Elämän kemut
En kemujasi, isäntä Elämä, kiitä!
 Näin sameaksi viinis, en tippaakaan
 ma maistanut siitä.
 En kiitä, en myöskään soimaamaan
 pyri sua: min taisit, sen tarjosit kai.

 Ja mun sieluni sentään ilonsa sai.

 En viiniäs juonut, ja karkelo muu
 oli ahdasta mulle:
 sun viinittäs sieluni humaltuu,
 sen aatosten juhlaan ei kuolema tulle,
 ei harmaa päivä, ei päätös muu.

 Minun maljani meri on ja aurinko ja kuu:
 ne jos sammuu, tyhjäks saa, saa murhe
 vierahaksi mulle!