Rakkauden sokeutuminen
Piennä Lemmen-jumalainen
 Hellän äidin helmass’ uinui,
 Niinkuin tähti illoin nähdään
 Lähteen kalvoss’ uinuvan.
 Taivaan kuulas välke vuoti
 Kastehelmin ohimoille,
 Ruusun rusko ainiaaksi
 Poskipäille piilsihen.
 Hymyi huuli, nektar-tuoksun
 Liehiessä ympärillä,
 Uneksimat voitot siihen
 Iloa viatonta loi.

 Paafotarpa hurmoksissa
 Kyynels’ tunteen kyllyydessä,
 Katsoi poian peilisilmäss’
 Silmiänsä hymyillen.
 ”Oi”, hän huokas, ”seuraelkoon
 Autuuteni muistelmaksi
 Sama kuva silmässäsi
 Maalimass’ sua ainiaan!”

 Ken siis kummeksii, ett’ Eros
 Meillä liehuu so’ennunna,
 Vaikkei silmää kääre kaihda
 Öiset varjot verhoo ei?
 Korvenkin hän ohdakkeissa
 Huomaa vaan Olympin linnat,
 Noita-naistai helmaillessa
 Lemmettären kuvan vaan.