Häät niityllä
Häät niityllä.

Nuorin neiti päivänkakkara oli
hempeimmillään. Hento ja sorja oli
hänen vartensa, ja terälehdet paistoivat
kullankeltaiselle ja maidonvalkealle.

Puhdas ja viaton hän oli kuin
vasta satanut lumihiutale, mutta
paljon lämpimämpi sitä. Ja vaikka
hän itse tiesi olevansa kaunis, ei hän
kuitenkaan ollut itserakas, eikä ylpeä.
Yhtä nöyrästi nyökkäsi hän
hyvää huomenta ylhäiselle angervolle
kuin alhaiselle taskuheinälle.
Yhtä hellästi hymyili hän komealle
horsmalle kuin matalalle kissankäpälällekin.

Eipä siis kumma, että kaikki rakastivat
ja ihailivat häntä. Leinikköinen
oli jo monasti pyytänyt häntä
puolisoksi pojalleen, kuminalla oli
samat aikeet, ja nuori tervakukka
puheli punastellen: Emmekö vietä
häitä?

Mutta neiti päivänkukka rakasti
vapauttaan. Hänen paras ystävänsä
oli päivänsäde, joka hyväilyllään oli
nostattanut hänet mustasta mullasta,
herättänyt hänet valoon ja
kauneuteen, olemassaolon ihanuuteen.

Jo varhain, varhain aamusella,
kun niitty vielä uinuili kastehelmien
peitossa, tuli päivänsäde
kevyesti liihoitellen ilman läpi, suuteli
nuorta päivänkukkaa ja katseli
kuvaansa sen kehässä helmeilevässä
kastepisarassa.

— Tiedätkö minkätähden pidän
sinusta? puhui päivänsäde. — Sentähden
että sinä kuvastelet taivasta
kauniimmin kuin muut. Sinä olet
puhtain ja nöyrin koko niityllä, sentähden
viihdyn luonasi, sentähden
hyväilen sinua kaiken päivää, sentähden
yölläkin uneksin sinusta...

Päivänkukka värisi suuresta
onnesta. Tuntien pienuutensa hän
vaikeni. Nöyränä otti hän vastaan
päivänsäteen antimet. Hän ei kysynyt
kestäisikö hänen onnensa
kauan vai loppuisiko se lyhyeen.
Jokainen hetki oli ikuisuutta...

Kun päivänsäde eräänä iltana
suuteli nuorta armastaan poistuakseen
yöksi, kuiskasi kukkanen tuskin
kuuluvasti: En voi kestää eroa sinusta.
Ota minut mukaasi punapilvien
taa öiseen asuntoosi!

Päivänsäde hymyili surunvoittoisesti:
— Armaani, sitä en voi, en
ainakaan vielä.

Kukkanen painoi päänsä ja huokasi:
Etkö sitten rakastakaan minua?

— Sentähden, että rakastan sinua,
en voi. Tempaisinko hienoiset juuresi
maasta, johon kuulut? En, sitä
en uskalla, sillä minäkin olen lakien
alainen. Sellaisena kuin nyt olet, olet
luomistyön ihme. Mutta sinä et
kestäisi sitä valoa, sillä sinä et ole
vielä valmis.

Kukkanen painoi päänsä ja itki.

Seuraavana aamuna hyväili päivänsäde
kukkastaan hellemmin
kuin milloinkaan ennen.

— Vietämmekö tänään häitä?
kysyi säde.

Kukkanen nyökkäsi myöntyvästi

Heti kävi kuin humahdus niityllä.
Naapuri kuiskasi uutisen naapurilleen,
apilas angervolle, angervo kärsämölle,
kärsämö kellokukalle, kellokukka
muulle kukkaväelle.

Hetkisessä sen tiesi koko niitty.
Kaikki riensivät onnittelemaan
nuorta morsianta eikä kukaan kadehtinut
päivänsädettä, ei edes ne,
jotka olivat toivoneet morsianta
omakseen.

Äitipäivänkkakkara lähetti heti
aamusella airuet kutsumaan kaikkia
niityn asujamia häihin. Sinisiipiset
korennot liitelivät kukasta kukkaan
kuljettaen hääkutsua. Kiireenkaupalla
alkoivat kutsuvieraat järjestää
pukuaan. Jokainen tahtoi esiintyä
niin kauniina kuin suinkin. Apila
oikoi rypistynyttä hamettaan, kumina
pani uuden hunnun päähänsä,
orvokki avasi viimeisenkin nuppunsa,
tervakukka karisti kuihtuneen lehvän
punaisesta viitastaan.

Heinäsirkka kutsuttiin hääsoittajaksi
ja saapuikin heti viheriäisessä
hännystakissaan suuren soittokuntansa
kera. Juhlallisena kajahtaa
alkusoitto ja sitten seuraa toinen
iloinen karkelonsävel toistaan.

Länsituulen lempeänä suhahtaessa
yli niityn alkavat kukkaset riemukkaan
karkelonsa. Pehmeät, sulavat
ovat liikkeet, arvokkaat ja kuitenkin
joskus vallattoman huimatkin.

— Saanko tanssittaa morsianta?
kuiskaa ujo poimulehti, joka vielä
säilyttää kirkkaan kastehelmen
somalla lehdellään.

— Miksi itket? kysyy iloinen morsian.

— Oi, minä rakastin sinua kerran
niin syvästi...

Ja sitten he nojasivat toisiinsa ja
pyörivät iloisesti, sillä he kasvavat
aivan rinnakkain.

