Helga raukka
Illan verho peittää maan,
 Janne saattaa armastaan,
 Portille he päästyänsä
 Syleilevät yhtenänsä.

 ”Helga, aina omani,
 Tavarani, kaikkeni!
 Usko, miten puhtahasti
 Sua lemmin hautaan asti!”

 Riemusoitelmana, oi
 Helga tuota kuulla voi;
 Varjoin läpi hymyy, luulet
 Enkelien lempihuulet.

 Vuoteessaankin Helga niin
 Puhkee näihin lauselmiin:
 ”Kuin hän onkin uskollinen,
 Palava ja intohinen!”

 Janne yössä rientelee,
 Vaan ei kotiansa mee,
 Saapuu ikkunaisen luokse,
 Sydän sykkää, hiki juoksee.

 Paikallansa seisahtaa,
 Silmät ympär’ vilkkuaa,
 ”Yön on huntu kaiken päällä,
 Kukaan ei mua nähne täällä!”

 ”Pom, pom!” ruutuun noppasi,
 Joku samoin vastasi;
 Nainen valkohameessansa
 Suutelemaan – ”armastansa”.

 ”Sisään käyös, yksin oon,
 Juo ja nauti! Huoleton
 Olla saat, ei kenkään tiedä
 Sanaa kullallesi viedä!”

 Vuoteella he vierekkäin
 Istuu, milloin sylittäin;
 Tuikkaa lamppu valkeainen –
 Pimeytt’ ei poista vainen.

 Sitten sammuu lamppukin,
 Nainen ”uhrin” sylihin
 Vaipuu, hän taas innokkaammin
 Suutelee ja autuaammin,

 Hurmaavaista hekkumaa
 Koko huone tuoksuaa,
 Janne raukka hurmeessansa
 Suutelee vaan ”armastansa.”

 Helvettikö leimahtaa,
 Vaiko taivas aukeaa?
 Hurmahenget kipunoita
 Iskee, armaat nauttii noita.

 Voi sua, lemmen hurmasuu!
 Maako tää, vai joku muu! –
 Taivas valoi ruskollansa
 Eksyneitä lapsiansa.

 ”Maari!” Janne kuiskasee,
 Naisen rintaan huokuilee,
 Rinta kohoo tunteikasna,
 Janne elää autuasna. – –

 Tyynt’ on huonehessa nyt,
 Lemp’ on hieman viihtynyt,
 Poika huokas – mutta miksi? –
 ”Viiniä, oi, kumppaniksi!”

 Helga kodissansa taas
 Uinuu uness’ autuaas.
 Herättyään riemuin huomaa:
 Saapuu päivä, Luojan luoma!

 ”Konsa iltaan elän sen,
 Jannea taas syleilen. –
 Kuin hän onkin uskollinen,
 Palava ja intohinen!”