Sade seinän takana
Nyt läpi seinän näen:
 puun kutrit kostuu vihreät,
 ja huhuillessa käen
 värittyy lehdykät.
 Ilossa niityt aukee
 ihanat silmut helmassaan,
 ja pisarvaloon raukee
 ujoinkin ruoho maan.

 Nyt hohtaa suutelulta
 suo-orvokkien pieni pää,
 mut rentukoiden kulta,
 kas, rehevämmäks jää.
 Myös tuomen tuoksu hellä
 kuin väkevämmin aaltoaa.
 Sen tertut värähdellä
 sylissä sateen saa.

 Ja vaikk’ on kuuma poski
 mun, vuoteen-vangitun,
 myös minuun sade koski
 ja väkevöitti mun.
 Povea hetken pitää
 voi taudin kylvö vallassaan.
 Mut sydämestä itää
 vain kukkaisjuhla maan.