Huhtikuun-aamu
On käynyt talven muoto juro
 jo leppoisampaan muhoiluun.
 Jo vääntää väkkäröitä puro,
 tuo huima poika huhtikuun.

 Taas koivun kylki tiukkuu mahlaa
 niin makeaa, kuin mettä jois.
 Ja lätäköissä lapset kahlaa,
 kuin löytty onnen lähde ois.

 Jo varikselta saappaat saivat
 he punaiset ja pulskat, hei!
 Ja uudet, uljaat kaarnalaivat
 jo vettä viiltämään he vei.

 Tuoll’ ojan vartta vainiolla
 käy nuori teini, kirjakoi.
 Ken kirjain kimpussa nyt olla,
 ken niitten pölyt niellä voi?

 Ne sinne jäi, kun kutsun raikkaan
 toi kylätieltä riemu tuo,
 kun silmä sattui sinilaikkaan,
 mi pilviin pilkahduksen luo.

 Ja ennenkuin hän itse huomaa,
 tuoll’ ulkona jo uutteroi
 hän puhkoin puroselle uomaa,
 mi riemuin solisee ja soi.

 Hän innoll’ iskee jäätä särkein,
 hän kevään suonta auki lyö.
 All’ auringon nyt ainut tärkein
 on tänään hälle vain se työ.

 Pois kaikki jäykät foliantit
 on kauas, kauas häipyneet,
 pois herrat Hegelit ja Kantit,
 vain helkkyy heljät kevätveet.

 Vain pojan riemut, puuhat pojan
 nyt vallitsee, ja tuokion
 hän ourutessa kevät-ojan
 vain onnellinen lapsi on.