Epigrammeja


I. 

 ”Niin runsaasti kuin merten rannalla
 On santaa, syntiä on tunnolla
 Myös meidän pastorin”, näin hoetaan.
 Se parjausta on, sill’ eihän hällä
 Oo omaatuntoa, näät, ollenkaan.

II. 

 On Pirjo-eukolla taas hampahat,
 Näät ihko uudet, vaikka – irtonaiset.
 Tää hyvin kyllä ois, mut vahinko
 Vaan siitä, ettei enää hampaissansa
 Nyt kukaan taida pysyä. Voi toki!

 On Pirjo-eukolla myös tukkakin,
 Näät pulska, paksu, vaikka – irtonainen.
 Tää hyvin kyllä ois, mut vahinko
 Vaan siitä, ettei enää tukassansa
 Nyt Jonas-vaari pysykkään. Voi toki!

III. 

 Ma tuot’ oon usein miettinynnä, miten
 On ”pitkät kynnet” tullut varkahalle.
 Nyt Darvin-ukon opista se selvä
 Kuin päivä onkin, mitenkä ja miksi
 Ne ovat muodostuneet sellaisiksi:
 Näät, ”taistelussa olemisesta.”

IV. 

 Morsiant’ ystävyksen älä moiti sa sulhonsa kuullen.
 Nurjaa mieltäpä tää i’än kaiken kohtaasi kantaa:
 Sulhona suuttuvi hän, parjanneen syyttä sun luullen,
 Naineena sen vuoks, ett’ olit lausuillut hälle totta.

V. 

 Liisa.

 ”Ma pelkään, – luulen”....

 Pekka.

 ”Mitä?”

 Liisa.

 ”Jos ... vaan .... te .... suutelette.”

 Pekka.

 ”Oi, pelkäättekö sitä?”

 Liisa.

 ”En tiedä...... Koetelkaatte!”

VI. 

 Se ihme oli meidän Pertin vai:
 Hän viinaa joi, vaan vesitaudin sai.

VII. 

 Niin.... Aini-ryökinällä soitantoon
 On oivat lahjat synnyinnältänsä;
 Ja kykyänsä myöskin jokapäivä
 Hän paremmaksi saada koettelee:
 Hän suutansa, näät, yhä soittelee.

Runot