Ilo harmaiden töllien akkunoista loistaa
Ilo harmaiden töllien akkunoista loistaa,
 kun kevätpäivän sätehet jo leikkiä lyö,
 ja myrtit, verenpisarat ne päivään päänsä nostaa,
 ne ulos kurkkii, katsovat, kun kevät talven kostaa
 ja kuinka taittuu pimeän ja pakkasen yö.

 Taas heloittavat kunnaillansa talot punapäädyt,
 taas metsäkin lumiturkin päältänsä luo:
 jo saapuu kevät, kaulassansa kukka-kirjokäädyt,
 jo etelätär lämpimän suutelon suo.

 Ja niinkuin taikasauvoin nyt päivän poika maita
 taas koskevi ja vapauden huumaus soi,
 ja korpi, metsän kohina ja kaikki ilman pielet
 ja vellamoisten, vedenneitten vapahitten kielet
 ne riemuissansa laulavat: oi kevät, kevät, oi!

 Ja kaino vuokko kätkössänsä terälehdet avaa
 ja päivän pojan syleilyyn nyt unhoittuu,
 ja nurmi, talven nukkunut, se elämään jo havaa
 ja hiirenkorva-lehtiänsä aukovi puu...

 Taas kevätmahlat juoksevat ja joka suoni sykkii
 ja kirkkahamman silmä nyt loisteen saa,
 ja kiurun virret korkealla päitten päällä helää
 ja ihminen taas täysin rinnoin riemuansa elää –
 ah, autuasta talvensa on unhoittaa...