Pieni ratsastaja
Päivässä kimmelsi ruutu,
 kaukana, muinen.
 Honkapuinen
 sillalla souteli tuutu.

 Kipusi ikkunan luokse
 – muistat senkin –
 poikanen selkään penkin:
 »Hei, hepo, joudu, juokse

 lattian aurinkorataa!»
 – Oi, mikä muisto! –
 Ikkunan huurrepuisto
 kultahiuteita sataa.

 Nurkan hämärä suhuu:
 »Minne nyt matka?»
 – »Hei, hepo, joudu, jatka!»
 kaunis haltia huhuu.

 – »Miimekä? Minne?» –
 Määrä ei huoleta miestä!
 – »Hoi, pidä vaari tiestä!»
 – »Sinnepä, kauaksi sinne!»

 Viittoo tupa:
 »Viivähdä tuokio! Vuota!
 Noin ei lähteä lupa!
 Äitis on itkevä tuota!»

 – »Eespäin vain! Jokin vilkkuu
 ihana siellä!
 Eespäin aurinkotiellä!»
 – »Näännyt!» hämärä ilkkuu.

 Huima on liito –
 väikkyvä määrä ei seesty..
 Ei meno vaaksaa eesty..
 Käy vain hetkien kiito.

 – »Lasketa hurjinta laukkaa,
 ratsuni raisu!» –
 Kuiskaa hämärä vaisu:
 »Voi sua raukkaa!»

 Pimeys ehtoon
 sankkana, raskaana valuu..
 Yhtä on lähtö ja paluu,
 matka – kehdosta kehtoon..

Kaarlo Sarkia
Runot