Joutsen (1844)
Kun Joutsen ruskon reunalta
 Vajous suloisena,
 Hän istu, laulo rannalta
 Kesässä ehtona:

 Kesäll’ on sulo, kauneus
 Ja helo taivahan,
 Ei muista päivän valkeus
 Pimeyttä Pohjolan.

 Sen koivikot, sen lehdikot,
 Ne ovat varjoset,
 Sen kultalahdet, aallokot,
 Ne ovat lepposet.

 Ah! on se sulo mielellä
 Kun siel’ kultani,
 On siellä koto lemmellä,
 On sinne haluki.

 Se ääni aalto aallolle
 Kajaili Joutsenen,
 Hän poven kullan povelle
 Likisti laulaen:

 Et saanut vuosisatoja
 Sulossa soitella,
 Mutt’ uia Pohjan aaltoja,
 Hyväillä, laulella.

Lähde: Maamiehen Ystävä 17.8.1844.

Johan Ludvig Runeberg
Runot
Maamiehen Ystävä
1844