Posliinitehtaassa (Forsman)
Posliinitehtaass’ ilomielin näin
 ma, kuinka työmies puuhas hikipäin,
 sitkeetä savee leipoin käsillään,
 siks’ kuin sai kannut, vadit syntymään.

 Lasintees valkoinen ei kopeile
 sa vati, vaan mull’ loistat hopeelle;
 mull’ ootte köyhät kannut kalliimmat
 kuin herraspöytäin loisto-astiat.

 Oi halvat astiat, teitä ihailen:
 te tuhansittain kohta kuljetten
 käs’työläisen ja talonpoian luo,
 joill’ työ ei pitkää ruokarauhaa suo.

 Mua turha kiilto alkaa suututtaa:
 ei kansa kaipaa roinaa koreaa.
 Mut terve käs’, mi luopi hiljakseen
 työst’ uupuneille kansalaisilleen!

 Niin terve joka outo käs’, mi luo
 maljalle muodon, josta voimaa juo
 janoonsa kiirehesti lämmin suu,
 kun työnsä homma hetkeks’ seisahtuu!

 Tuo käsi, mielestämme arvoton,
 se paljo tärkeämpi meitä on,
 kun sivistyksen vaahtoporeita
 puhumme vain – sanoja koreita.

 Oi kenpä vois niin luoda runollen
 tuon halvan muodon kansantajuisen,
 jok’ antaa kotiruuan mehuisan
 täytteeksi näljän, vaan ei hekkuman!

 Mik’ onni, jos sun luoda sallittais
 se malja, josta kaikki juoda sais
 ne tuhannet, kut laulua janoaa
 syvästä aian lähteest’ uhkuvaa!

Lähde: Pohjalainen 24.1.1890.

Carl Snoilsky
Kaarlo Forsman
Runot
Pohjalainen
1890

sv:I porslinsfabriken