Hakkaaja
Mä hakannut oon hennoksiin,
 Ja hakkaan uudestaan,
 Ja kirves vaikk’ on kirkas, niin
 Ei huoju honka vaan.

 Mä olin ennen väkevä,
 Vaan voimat väheni,
 Ku paljas pettu syötävä,
 Ja vesi juomani.

 Jos muualle ma muuttaisin
 Ja saisin herroillen,
 Ken tiesi, leivän leikkaisin
 Mä vielä vehnäisen.

 Ja ehkä lähi kaupunki
 Mun maksais vaivani –
 Vaikk’ aattelen näin useesti,
 Sinn’ eip’ oo toivoni.

 Siell’ onko vaarat vihannat,
 Ku järveen kuvastaa;
 Ja päivän nousu ihana,
 Ja lasku sulokaan?

 Siell’ onko keto kukkiva,
 Tai synkkä hongisto?
 Ja kultani, nyt soittava,
 Hän siellä oisiko?

 Vaan pilvi poi’es pakenee
 Tuon tuulen hupina –
 Ja isänmaatta ihmisen
 Mit’ onpi elämä?

 Mutt’ ehkä Herra kansansa
 Jo huolet huojentaa;
 Ja ehkä syksy tullessaan
 Tuo leipää parempaa.

Kvn.

Lähde: Ilmarinen 24.5.1867.

Johan Ludvig Runeberg
Runot
Ilmarinen
1867