Juhlaruno Joensuun lyseon sankarien muistotaulujen paljastamistilaisuuteen 27. 1. 1920


I. 

 Kaksiko siitä jo on nyt vierinyt vuotta, kun syttyi
 Suomessa leimahtain sodan kaameat, roihuvat soihdut?

 Vierryt on vuosia kaks – niin kumminkin mielessä väikyt
 sielua suurentain sinä raskas, ankara aika,
 niin liki meitä sä oot kuin muistelis eilistä päivää!

 Mistä, mistähän sai tämä kansa sen valtavan voiman,
 nousunsa innokkaan, mi esteet voittaen työnsi
 maastansa sortajan pois, sen matkassa myös Efialteet?

 Taisteli Thermopylain se taistelun toisenkin kerran,
 väistyä voinut se ei, Leonidaan urhojen lailla
 kotiin kilpensä toi tai itse kilvellä tuotiin!

 Suurimmat sankarityöt kuka suoritti taistossa tässä,
 vanhusko valkeahaps vai nuorten intoisa parvi,
 oppinut, kansanko mies, sisar, äiti, morsio nuori?

 Kaikki he suoritti työn, työn suurimman taivahan alla:
 kaikkensa kantaa he ties, ilomielin maallensa antaa,
 itsensä uhrata ties – ja vapaana valkeni Suomi!

II. 

 Jääkärien marssi ylhä
 kaikui kautta Suomenmaan,
 jääkärien joukko jylhä
 nousi Suomen rantamaan.

 Sai nyt taisto vauhdin toisen,
 marssi jääkärien soi,
 sortaja sai iskun moisen,
 tuskin unhottaa sen voi.

 Jääkäri kun joukon johti,
 varmaan voittohon sen vei,
 epäröi ken ennen, tohti
 taistella nyt, pakoon ei!

 Palas pojat kaukoretken,
 tuli poltti suonissaan,
 tunsi tulleen kostonhetken
 voiton usko rinnassaan.

 Voiton usko, miehuus, kunto
 voittoon valkojoukot vei!
 Taistoon käski omatunto,
 enää epäröinyt ei

 kukaan, jääkärit kun lensi
 poikki meren johtamaan,
 heille kunnia nyt ensin,
 vihityille kuolemaan!

III. 

 Viimeksi teille, nuoriso parhain,
 kiitos nyt soikoon! Nyt kivitauluun
 tää opinahjo nimet teidän piirtää
 nähtäviks nuorten,

 nähtäviks aina nuorison Suomen,
 sankarten nuorten mieliin nimet painaa
 niiden, mi kuoloon riensi riemumielin
 puolesta maansa.

 Meni heissä monta toivoa nuorta,
 Gracchusta maansa, Coclesta monta,
 lyyransa toivon kultaisen vaihtain
 kuoleman myrttiin.

 Kallis on uhri, liiankin kallis!
 Mont’ olis tarvittu toimessa, työssä –
 itkemme teitä, kiitämme teitä,
 kaipaamme aina!

 Uskon te mieliin, rintoihin loitte
 jäljelle jääväin: vielä maassa tässä
 kuntoa löytyy, myöskin sankarmieltä,
 hehkua rinnan!

 Vapaaksi ostitte oman isänmaanne
 hinnalla hengen, verin nuoren rinnan –
 suuri on työnne, palkkanne myös suuri:
 sankarin maine!

 Sankarin maine! Oi jospa aina
 nuoriso Suomen lyyransa myrttiin
 vaihtais, kun kutsuu heit’ isänmaansa
 kultainen, kallis!