Puu ja lehdet
On ihmiskunta puu
 ja lehti sen
 on ihminen,
 mi pian lakastuu;
 se kesää tuskin täällä vielä näkikään
 ja elon tarkoitustaan tajus itsekään,
 kun kuoli se
 ja levolle
 pään painoi mullan povelle.

 Yks lehti putoo puusta pikemmin,
 vaan toinen vaipuu vasta myöhemmin,
 näät, tasaisest’ ei aurinkoa riitä
 ja pimeys ei elinvoimaa siitä.
 Tääll’ lehti toinen toista varjostaa
 ja pintalehti kaiken valon saa
 ja varastaa
 näin toisen elinvoiman kokonaan
 ja siitä karttuu
 ja vahvaks’ varttuu;
 mut alin lehti vailla valoaan
 ei kauvan kestä, kun jo kuolee pois,
 vaikk’ kasvu-aikaa vielä ollut ois,
 pois kuolee, kaatuu
 ja mullaks’ maatuu.

 Puu, runko säilyy ajast’ aikahan
 ja aina uudet lehdet näkee kasvavan
 ja – kuolevan.
 Sit’ täällä koit ja madot syövät
 ja ajan rajuilmat sitä lyövät,
 mut murru, taitu ei se vaan,
 ken tietää, tokko milloinkaan?

 Oi, mihin verrata voi ihmiskunnan puuta?
 Niin ihanaa, niin kurjaa et sä tiedä muuta!