Elokuisia kuudansointuja


I. 

 Hartahana metsä huminoi
 surun-vakavata säveltään,
 tyytyy tyynnä tähän elämään,
 vaikka mennehestä unelmoi.

 Halla huurut notkoin ylle loi,
 huolihunnut öiseen hämärään,
 öisiin tuuliin ees-taas liitämään,
 niitä kultakuuhut hopeoi.

 Juntturista talkoopolska soi,
 siellä talkooväki karkeloi,
 sirpit heiluu takapuolla vyössä.

 Pojat laulaa: ootkos mun vai ei?
 tytöt nauraa: toinen osas vei!
 Kaikuu kertoo kaikki kuudanyössä.

1912.

II. 

 Haukkavuoren takaa täysikuu
 kohoo, katsoo minuun vakavasti.
 On kuin kysyis: kuinka joutuisasti
 laulu elämästä valmistuu?

 Vastaan hälle: tuskin tapahtuu!
 Aika rientää liian nopeasti,
 kynä kulkee liian hitahasti,
 tänään eilinen jo unohtuu.

 Monen monta unetonta yötä
 olen valvonut ja tehnyt työtä:
 kaikki se on harjoitusta vasta.

 Voipi olla, että tästä siirtyy,
 ennenkuin yks ehjä säe piirtyy,
 Manalle ja lakkaa laulamasta. –

1913.