
läpi ulos rakennuksen päinvastaiselle
puolelle.

— Helsingissä enkä kuitenkaan
siellä, Helsingin rautatietori eikä kuitenkaan
se!

Tällaiset mietteet risteilivät päässäni,
seisoessani siinä rakennuksen
edustalla, keskellä vilkasta väen vilinää.
Tuossa näen Ateneumin ja sitä
vastapäätä on Kansallisteatteri, aivan
kuin ennenkin. Mutta tämä asemarakennus
ja sitä vastapäätä olevat
ihan oudontyyliset kivirakennukset ja
itse tori puuistutuksineen...?

Päätäni alkaa huimata ja tunnen
saavani taas pahoinvointikohtauksen.

— Suokaa anteeksi, näytätte olevan
muukalainen. Voinko niin ollen
jotenkin palvella teitä?

Vierelläni seisoi nuorehko mies,
joka oli puettu yksinkertaiseen, mutta
siistiin virkapukuun.

— Niin, muukalainenhan olen...
en käsitä mitään tästä kaikesta...

— Ehkä saan toimittaa teidät johonkin
majataloon?

Puhuttelu, joka tapahtui minulle
tässä oudossa ympäristössä vasta ensi
kerran, tyynnytti ja rohkaisi minua.
Mahdollisimman rauhallisesti minä
sen vuoksi saatoin vastata:

— Mieluimmin kääntyisin heti jonkun
lääkärin puoleen, sillä luulenpa
sairastuneeni matkalla.

Kohtelias puhuttelijani vihelsi pieneen
pilliin ja kohta pysähtyi eteemme
jonkunlainen ajopeli, jonka edessä ei
kumminkaan näkynyt mitään hevosta,
vaikkakin etupuolella olevalla istuimella
istui »kuski». En joutanut
kumminkaan pitemmälle aprikoimaan,
sillä tuo samainen nuori mies osoitti
minua nousemaan ajopeliin, samalla
kuin hän sanoi »kuskille» jonkun
osoitteen. Tämä väänsi jotain kampia
ja ajopelit lähtivät tasaisen pehmoisesti
vierimään eteenpäin. Samanlaisia
ajoi edelläni ja toisia tuli vastaan,
mutta hevosia en sen sijaan
nähnyt missään.

— Siis automobiileja, mietin itsekseni,
samalla kuin kaikki tuntui taas
menevän sekaisin päässäni.

Mutta automobiili pysähtyi jo muutaman

taman kivirakennuksen eteen ja ajurini,
saatuaan myöntävän vastauksen
kysymkseensä, pitikö odottaa, sanoi
jotakin porraskäytävän ovella seisovalle
miehelle sekä viittasi minua astumaan
sisään. Tuota pikaa olin
nostolaitoksen suosiollisella avulla heitettynä
johonkin ylempään kerrokseen,
jossa huomasin seisovani muutaman
oven edessä, johon kiinnitetystä
lapusta vaistomaisesti tavasin:
»Ahti Kaukala. Kolmannen piirin
lääkäri.»

Astuin yhtä vaistomaisesti sisään
ia seisoin kohta muutaman harmaapartaisen
herran edessä, joka ystävällisesti
ojensi minulle kätensä, viittasi
minua istumaan itseään vastapäätä
sekä kysyi vointiani. Selitin
hänelle lyhyesti, kuinka laitani on,
kuinka kaikki näyttää niin oudolta
ja sekavalta, että pelkään yhtäkkiä
saaneeni aivokuumeen.

Hän koetti ohimoitani sekä sen jälkeen
valtimon lyöntiä Käsiranteessani.

— Ei, kyllä te ystäväiseni olette
täysin normaalisessa kunnossa — ainakin
ruumiillisesti. Mutta luultavasti

olette nukkunut huonosti, koska
silmistänne näen teidän olevan hyvin
väsyneen. Mutta se on pian autettu.

Hän kirjoitti paperiliuskalle muutaman
sanan, antoi sen minulle ja
sanoi:

— Kas tässä, ottakaa apteekista
tällä pulveria, nauttikaa se heti kaikki,
pankaa nukkumaan ja herättyänne
olette taas entinen mies.

Hän ojensi kätensä, nyökäytti ystävällisesti
ja kääntyi työpöytänsä
ääreen.

Tallustelin ulos, nostolaitokseen, kadulle
ja istuin automobiiliin, joka
taas länti tasaisesti edelleen vierimään.

Sain mukavan ja valoisan huoneen,
johon päästyäni heti riisuuduin, pesin
kasvoni raikkaalla vedellä ja nautittuani
apteekista saamani pulverin
paneusin levolle, vaipuen kohta virkistävään
uneen.

Tuntui olevan lltapäivä, kun heräsin,
sillä aurinko paistoi hyvin vinosti
huoneeseeni. Tunsin hyvin virkeäksi
itseni, jonka vuoksi suoriusin

heti ulos lähtemään. Tunnustan, että
minua veti joku seikkailu-intoinen
uteliaisuus näkemään uutta ympäristöäni,
sillä virkistävä uni ei ollut
haihduttanut mielestäni aamullisia
kokemuksiani. Päätin tyytyä eriskummaiseen
kohtalooni ja mahdollisimman
levollisesti ottaa vastaan
kaikki mitä tuleman piti. Jollei lumous
laukea ympäriltäni, niin parasta,
että koettaa sen vallassa ollen tulla
toimeen mitä mukavimmalla tavalla.

Niin mietiskellen astuin kadulle
majatalostani, joka oli vastapäätä asemaa.
Suuntasin kulkuni Mikonkatua
Aleksin poikki espikselle, joka oli hyvin
entisen kaltainen käytävineen,
istutuksineen ja penkkeineen. Kaunis
ja lauha iltapäivän ilma oli houkutellut
ihmisiä kosolta ulos. Niitä
liikkui edestakaisin käytävillä ja kaikkialla
niiden keskuudessa tuntui vallitsevan
hyvin hilpeä mieliala, joka
vähitellen rupesi minuunkin tarttumaan.

1906
Raataja