Porttaanin kartsalta
Porttaanin kartsalta.

Se kleini mörskä, jonka Väiski ja Hanski olivat himakseen
valinneet, ei ansainnut kehumista. Siksi kalsakin se oli, että
tsyylauslaitos siitä olisi syntynyt, kiva olisi tullutkin, vaikka
ilman saksalaisia ja toifoleumlevyjä. Oli vielä gesis, kun tänne
muutettiin itse statista taikka oikeammin Rööperistä. Mönnä
oli ollut se vanhakin asunto, muttei sentään niin böbi kuin
tämä. Muutto oli oikein gimis: Väiskillä oli haittari kainalossa
ja rööki hampaissa kuten knärreillä, Hanskilla leveälierinen
tsuikka takaraivolla ja palttiska käsivarrella, ja Retikan
Kaltsi, joka oli tullut sällejä jelppaamaan, skuttasi uudestaan
mörjättyä fillaria, jonka he yhdessä olivat onnistuneet Skatan
varikosta pèsorkaamaan ilman että dekkarit sen hokasivat.
Sörkän tullissa kyllä jebari tsiksasi heitä pitkään, mutta ei
sittenkään jouduttu boseen.

Niin, tuo mörskä sijaitsi Porttaanin kartsa trettifemma.
Mööpelit, pari tuolia, pöytä ja pukkisänky kotieläimineen olivat
talosta. Hyyriä maksettiin saman verran kuin rauhankin
vuosina, jokunen hugge kuussa. Kortteerimatami yritteli heitä
usein häätää kyttiksen välityksellä muka huonon elämän
vuoksi, mutta Hanski, joka oli seilannut merillä, kryssännyt
paapuurissa, nähnyt Kipparialttarin salmen ja halannut neekeriäkin,
selvisi aina eukosta ja siveysosastosta. Hänen mielestään
muuten vuokralaki olikin ainoa, jota svapootaa kokotettaessa
oli heidänkin piirissään seurattava, jota vastoin
kieltolaki näytti hänestä suosivan porvareita, antamalla knärreille
mahdollisuudet ostaa veljeskansamme tuotteita ja siten
polkea hinnat ales, heidän harjottamillaan kotimaisen sorretun
voiman markkinoilla. Tätä viimemainittua kohtaa ei
Hanski oikein honannut, mutta Väiski, joka oli kulkenut
kerran kansakoulun lävitse ja kiertokoulun sivutse, ajoi hänen
knuppiinsa totuuden, että tarjonta vaikuttaa kysyntään. No,
olipa asia miten oli, vuokrajupakassa aina voitettiin, lisäksi
pantiin matami lämmittämään huonetta, etteivät asukit tulisi
kalsasta gisoiksi, jollaisia he olivat olleet vain kerran, se oli
silloin, kun he viettivät yönsä Lapviikin hautuumaalla ja
yksi skutsari oli jättänyt portit auki, joten koko yön vallitseva
ristikorsvetotraagi aiheutti heissä herrasnuhan.

Mutta murikan ja muun spiissaamiseen tarvittavan tilpehööperin
saanti oli vaikeanpuoleista. Housunfikassa ei ollut
muutettaessa kuin yksi vaivainen tisikka ja parisen faittaria.
Täytyi viedä palsa kaniin ja siten hankkia himppusen kossaa
edes pyhiksi, fillariin ei uskaltanut kajota, koska dekkarit
olisivat voineet silloin ottaa kniippiin. Hätätilassa duunattiin
tai tehtiin pieni pajukka. Kun kossaa oli kasassa, hankittiin
knakua: törsittiin Pulannon gilkkaria, divattiin Pastmannin
rabista tai tikattiin Vapaariikiläistä. Syönnin päälle röyhtäistiin,
otettiin stidillä eldis röökiin ja spilkattiin munnaria. Se
oli rode se! Hauskempaakin oli ollut joskus. Se oli silloin, kun
kommuunan miehet olivat remmissä; kansanvaltuuskunnan
talolla kokattiin kahvi, ja Oopriksella laittoi Oittisen Tiltu
koko päivän rusinasoppaa. Muistuu mieleen ajat, jolloin
Väiski kaateli sopan sekaan viinit ja pomrillit, pisteli poskeensa
ja sanoi: Tällaista ne herrat söi! Sitten oikaistiin ruumis
pehmeälle seslongille ja stuteerattiin Valtuuskunnan tiedonantoja
Filppulan frontilta. Mutta lysti oli lyhyt: tyskin
Villet tulivat, knärrit laittoivat kellarikaartin ja Väiski ja
Hanskikin joutuivat lusimaan nokkaan. Mutta kaikki kestettiin,
sillinpäät jaettiin ja knärripoikien veisut Pullilan Punikista
kuunneltiin. Vain yksi asia jäi, joka Väiskiä aina hieman
korpee. Tuo aika jätti hänet leskeksi. Eihän hän ollut
Lulun kanssa yksi liha ja yksi veri porvarillisessa merkityksessä:
vain maantie oli heidät vihkinyt ja maailma kuuluttanut,
sekä Vinosilmä Vihtori, joka, kuten tiedätte, kaikessa
suoruudessaankin tsiikasi aina kieroon, antanut heille siunauksensa.
Mutta sittenkin. Jo pikku tyttönä oli Lulu reilu
ihminen: himassa juksasi hän mutshia ja yhdessä he sitten
menifät tsykufiman platschille tirraan. Kerran se pommas
posan yhdeltä skutsarin sälliltä ja joutu nokkaan. Vanhempana
tuli Lulusta oikein kiva jentta, kulki Väiskin kanssa joroissa, jorasi kyllä falskisti, mutta stikkasi aina fyrkkaa, kun
hällä vain suinkin oli. Kapinan aikana otti Lulu kivärin selkäänsä
ja keglun vyöllensä ja meni tyskejä vastaan, mutta
tupertui jo ensi otteluissa Alppilan Karpaateille. Ehti kuitenkin
lyörä hoirolla muuatta tyskiä päihin, että tsirrassa
koisaa luultavasti vieläkin. Väiski korjasi kaatuneen Lulunsa,
mutta suru ei ollut aivan täydellinen, sillä Lulun taskusta löytyi
kaksi matruusin valokuvaa. Väiskille selvisi sekin, miksikä
sillä naskulla, jonka Lulu lahjoitti hänelle vallitöiden aikana
ja jonka hän onnesta hymyillen otti vastaan, oli ryssän ulkonäkö
ja kiinalaisen silmät. Tästä asiasta tekivät kaverit hänelle
monesti jyhnää.

Mutta Väiski ei sure liikoja: vain kerta elämässään on hän
kiinnittänyt vakavampaa huomiota kyyneleihin ja vain kerran
itse itkenyt. Tuo ensimäinen tapahtui silloin, kun Hottis-Aatu
Kalvolan takalistoilla selvitteli hänelle 80° lämpimien korpikuusen
kyynelien merkityksen ja itku pääsi Väiskiltä silloin, kun
hengenhaistajat Jätkäsaaren rannassa ottivat häneltä juuri
sen kanisterin, johon hän ei ollut ehtinyt sekottaa vielä yhtään
vettä.

Lähde: 

Anonyymi
Hymy
1925
Novellit
Slangi