Tammisaaren naisseminaarin avajaisten johdosta
Kallis päivä ompi tämä
 armahalle Suomelle,
 kun nyt taasen heräjääpi
 uudet toiveet hänelle
 sivistyksen, valkeuden
 ovet toiset aukaistaan,
 senpä tähden riemuäänet
 kaikuu yli Suomenmaan.

 Tänne oomme kokoontuneet
 valmistumaan toimehen:
 kylvääksemme valon siemen
 Suomen lasten syömmehen.
 Suloinen on tehtävämme,
 jos se oikein tehtänee.
 Luoja taivaan kylvöllemme
 kasvun runsaan antanee.

 Avara on isänmaamme,
 laajat peltoalat siinä
 kylvöö oottaa pellot, joita
 vuosisadat perattiin
 Rientäkäämme, neidot nuoret,
 kylvämään sen sarkoja!
 Lemmellämme holhomahan
 noita taimiparkoja.

 Kiitos Hälle, joka sääsi
 naisellekin oikeuden:
 kalliin isänmaansa eestä
 elää, kuolla, myöskin hän!
 Miks’ ei hän sais’ yhtä hyvin
 isänmaata hyödyttää?
 Oisko hänen Luoja luonut,
 että mieltään tyydyttää
 semmoisissa askareissa,
 joissa vuosisadat hän
 usein nähtiin kuolettavan
 suuret riennot sydämen?

 Nyt on ajat muuttununna
 hälläkin on arvonsa.
 Hyödyksi nyt isänmaalle
 käyttää hänkin voimansa.
 Lemmellänsä kasvattaapi
 hän ne pienet taimet nyt.
 Kerran kasvun kauniin saapi
 kun on työnsä päättänyt.

 Suomenlahden suulla myöskin
 tänään kokoontunehen
 tiedämme vihittäväksi
 samaan pyhään toimehen,
 neitosia isänmaamme,
 siskoja myös meillekin;
 sillä kumppania saamme
 toimehemme heistäkin.

 Siskoinamme tervehdimme
 samaan vaikutuksehen
 heitäki, ja syömestämme
 heille suomme siunauksen.
 Eri kieli ompi meillä,
 vaan on samat pyrinnöt,
 sama maa ja sama kansa,
 samat työt ja elännöt.
 Ne on siteet, jotka meitä
 toisihimme yhdistää. –
 Levitköhön tiedon valo,
 isänmaamme eläköön!

Isa Asp
Runot
1871