Betaniassa


I. 

(Illalla; Martha ja Maria istuvina Latsaruksen sairasvuoteen ääressä).

 Martha;

 Jo sairas kuumeessa hourii
 Ja heikommaks’ yhä käy,
 Mutt’ yhä Mestari viipyy;
 Ei mäen rinteellä näy
 Etäältäkään sulohaamu.
 Oi, Maria, eiköhän lie
 Sanaamme saattaja vienyt,
 Vai liian pitkäkö tie?

 Maria:

 Saattaja sanan on vienyt,
 En muuta uskoa voi;
 Viivykki outo on enne;
 Koht’ armahin veljyt – oi!
 Jo kalman on kynnyksellä –
 Miksikä Mestari nyt
 Viipyvi, sieluni sitä
 Epäillen on kysellyt.

 Martha:

 Epäillä Herraa en tahdo,
 Ma uskon: Hän auttaa voi;
 Mutt’ oi, täm’ odotus kalvaa,
 Kuin maksaa jäytävä koi;
 Ja aatteit’ uusia nousee,
 Kuin, aaveit’ ijäisen yön –
 Ja toivoni sammuvi, kuolee –
 Ma rintaa tuskasta lyön.

 Maria:

 Latsarus hourii, kas kuule,
 Hän lausuvi innoissaan
 Mestarin nimen taas kalliin:
 Se selvänä, houreissaan
 Kallihin hänelle – meille; –
 Tän’ yönä, ma pelkään vaan,
 Käy kuolema vieraanamme –
 Ma veljytt’ itkeä saan.

II. 

 Äänetönnä, hiljallensa
 Ruumissaatto kulkee;
 Bethanian porttikujan
 Kansajoukko sulkee.
 Martha astuu kalpeana
 Kuni unelmoiva;
 Tyyni otsa korkeana,
 Katse salamoiva.

 Maria käy alla mielin,
 Kuni hento kukka,
 Jonka päähyt kumartuvi –
 Otsan peittää tukka –
 Kuni kukka heltehellä
 Nääntyväinen taipuu,
 Odottaen kastetta, kun
 Aurinkoinen vaipuu.

 Hauta kaunis kalliohon
 Hakattuna peitti
 Tomuverhon Latsaruksen,
 Öinen varjo heitti
 Pimentonsa oven yli,
 Sisaret kun hiljaa,
 Astuskellen kotihinsa,
 Kasti kyynelliljaa.

III. 

 Martha nousevi,
 Ulos rientävi
 Tielle vastahan
 Rakkaan tulijan,
 Sillä verraton
 Vieras tullut on.

 Martha seisahtaa,
 Alas istahtaa
 Herran etehen:
 Kyynelkarpalon
 Pyyhkinyt hän on
 Herraa läheten.

 Ylös katsahtaa
 Herraan, lausahtaa:
»Herra, veljyein
 Ei ois’ kuollunna
 Jos Sa tullunna
 Oisit ennemmin.»

»Veljes nousevi,
 Kuollon voittavi
 Elo ihana» »Herra,
 uskon sen,
 Päivän viimeisen
 Nousee aamulla».

»Ylösnousemus
 Olen, valkeus
 Elo ijäinen.
 Minuun uskova
 Myöskin kuolossa
 Elää voittaen.»

»Ja, ken uskovi
 Minuun, ijäti
 Elää – kuolemaa
 Eipä ikänään
 Tule näkemään
 Ikikamalaa.»

 Martha nousevi,
 Sydän sykkivi
 Uusin tuntehin:
 Povi aaltova
 Täynnä valoa,
 Taivas ihanin.

 Nyt hän kiiruhtaa,
 Kutsuu Mariaa,
 Joka vieraineen
 Istui kodissaan,
 Itki suruissaan
 Karvaan kyyneleen.

»Nouse, Maria,
 Herra tullunna,
 Sua kutsuvi».
 Kuni janoten
 Vesi ojillen
 Peura juoksevi;

 Kuni tuulonen,
 Iltakastehen
 Laskiessa, lentää,
 Niinpä Maria,
 Kuullen kutsua,
 Herran luokse entää.

IV. 

 Haudalla seisoo Mestari –
 Ja itkevi!
 Ja Juutalaiset lausuu:
»Kas, kuinka häntä rakasti!
 Mutt’ eikö voinut tehdä niin,
 Ettei hän kuollut oisi?»

 Taas Mestaria kauhisti –
 Värisytti
 Tää suuri epä-usko.
 Hän rukoili ja ylisti,
»Poistakaa kivi»! lausahti,
 Vaan Martha hämmästyvi,

»Oi, Herra», niin hän huudahti,
»Jo haisevi;
 Sill’ onhan päivää neljä
 Jo haudassa hän levännyt
 Ja varmaan aivan mädännyt
 On ruumis veljyemme».

»Jos uskoisit», niin Mestari
 Nyt vastasi,
»Niin varmaan saisit nähdä
 Sa kunnian nyt Jumalan».
 – Samalla paaden liikkuvan
 Näkevät haudan suulta.

