Kahleissa makaa kalvas nuorukainen
Kahleissa makaa kalvas nuorukainen
 ja tuskan perkele hänt’ ahdistaa,
 kun kuvat hälle luo, kuink’ elo mainen
 on helluntaissa, suvess’ suuri maa.

 Mut vankityrmäss’ yö on tappavainen,
 ikuinen, vailla valon pisaraa,
 ja miehen mielikin on yhdenlainen,
 kun kahleitaan hän katkotuks’ ei saa.

 Ei riitä voima, jonka surut veivät,
 ei kuollut kunto, mennyt miehuus; eivät
 kahleensa itsestänsä katkea,

 ei mustat muurit maahan ratkea,
 ei uksi aukee salvan päästäjättä
 ja kaitselmus ei käytä ihmekättä.