Huimimmin pyörii kuitenkin komea
horsma. Se kasvaa kiven kupeella
hiukan ylempänä muita ja sen
hääpuku on loistavin kaikista. Se
taivuttaa sorjan vartensa kaareksi
ja ponnahtaa taas pystyyn kuin
jousi.

— Hei, hei, näin tanssitaan häitä!
huudahtaa horsma naapurilleen kuminalle.

— Niinkuin ei kumina olisi aavistanut,
että horsma rajulla iloisuudellaan
vain tahtoi peittää salaista suruaan...

Kirjavasiipiset perhoset ottivat
osaa karkeloon, sillä hekin olivat
kutsuvieraita. Mutta eipä puuttunut
kuokkavieraitakaan. Sellaisina
esiintyivät mehiläiset ja kimalaiset.

Heillä tottatosiaan ei ollut aikaa
karkeloimiseen. Ahnaasti tunkeutuivat
he milloin minkin kukkasen
kupuun eikä siinä kitsasteltu — olihan
nyt häät niityllä.

— Vielä, vielä valssia! huusivat
sinikello ja tähtimö yhteen ääneen,
kun soittokunta hetkiseksi pysähtyi
virittämään viulujaan.

— Onko milloinkaan ennen ollut
näin hauskoja häitä? riemuitsi taskuheinä.

— Ja näin pilvetöntä taivasta?
humisi heilimöivä nurmi.

— Tällaisena päivänä minä kypsyn,
muhoili mansikka niityn laidassa.

— Ihanpa tuppaa hiottamaan,
vikisi koppakuoriainen ja painautui
heinikkoon.

Ja länsituulen suhistessa kävi
iloinen karkelo keskeytymättä.

Onnellisin ja iloisin kaikista oli
kuitenkin nuori päivänkukka. Hän
pyörähteli kohteliaisuudesta milloin
poimulehden, milloin apilaan tai
tervakukan kainalossa, mutta hänen
kukkasielunsa seurusteli kaiken aikaa
ainoan armaansa, päivänsäteen
kanssa. Tänään se otti hänet kokonaan
helmaansa ja sen hyväily oli
tulisempaa kuin milloinkaan ennen.
Nuoren päivänkukan sydäntä huumasi.

— Nyt se varmaan vie minut
mukaansa yölliseen asuntoonsa,
punahohtoisen iltapilven taa, aavisteli
hän ja koko hänen hento olemuksensa
värähteli sanatonta autuutta.

Hän kohotti päätään ja katsahti
ympärilleen. Niinkö kaunis oli
niitty?! Kaikki taivaankaaren värit
väreilivät siinä ihanassa sopusoinnussa.
Tulisiko hänen ikävä tänne?
— Ei, ei, tämä oli vain maata; mutta
siellä oli taivas!...

Kauan, kauan kesti karkelo niityllä,
mutta viimein väsähti länsituulen
silkkinen siipi, viimein taukosi
karkelon tahti. Päivänsäde
pujahti punapilven taa, ja yön keijut
tuudittivat kukkaset uneen.

Yksi vain valvoi, yksi hentonen,
hyljätty olento, nuorin päivänkukka,
joka oli tuntenut elämän korkeimman
onnen, katseli nyt kyyneleisin
silmin sinnepäin, jonne katosi hänen
kaikkensa... Ja hän toivoi kuolemata.
— — —

Varahin seuraavana aamuna pyrki
päivänsäde tapansa mukaan armaansa
luo, mutta tummat pilvet
katkaisivat sen tien. Vasta pitkien
ponnistusten jälkeen pääsi se perille.

Ja mitä se näki! Kukkanen lepäsi
kukkasen vieressä, ruohonkorsi ruohonkorren
kera taittuneena maassa.
Näkyivät viikatemiehen kaameat
jäljet. Yksi ainoa kukka oli säästynyt:
komea horsma, joka kasvoi kiven
kupeella. Viikatemies oli nähtäkästi
varonut lyömästä rautaansa
kiveen.

Päivänsäde etsi ystäväänsä kaatuneitten
joukosta, mutta ei löytänyt
häntä hänen entiseltä kasvinpaikaltaan.
Kysyipä horsmalta.

— Täällä hän on, sanoi horsma. — 
Hän lensi viikatteen terällä tänne
juurelleni. Suo minun haudata hänet
lehtien alle, sillä minäkin rakastin
häntä.

Päivänsäde hyväili pientä ystäväänsä,
jonka lehtiä Tuonenimpi jo
oli suudellut, mutta joka oli suloinen
vielä kuollessaankin. Jos se olisi
voinut itkeä, olisi se varmaan kostuttanut
pienen vainajan kaipuun
kyynelillä. Mutta päivänsäde ei
milloinkaan voi itkeä. Ainoa tunne,
jota se voi ilmaista, on rajaton
riemu.

Mutta horsmalle virkkoi se:

— Niinpä hautaa sinä hänen hentonen
ruumiinsa, joka niin kauniisti
kuvasteli hänen puhdasta kukkasieluaan.

Ja kääntyen nuorena kuolleeseen
jatkoi se:

— Nyt minä otan sinut mukaani
sinne, jonne kaihosit olemuksesi
joka solulla. Minä vien sinut siihen
ihanuuteen, jota et kauneimpinakaan
hetkinäsi aavistanut. Sielusi puhtauden
tähden olet mahdollinen
pääsemään kuolemattomuuden kentille.
Siellä minä juurrutan sinut
ikuisesti viheriöivään maaperään
ja sinä saat uuden ruumiin, jalon ja
kirkastetun.

Ja siellä minä olen aina sinun
luonasi. Sillä siellä ei ole päivän eikä
yön vaihtelua.

Lähde: 

Immi Hellén
Pääskynen
1917
Sadut