Johannes Takanen
Ei sulle onnettaret hymyelleet,
 Sun teilles kukkasia kylväen;
 Ei lemmittynään sua lemmiskelleet
 He riemujansa sulle jaellen.

 Sä ankarasti nuorena jo vallan
 Sait tutustua elon myrskyihin,
 Kun kova onni henki hyisen hallan
 Sun toivos ihanimpiin kukkasiin.

 Kun puute vaani sua saaliiksensa
 Ja taitehelta tahtoi ryöstää pois,
 Kun syömmes nuoren aatekuvinensa
 Tuo julma peikko vanginnunna ois.

 Vaan kesken vastuksia toivoit vielä
 Ja katsoit luottain päiviin tuleviin,
 Ja luomisvoimallasi ihamiellä
 Loit eloa sa kylmään marmoriin.

 Näin Suomi kunniaa sai pojastansa,
 Sen rakkaus ja taide sille soi –
 Nyt nimes povehensa peittää kansa
 Ja sua kiittää, lempii, ihanoi.

 Mut suree, että nuorna vallan vaivuit
 Sa ennen-aikaisehen hautahan,
 Ett’ alle puutteen silloin juuri taivuit,
 Kun onni sulle näytti viittovan.

 Kun päivä viimeinkin sun huoles poisti
 Ja elon uuden povees viritti,
 Kun tulevaisuus toivollisna loisti –
 Niin silloin löysitkin sä hautasi. –

 Taas Suomi seisoo huolipuvussansa,
 Sen äidinsydän murheellinen on;
 Näin jaloimmat silt’ usein pojistansa
 Vie kesken työtä Tuoni tunnoton. –

 Niin nuku siis, sa kaihoin, kaipaeltu,
 Oi nuku unta tyyntä, rauhaisaa;
 Ihanat kuvat, jotka muovaeltu
 On käsilläs, ne tuntee isänmaa.