Runo Mustalaisista
Suku musta, Mustalainen,
 Kansa laiska, kiertolainen,
 Jolla on se outo kieli
 Kansan kaiken tuntematon,
 Jot’ ei kouluissa kysytä,
 Oppihuoneita osata,
 Siitä pulskasti puhuuvat
 Röykeästi röykyttäävät.
 Suku musta, Mustalainen
 Kansa työtön, kulkevainen,
 Jok’ ei kylvä, eikä kynnä,
 Eikä niitä, eikä laita,
 Leivän syö kuin laiska koira
 Palat paremmat pitääpi
 Kuin se vanha vaivan nähnyt,
 Joka vääntääpi väkehen,
 Työtä lyöntääpi hikehen.
 Kuin on mailla Mustalainen,
 Niin on varkaita vaolla;
 Kuin on Tattari talossa
 Niin on vale vallan päällä,
 Ruoska tullessa tupahan
 Rautanuppi jo rahilla
 Varsin tappelun varalla.
 Hevosille heinät ensin,
 Siitte jo sialle ruoka
 Kavala hevoisen kappa;
 Ne on paraita puheita.
 Ei vielä Emäntä tiiä,
 Mitä sanoo musta muori –
 Ei ole loru lopussa,
 Mitä siinä mainitahan
 Liekkö villat viimeseksi
 Pettävätkö päälle vielä –
 Siin’ on ensin siunaukset,
 Lohulliset laitotukset,
 Kiireesti kiro perässä,
 Milt’ ei käyne mieltä myöten.

 Ihme on ikäni ollut
 Minun kumma mielestäni
 Kuinga kauvan kansakunda
 Siitääpi sitä sukua
 Miehiä mitättömiä,
 Akkoja avuttomia
 Kulkemassa, kiertämässä,
 Puistamassa, paistamassa,
 Viemässä, varastamassa,
 Omin käsin ottamassa.
 Kuin ei niille neuvo työtä
 Opeta oja-ukoiksi,
 Sotamiehiksi sovita.

 Heill’ on kyllä herras-nuttu
 Vaikk’ on Mustalais-kujeita
 Heill’ on paita palttinasta
 Vaan on alla narrin nahka
 Heill’ on kohta herras-huivi
 Vaikk’ on kohta korpin kaula,
 Korpin kieli, korpin mieli,
 Kokonansa korpin luonto
 Anomahan ansiota,
 Ottamaan omin lupinsa.
 Mik’ on miehistä parain
 Sanovatten salvurissi:
 Munat ottaapi oriilta,
 Peästänöö tuo pässilläkin,
 Jos siihen sialla vielä.
 Mutt’ ei miestä millonkana
 Muuhun ollut ollenkana
 Koko konnassa su’ussa.

Paavo Korhonen.

Lähde: Sanan Saattaja Viipurista 14.2.1835.

Paavo Korhonen
Runot