Ariadnen valitus
Viel’ lämpöä, lempeä ken mulle suo?
 Kädet tänne kuumat!
 tänne sydän-hiillosmaljat!
 Suorana maassa, värjyin
 kuin puolikuollut, jonka jalkoja lämmitetään,
 ja puistamana, ah, kuumeitten outoin,
 vilun jääota – nuolista väriseväisnä,
 sun ajo-riistanas, aatos!
 Sa sanomaton, sa peitetty, peljättäväinen!
 sa metsämies pilvien takainen!
 Sun maahan vasamoitsemanas,
 sa ilkku-silmä, mua pimeydestä vaanit!
 Niin minä makaan,
 kiemurtelen, kierielen kiduttamana
 iankaikkisten tuskien kaikkein,
 sun osumanas,
 sa metsämies julmin,
 sa tuntematon – jumala...
 Osu syvempään!
 Osu vielä kerran!
 Sydän lävistä, särje tää!
 Miksi kidutat näin
 väkätylsin nuolin?
 Miksi katsot jälleen,
 sa ikiahne inehmotuskan,
 pahansuovin jumal-salama-silmin?
 Et tappaa tahdo,
 vain kiduttaa, kiduttaa?
 Mitä – minusta kidutat,
 sa pahansuopa, tuntematon jumala? –

 Hahaa!
 Sa hiivit luo,
 tulet keskellä sydänyön?  – – – – –
 Mitä tahdot?
 Puhu!
 Mua ahdistat, painat –
 Haa! lähell’ olet jo liian!
 Mun kuulet hengittävän,
 mun sydäntäni kuuntelet,
 sa kade, lemmenkade!
 – mille sitten?

 Pois! Pois!
 Miks sulla portaat?
 Vai mielitkö mennä
 mun sydämeeni,
 mun salaisimpiin aatoksiini
 niill’ astua, niinkö?
 Hävytön! Tuntematon – varas!
 Mitä mielit varastaa?
 Mitä mielit urkkia?
 Mitä ilmi kiduttaa,
 sa kiduttaja!
 Sa jumal-teloittaja!
 Vai tuleeko mun koirana maassa
 ryömiä sulle?
 Pois suunnilta innoittuneena,
 lempeä – liehiä sulle?

 Työ turha!
 Pistä vain!
 sa tutkain julmin! Ei,
 en ole koira – sun riistasi vain,
 sa julmin metsämies!
 sun vankisi ylpein,
 sa ryöväri pilvien takainen...
 Jo puhu viimein!
 Sa salama-vaippainen! Tuntematon! Sano!
 Mitä minulta tahdot, sa väijyjä teitten?..

 Mitä?
 Lunnahia?
 Mitä lunnaiksi tahdot?
 Vaadi paljon – niin ylpeyteni neuvoo!
 Lyhyt tili – niin neuvoo mun loinen ylpeyteni!

 Hahaa!
 Sa – minut tahdot?
 Minut – kokonaan?...

 Hahaa!
 Ja kidutat minua, narri,
 kidutat kuoliaaksi ylpeyteni?
 Suo lempeä – ken mua lämmittää vielä –
 ken lempii?
 Kädet kuumat anna,
 anna sydän-hiillosmaljat
 minulle, yksinäiselle,
 jonka jää, jää seitsenkertainen
 opetti janoomaan
 vihamiehiäkin,
 suo mulle, suo,
 vihamies sa julmin,
 suo mulle – itses!..
 Tiessään!
 Siinä hän pakeni, hänkin,
 mun seurani ainoa, viimeinen,
 mun vihamieheni suuri,
 mun tuntemattomani,
 mun jumal-teloittajani!..

 Saavu taas!
 Tuo kidutuksesi kaikki!
 Sua kohti kyynelvirtani
 nyt kaikki juoksee,
 ja sydänliekkini viimeinen
 se sinulle liekkii.
 Oi saavu taas,
 mun tuntematon jumalani! mun tuskani!
 mun onneni viimeinen!..
 (Salama. Dionysos näyttäytyy smaragdisessa ihanuudessa.)
 Ole viisas, Ariadne!..
 Sirot korvat on sulla, minun korvani on sulla:
 Sana viisas niihin kätke! –
 Sen ensin eikö pakko ole itseään vihata, ken itseään
 rakastaa tahtoo?..
 Minä labyrinttisi oon...

Aarni Kouta
Friedrich Nietzsche
Runot