Kyyhkysein
Kyyhky pieni, kuhertelet
 ulkolaudall’ akkunain,
 kultais kanssa ahertelet
 kuni oisit onnekkain.

 Koto sull’ on kovin soma
 ulkolaudall’ akkunain,
 multa se on minun oma –
 siispä olet vallassain!

 Syötän sulle murun kaksi
 vehnäsestä leivästäin,
 että tulet tuttavaksi,
 viihdyt vielä käsissäin.

 Siipeis siroin värit vienot
 ihasteiksi mun on vain.
 Niistä korut kauniit, hienot
 saapi minun armahain.

 Niksis, naksis – leikkas saksi,
 läksi siipi sulkineen.
 Kirut... Käykö vaikeaksi
 luottaa yhteen lentimeen?

 Kirut ... vaan oot vallassani,
 etkä pääse lenteleen –
 laudalta mun akkunani
 vapauteen taivaiseen.

 Räpyttelel siipee toista,
 vierit laudall’ akkunain.
 Puota voit – ja kivikkoista
 all’ on, syöksy vaarakkain.

 Kyyhky, kyyhky, ettet suista
 surmaan laudalt’ akkunain,
 toisen siipes leikkaan luista,
 otan irti saksillain.

 Kyyhky, kovin vaikertelet,
 itket laudall’ akkunain,
 verilläsi tahraelet
 hienot höyteet untuvain.

 Miksi pilaat pehmokaiset?
 Oivat ois ne tyynyssäin.
 Nyin sulta untuvaiset ...
 viihdy, viihdy kynsissäin.

 Viihdy... Noin oot alastonna...
 Vilu sua väristää:
 hyydetuul’ on riihatonna,
 ulkona on kylmä sää.

 Kyyhky kurja, tullos sissään
 ulkolaudalt’ akkunain,
 tääll’ on huone lämpymissään,
 pannu hohtaa punottain.

 Pannuun painan sinut, kyyhky –
 loppuu vilus kauhea,
 tyyntyy tuska, katoo nyyhty...
 Nousee tuoksu makea!

 Viihdyit... Ollos rauhaisinna:
 pöydällein sut ylennän! –
 Mulle kaikkein mieluisinna
 vatsahain sut syvennän.

Edvard Valpas.

Lähde: Työmies 1.3.1899.

Edvard Valpas-Hänninen
Runot
Työmies
1899