Vihan voitto
Mä linnan olen nähnyt suuren mahtavan,
 mi ylvähänä tornit nostaa pilviin asti,
 kuin pyytäis valloitella tähtitaivahan
 ja sielläi elon ohjat pitää voittoisasti.

 On linnan ympär laaja metsä kaunihin,
 sen täyttää kaikkinainen jalo pyyntiriista,
 ja siellä korvaa kohtaa tuhatsävelin
 suloinen laululintuin lemmen riemukiista.

 Ja metsän takaa siellä täällä aukeaa
 vihanta niitty karjoineen ja pellot rikkaat,
 ja suuret järvet vilvakkaina lainehtaa
 ja sieltä silmää kohtaa purjeet loistehikkaat.

 Ja linnassa suuren pylväspihan somistaa
 veslampi kukkarannoin kauniin kirjavaisin,
 ja siinä valkojoutseniset joikuaa
 ja leikkii rauhaisina hetkin armahaisin.

 Ja milloin päivä säteillänsä kullervoi
 sen metsän, järven sinipinnan, pellon viljan,
 niin tuntuu, onni yksin tämän nousta soi
 ja tässä hymyänsä enkel jakoi hiljan.

 Mut angemieltä kantaa kansa seudun tään
 ja valitellen huokaa orjan osoansa.
 Ei konsaan nouse onnen oras syömessään,
 sen tietää, siks’ on tuska vainen elostansa.

 On sielläi joskus unelmoitu onnesta
 ja kaikkialle kaikuin toivon laulu soinut.
 On sielläi käyty kynnökselle uskolla
 ja korret koottu, minkä lienee voima voinut.

 Vaan siitä on jo paljon aikaa viereillyt
 ja milloin vaihtui aika uus ei kenkään muista,
 mut orjan työ on rikkaruohon kylvänyt,
 se tunnetaan ja sen voi kuulla kansan suista.

 Sen linnan asukkaat on korskat voimistaan
 ja alttihit on palvelohon valtaherran.
 He aina seuranansa hällä sodissaan
 ja saaneet aina kaatumahan tieltä verran.

 Ja käskyt kiukkuisina, niinkuin ruoska sois,
 sen herran ärjyminä holviloissä kierii;
 sen synkkä mieli kaiken onnen kaatoi pois,
 siks’ ajat murhein, tuskin jälellehen vierii.

 Taas kerran tappotöihin julmat aikoili
 ja viettivät he silloin lähtöpitojansa,
 he juoden, mässäellen hetket viettävi,
 ja raaka laulu kaikui väliin vuorollansa.

 Vaan nytpä ovi hiljallensa aukeaa
 ja pylvään vierehen käy neito arkaellen.
 Ol’ armahainen hän ja lopun melu saa,
 niin monen silmä katsoo häntä ihannellen.

 – »Et päältä kerjääjältä juuri näytä sä,
 mut koiratkin on täältä löytänehet luunsa;
 ei pitkää ruikutusta täällä siedetä»,
 näin ärjyi neitoselle valtiaalla suunsa.

 Vaan neito kanteloineen alkoi laulamaan,
 hänellä kaikui ääni, sävel satakielen,
 ja sormet soittimesta nosti taikojaan. –
 Nyt täytti sulotunne monen kovan mielen.

 Hän lauloi rakkautta ihmisrintoihin,
 hän rakkautta lauloi elo-onnen vuoksi.
 Näin kertoi: – »Mieli peittyy silloin murheisiin,
 kun sielun täytteheksi vihan virrat juoksi.

 Vaan lempi onnen kaikkialle orastaa
 ja sammuu silloin poviltamme vihat kyiset,
 se yksin miehen uljahankin urhoks’ saa
 ja kaataa elon vainioilta vainot hyiset.

 On lemmen suuren vuoksi ihmiselo tää
 ja palkka parhain löytyy täällä lemmen työssä,
 mut vihan askelihin katkeruutta jää –
 ja valon kukka lempi on, se kuihtuu yössä.»

 Hän päähän päässyt viel’ ei ihmelauluaan
 kun linnan herra kiukuin nousi paikaltansa
 ja neidon luokse nopsaan astui arvossaan,
 pois riisti kantelon, sen pirstoi vimmoissansa.

 Mut neitosen hän salistansa taluttaa
 ja jälkehensä vielä kiron julman heittää:
 – »Jos virtes juonikkahat konsa kaikuaa
 mun linnan seutuvilla, kuolo sinut peittää.»

 Nyt kadottua immen lauluinensa pois
 jäi salihin niin kolkko äänettyys ja ankee,
 ja tuntui niinkuin päiväi pimennynnä ois, –
 ja kukin pelkäs kelle herran viha lankee.

 Vaan neitonen se vieläi linnaa kiertelee
 ja joskus poikkee seudun tupihin kuin tuttu,
 ja surut kertoin kanneltansa mainitsee,
 niin tietää muistutella häntä kansan juttu.

 Hän milloinkaan ei kuultu enää laulavan,
 jäi sijalle vain hyräilynsä, suru tumma.
 Mut ken on nähnyt häitä katseen suruisan,
 sen syöntä polttaa ikuisesti kaiho kumma.