»Jo tullos ulos Latsarus!»
 Tää huudahdus,
 Mestarin sulosuusta
 Hämmästyksellä kuullahan –
 Ja kuollut nähdään liikkuvan!
 Latsarus nousi ylös.

 Oi, hurmaavaista iloa,
 Ja autuutta
 Marian sydämessä!
 Ja Martha itkee ilosta,
 Ja häpeästä, surusta
 Sydämen kovuuttansa.

 On nähty Herran kunnia.
 Ja Jumala
 On Pojan kirkastanut.
 Ken uskovi, saa katsella
 Nyt avoimilla kasvoilla
 Jumalan kirkkautta.

V. 

 Oi, rauhaisa Bethania,
 Öljypuulehdon suojassa,
 Notkelmass’ Öljymäen!
 Sun siimehesi suloinen
 Vilvoitti päivän heltehen
 Iloisen juhlaväen,

 Mi oli tullut viettämään
 Hetkisen täällä, näkemään
 Latsarust’ elävänä.
 Siin’ oli ryhmä kiihkoisa
 Oikeita fariseuksia
 Puhellen, miettivänä.

 Tuoll’ oli toinen seurue,
 Mi seisahtuvi loitolle
 Tuon silkkiäis-puun alle.
 Siell’ innokkaasti väitellen
 He puhelevat, suuttuen
 Oudolle asialle.

 Mutt’ itse juhlareurue
 On sijoittunut sisälle
 Pöytähän Latsaruksen:
 Siin’ itse Herra Jeesus on
 Opetuslapsi-joukkion
 Keralla keskustellen.

 Iloa mielet hehkuvat,
 Kiitollisuutta lausuvat
 Katsehet kaikkialla;
 Ja parahia herkkujaan,
 Kuin kunniaksi kuninkaan,
 Tuo Martha tulvimalla.

 Niin Herran puhe kiinnittää
 Ja ihastuttaa, jännittää
 Nyt mielet kuulevitten,
 Etteivät huomaa Mariaa,
 Jok’ äänetönnä seisahtaa
 Taakse vierahitten.

 Ken nähdä voisi sydämmeen
 Niin autuudesta iloiseen,
 Samalla surulliseen,
 Kuin silloin sydän Marian,
 Hän kompastuisi ankaran
 Tuntehen taistelukseen.

»Oi, miksi taasen vavahdan,
 Kun Mestarihin katsahdan?
 Hän, suuri Vapahtaja,
 On voittajana kuoleman,
 Ei vihollisen katalan
 Nuolien sorrettava.

»Oi, autuin on ilo tää!
 Kuink’ ihanasti säihkyää
 Latsarus-veljen katse!
 Meill’ ompi Herra korkea,
 Ihminen sekä Jumala –
 Ei pahat Häneen koske!

»Kuitenkin sieluin vapisee
 Kun Mestaria katselee
 Silmäni – outo tunne
 Niin sykähyttää sydäntä,
 Ikäänkuin pelkäis käärmettä,
 Mi pistää – koska? kunne?

»Voi, käärme inha väijyvi
 Nyt Mestaria, hiipivi
 Jälessään kaikkialla:
 Taas fariseukset vakoilee,
 Tuhoa katse uhkailee
 Tuon silkkiäis-puun alla.

»Oi, sydän tahtois haljeta
 Täst’ autuudesta suuresta,
 Kun Herran saamme nähdä
 Tääll’ oman pöydän ääressä,
 Ja Latsaruksen tervennä! –
 Sen voipi Herra tehdä!

»Oi, kuinka suuri auvo on
 Ett’ olen kurja, avuton
 Häneltä armon saanut!
 Tää Vapahtaja korkehin
 Nyt aih’ on ilon’ ihanin –
 On sieluntuska laannut.

»Kuitenkin taasen aavistus.
 Kamala, synkkä vavistus
 Lävistää sieluani:
 Kuin viime kerran levähtää
 Sais’ täällä tämä kallis pää,
 Oi – mun Vapahtajani!»

 Näin tuntehet käy riitaiset:
 Iloiset, surumieliset,
 Marian sydämmessä;
 Näkyvi syvä rakkaus
 Ja kiitollinen uhraus
 Kasvojen ilmehessä.

 Nyt alabaster-astian
 Kallihin, jalon, kirkkahan
 Hän käsillänsä nosti –
 Voidetta hyvän hajavaa,
 Kallista ylen, vuotavaa
 Sen täyden eilen osti.

 Kas, äkisti hän särki sen,
 Vuodatti jalon voitehen
 Herramme päälle kaikki:
 Kuin suloisena sauhuna
 Mirhami-tuoksu ihana
 Nyt huonehesen laski.

 Marian aatett’ ylevää
 Ei Juudas voinut käsittää,
 Vaan moitti nurkumielin.
 Mutt’ itse Herra ymmärsi
 Ja Mariata puolusti –
 Se Marialle kyllin.

 Hän oli Herran voidellut
 Ja rakkaudest’ uhrannut
 Mik’ oli kallihinta:
 Se oli paras palkinto,
 Kuin taivahinen soitanto,
 Sielulle autuinta.