Nuoruuden aijan muistutos
Ihminen on kuin kukkainen
 Täällä juur vähän aikaa,
 Vaan siitten aivan köykäinen
 Kuin kuolo maahan kaataa.

 Hään hyppelee ja naurelee
 Kuin lehti puussa kiikkuu,
 Ei vähäistäkään arvele
 Ett sielu ruummiss’ riippuu.

 Nuoruden aika iloinen
 Se monta ijät’ pettää,
 Kuin ompi liika riemunen
 Tuomijon päällens vetää.

 Jo monta täällä ajassa
 Joutuvi pahaan ansaan,
 Kuka ties ijäisyyessä
 Helvetin alhon kansaan.

 Katsokam ruohoi kukkaisii
 Kmnka he kauniist’ kasvaa,
 Kuin niillen myrsky tulepi
 Kaikki ne maahan kaataa.

 Niinpä on heikko ihminen
 Kuin kukka kedon päällä,
 Ja kuolo aina vuorelleen
 Noutapi meitä täältä.

 Muistakam aijan kalleutta
 Nuoruuden ilon alla,
 Ett’ Herra löytäis valmisna
 Hetkellä viimmeisellä.

Antti Puhakka.

Lähde: Maamiehen Ystävä 8.6.1850.

Antti Puhakka
Runot
Maamiehen Ystävä
1850