Rakastavat
Päivä laskee, ehtoo saapi,
 Kaste maita vilvottaapi,
 Ruususiivill’ ilta lentää
 Laaksoloihin tuttaviin.
 Lemmen nuoli riutuessa,
 Ikkunassa avoimessa
 Istuu Selma, silmä entää
 Maille ympäriin.

 Viel’ ei kuulu armahaista,
 Viestin-äänt’ ei minkäänlaista,
 Että kulta tänne keijuu,
 Hellän immen korviin saa, –
 Metsää kohden kaiken illan
 Silmäilee hän riutumillaan;
 Varjot vainen siellä leijuu,
 Jälleen karkoaa.

 Silmä vettyy, sydän sykkii,
 Poski polttaa, suoni tykkii,
 Hiljaa huokausta huulet
 Laskevat vaan toisinaan;
 Turhaan vastuuta hän vartoo –
 Minkä toivoo, minkä hartoo,
 Heilakat sen kuulee tuulet
 Ilkastellen vaan.

 Hiusten kanssa leyhkät riekkaa,
 Poskipäillä ruusut liekkaa,
 Valko-olkaa alastonta
 Kylmä kaste vavistaa.
 Taivas mustuu – impi säikkyy;
 Myrsky riehuu, kuurot räikkyy;
 Julma! viivynnästäs monta
 Maksat suudelmaa!

 Hetki hetkelt’ toivon riistää,
 Neidell’ lämpö, kylmä kiistää,
 Kun hänt’ öisen tuulen kanssa
 Lemmen liekki ahdistaa.
 Uumenilta vyöhyt laukee,
 Verho vaipuu, rinnat aukee,
 Aaltoilee ne valleillansa; –
 Poika! miks’ et saa?

 Vaan hän tul’ – oi immen riemu!
 Vilkahtain kuin tähden liemu,
 Puiston varjost’ armas kulkee,
 Suuntaa tiensä impehen. –
 Määrään miekkonen jo saapi;
 Hiljaa lukko raksahtaapi;
 Uudin vaipuu, aukon sulkee,
 Sammuu lamppunen.