Niinkuin kohoo tundra jäinen...
Niinkuin kohoo tundra jäinen
 kohti taivon pieltä,
 nousee kansa itsepäinen
 pohjan puolen tieltä,
 niinkuin puhuu tuuli tuima,
 puree vilu, halla,
 kasvaa kansan mieli huima
 pohjantähden alla.

 Karu tääll’ on taival käydä
 muukalaisen miehen,
 mutta ket’ ei pelko jäydä,
 tottuu korven tiehen,
 ken on kera kontioiden
 lyönyt painin lujan,
 ken on yli suurten soiden
 tehnyt kotikujan,

 ken on kuullut syksyn yössä
 koskiemme pauhun,
 taikka tarpoi talven työssä
 yli kalman kauhun,
 taikka päästen keskikesään
 alle aurinkoisen,
 vei jo linnunlaulupesään
 ihmislapsen toisen,

 hän se tuntee, hän se tietää,
 mikä tääll’ on taika,
 hän se kesät, talvet sietää,
 olkoon mikä aika,
 olkoon aika rauhan rakkaan,
 taikka sodan soitto,
 yksin miehen uskaliakkaan
 täällä vain on voitto.

 Tääll’ ei auta ruikutus,
 ei valitus, ei parku,
 eikä nöyrän kuiskutus,
 ei väistymys, ei karku,
 täällä täytyy täyttä miestä
 olla joka ainon,
 kantaa taiston tuimaa iestä,
 kun lyö hetki vainon.

 Tääll’ on kova kovaa vastaan
 pakko aina panna,
 helli liioin maa ei lastaan,
 hevin leipää anna,
 senpä vuoksi siunattu
 tää olkoon kotitanner,
 rakastettu, vaalittu
 tää isäin mantu, manner.

 Ken se hikihelmet kerran
 Suomen korpeen puotti,
 käskystä kuin taivon Herran
 korpeensa hän luotti,
 taikka kenpä tanterella
 viljoin vuoti verta,
 vastakin hän hurmehella
 kastaa joka kerta

 perimiään peltomaita,
 rajaa rakkahinta,
 eipä kukaan silloin saita,
 kun on maansa hinta
 ostettava, maksettava
 vaikka hellin hengin,
 uudellensa laskettava
 sotaorhin kengin.

 Niinpä velvoittaa ja vaatii
 maa se poikiansa,
 lait lujat sille laatii:
 ole kaunis, kansa,
 ole kansa sitkeä
 ja kestävä ja sitkas,
 aika pois on kitkeä
 jo mieli karmas, vitkas.

 Niinpä nouskoon, kasvakohon
 voiman, tarmon mahti,
 elpyköhön, varttukohon
 kansanvallan vahti,
 että kaikki kohti itää
 yhtenä voi seistä,
 lipun korkealla pitää,
 vaikka tarvis peistä!