Eräs yö (Kailas)
Jo oli mennyt saatto hiljainen
 Ja laannut soitto tornin kellojen;
 Maan multaan kätkeneet he oli kuolleen.
 Kun multaan kätkeneet he oli kuolleen,
 Yö tyyni saapui; varjovaipallaan
      Se peitti kirkkomaan.

 Mut hiljaa jättäin ihmisvilinän
 Taas haudan luokse yksin kääntyi hän
 Ja seisattui, miss’ ystävänsä uinui.
 Hän seisattui, miss’ ystävänsä uinui,
 Jäi, murtunut, luo lepopaikan tään
      Vait, jähmetyksessään.

 Niin, murtunut, hän katsoi puoleen maan
 Yön tummetessa tummenemistaan;
 Ja peittyi kuu ja katosivat tähdet.
 Kun peittyi kuu ja katosivat tähdet,
 Hän maahan vaipui mielin nääntyvin
      Ja kuumin kyynelin.

 Se myrsky mitä miehen rintaan toi,
 Mit’ äänin särkynein hän vaikeroi,
 Vain Jumala ja yö sen tietää saivat.
 Vain Jumala ja yö sen tietää saivat,
 Kuink’ oli hälle kallis, minkä maa
      Nyt, mykkä, majoittaa.

 Kun haihtui pilvet pitkän yön, kun jo
 Loi ensimmäiset säteet aurinko,
 Viel’ itkien hän istui ristin alla.
 Kun itkien hän istui ristin alla,
 Löys länsituuli posket kalvenneet
      Ja pyyhki kyyneleet.

 Ja linnunliverrystä ilma soi,
 Se rauhattoman rintaan rauhan toi: –
 Koin sätein tuli Luoja, lohdun antain.
 Koin sätein tuli Luoja, lohdun antain
 Ja sovituksen; silmät riemuiten
      Hän nosti, rukoillen:

»Sun, joka kuolonlaaksost’ uupuneen
 Viet matkamiehen valoos iäiseen,
 On kiitos! – ei hän mullan raoss’ uinu;
 Ei, mustass’ ei hän mullan raoss’ uinu,
 Vaan lepää armiaalla povellas
      Ja kuulee sanojas.»

 Hän lähti, eli tapaan entiseen,
 Vaelsi vuotten halki taakkoineen;
 Ei kukaan kuullut hänen valitustaan.
 Ei kukaan kuullut hänen valitustaan,
 Mut kalliin säilytti hän povessaan
      Tuon kuvan valonaan.

Lars Stenbäck
Runot
Uuno Kailas