Syysilta (Avellan)
Miks’ huokailet niin haikeasti,
 Oi rintani?
 Kun tähdet öisin tuikkaa lauhkeasti,
 Miks’ kaikaa terhenessä useasti
 Sun ruiku-äänesi?

 Oi, itketkös, kun kulkehessa
 Sa päiväs näät?
 Oi, valitatkos kesää muistellessa,
 Vai kammoksutkos kukan kaatuessa,
 Kun syksy muuttaa säät?

 Kas, lintu laulaa taivasalla,
 Ei moitikkaan.
 Ja satakieli soittaa kankahalla;
 Ei haikeutta siitä soittajalla,
 Ett’ hetki karkaa vaan.

 Ja perho etsii kukkiansa
 Niin iloissaan;
 Ei huokaa iltasella konsanansa,
 Vaikk’ hermotoinna purkaa purjeitansa
 Ja uupuu kuolemaan.

 Kun tammi lankee murtumalla,
 Ja vuorikin,
 Oi, pyydätkös sa päästä huokeemmalla?
 Kun mailman kaikki entisyys on nurmen alla,
 Miks’ vaikeroitsetkin?

 Ken tahtoo osaas surkutella?
 Ken turmion
 Ja kuolon tuskista sun kirvotella?
 On pyyntös kukkasen, jon kuihtehella
 Sa löydät, kohtuuton?

 On hetken riemu taivaan manna
 Sull’ korvessa;
 Sa otsaa pilvetöintä aina kanna,
 Oot vieras täällä, määrääs et saa panna
 Kuin Kaanaan vuorella.

 Siell’ tähtitarhain toissa puolla
 Saat valkamaan.
 Oi, riemuitse, ett’ kaikki, minkä huolla
 Sa kannoit täällä, ijäisyyden vuolla
 On tyhjää unta vaan.

 Siis eipä surmaa kammomista
 Tääll’ kulkeissas;
 Hän ruhtoo kahleen, vaan ei kahleellista;
 Ja enkelinä taivaan loistehista
 Sa katsot hautoas.