Lähteellä (Forsman)
Ma istun, lähde, reunallas
 Ja pilviä katselen,
 Kuin vaihtelee ne kalvossas
 Johdosta ylhäisen.

 Kas, ruskopilvi hohtaa niin,
 Kuin ruusu umpussaan.
 Hyvästi! palaamattomiin
 Se läksi matkojaan.

 Vaan tuossa toinen uudelleen
 Kirkkaammin kiiltelee.
 Ah! yhtä kiirelentoinen
 Se kauas hälvenee.

 Taas yks! – S’ei mieli rientohon.
 Raskaana vieriää;
 Vaan, lähde, synkkä pilvi on
 Ja sun se synkistää.

 Sua nähden näin, mä aattelen
 Mun omaa sieluain.
 Kuink’ usein pilven kultaisen
 Hyvästi jättää sain!

 Kuink’ usein synkkä, kolkko loi
 Yön synkän sydämmeen,
 Tul’ äkkiään, vaan lähti, oi!
 Taas pois niin verkalleen!

 Vaan mentyään ja tultuaan
 Ne tunsin kylläkin:
 Ne usvahattaroina vaan
 Loi sielun kuvastin.

 Ja noista peilin valkeus
 Ja varjo aiheuu!
 Kons’ lakkaa, lähde, hurmailus
 Ja aaltos rauhaantuu?