Hullu Sanna
Tuoll’ luona jylhäin petäjäin
 On mökki matalainen,
 Siell’ asui vielä äskettäin
 Kyyryinen vanha nainen.
 Hänt’ etäiset ja tuttavat
 ”Hulluksi Sannaks” sanoivat.

 Näin kylän vanhat hänest’ ties:
 Ei nuorna vertaistansa,
 Ja häneen rakastuikin mies
 Ja Sanna häneen kanssa,
 Ja Sanna nautti onneaan
 Ja naureli ja tanssi vaan.

 Mut kohta onni tummentui,
 Sen köyhyys ensin peitti.
 Mies hiukeni ja sairastui
 Ja pian henkens heitti.
 Ja muisto Sannall’ onnestaan
 On poika, vuoden vanha vaan.

 Ja pojan tähden pienokkaan
 Hän kyyneleensä nieli,
 Ja työhön ryhtyi ahkeraan,
 Vaikk’ karvas oli mieli.
 Mut poika kasvoi, voimistui,
 Ja äidin mieli rauhoittui.

 Ja vuodet vieri, haluaa
 Merille poika päästä;
 Mut äiti pyytää, varoittaa
 Ja kyyneleit’ ei säästä,
 Vaan suostuu vihdoin kuitenkin,
 Ja poika laivall’ lähtikin.

 Nyt Sanna, kaiho mielessään,
 Kotona töitäns jatkaa,
 Ja peloin miettii yksinään
 Tuon rakkaan lapsen matkaa.
 Ja aika kuluu, kuluu vaan,
 Ei mitään kuule lapsestaan.

 Nyt usein kesken kiiruunkin
 Riens rannan äyrähille
 Ja katsoi silmin vetisin
 Laineille läikkyville.
 Ne kuohuilee, ne vaahtoaa,
 Mut tietoja ei niiltä saa.

 Vaan vihdoin tiedot saapuvat,
 Joist’ tyyntyne ei mieli:
 ”Sun poikas aallot ahnahat
 Tuoll’ ulapalla nieli.
 Jo vuotta toista ollut on
 Hän hotehissa Vellamon”

 Se isku sattui sydämeen,
 Rajusti Sanna parkas,
 Ja kavahtaen seisalleen
 Hän rantaan meren karkas.
 Siell’ aallot tuimat kuohuilee,
 Hän kysyin niitä katselee.

 Mut vihdoin huus hän raivossaan:
 ”Ei Luoja sitä sallis!
 Ja valhetta en uskokaan,
 Eloss’ on poika kallis!
 Ja kohta, kohta saapuu hän
 Luo äitins hellän, itkevän”.

 Ja siitä päivin järkeään
 Ei Sanna enää saanut,
 Yks miete vaan ol’ mielessään,
 Ja hokemast’ ei laannut:
 ”Jo kohta, kohta saapuu hän
 Luo äitins hellän, itkevän!”

 Ja vuodet pitkät vietti hän
 Näin synkkää eloansa
 Rannalla meren hyrskyvän,
 Höpisten lausettansa.
 Ei muuta enää sanokaan,
 Nuo sanat vaan on huulillaan.

 Mut kerran rantaan mökkisen
 Venheessä vieras sousi,
 Mies pitkä, tumma, partainen,
 Ja siinä maalle nousi,
 Ja huusi: ”äiti, tunnethan
 Sä poikas ainoon, armahan!”

 Mut Sanna nauroi ilkkuen:
 ”En usko kavaloita!
 Mä poikani kai tuntenen,
 Mua pettää älä koita.
 Hän on niin hieno, valkoinen,
 Ei musta noin, ei karvainen!”

 He kahden sitten elelee
 Mökissä matalassa,
 Mut äiti yhä käyskelee
 Rannassa katsomassa,
 Ett’ eikö saavu poikanen
 Tuo hieno, punaposkinen.

 Ja vuodet vieri, vanhuuttaan
 Jo kuoloon Sanna vaipuu
 Ja höpis vielä kuollessaan,
 Äänessä toivo, kaipuu:
 ”Jo kohta, kohta saapuu hän
 Luo äitins hellän, itkevän!”

 Mut pappi lausui, manalaan
 Menneeksi Sannan kuullen:
 ”Näin moni vartoo onneaan,
 Sen etähällä luullen,
 Ja tiedä viel’ ei kuollessaan,
 Kuink’ eli likell’ onneaan.”