J. H. Erkolle (Luoto)
Nyt tyhjä on sun pesäpuus,
 pois lensit lehdostasi muille maille,
 ja vaiti on sun laulusuus,
 jäi kansasi sun kanneltasi vaille.

 Niin paljon lauloit Pohjolaan
 sä päivää, rauhaa, kevään kukkasia
 ja lauloit rintaan uupuvaan
 sä aina toivon, elon orahia.

 Ja puhdas sävel aina soi
 ja hellä, herttainen sun sielustasi,
 se tyyntä mielen myrskyyn toi;
 vain hyvän voitto oli uskonasi.

 Niin kirkasta ol’ laulelmas
 ja armasta kuin kotipuron soitto;
 se syöpyi sieluun kansallas,
 ja laulajan on parahin se voitto.

 Sä rakas olit kansalles,
 se tietää, tuntee paljon antaneesi;
 se ikää toivoi osakses
 ja vuotti heläjävän kanteleesi.

 Näit, kuinka päivää taottiin
 ja olit myötä, kuulit, paljat kilkki,
 vaan miellyit tuonen neitosiin –
 ja täälläkin jo huomenrusko pilkki.