Toivo (Brontë)
Toivo oli pelkkä arka ystävä;
 Se istui riitojen runtelemassa kammiossa
 Katsellen, mikä olisi kohtaloni,
 Aivan kuin itsekäs ihminen.

 Se oli julma pelossaan;
 Eräänä kolkkona päivänä katselin
 Ristikon läpi nähdäkseni sen siellä,
 Ja se käänsi kasvonsa pois!

 Valheellisen vartijan, valheellisen porttivahdin tavoin
 Se yhä kuiski riidassa rauhaa;
 Se lauloi, kun minä itkin;
 Jos kuuntelin, se vaikeni.

 Valheellinen se oli ja heltymätön;
 Kun viimeinen iloni varisi maahan,
 Jopa suru katseli katuen
 Noita hajallaan olevia murheellisia jäänteitä;

 Toivo, jonka kuiskauskin olisi tarjonnut
 Balsamia kaikkiin polttaviin tuskiini,
 Levitti siipensä ja liiteli taivaalle,
 Lähti eikä koskaan enää palannut!

Emily Brontë
Runot
Käännökset

en:Hope (Brontë)