Aika
Vuosittain ja hetkittäin
 Aika rientää eteenpäin,
 Yöllä sekä päivällä,
 Talvella ja kesällä.

 Seisahda ei milloinkaan,
 Yhä kulkee kulkuaan,
 Huolimatta miten ken
 Soisi kuluvankin sen.

 Aikaa ei voi rahalla
 Ostaa, millään hinnalla,
 Eikä aika kulunut
 Ole koskaan palannut

 Vuosi vanhan vanhentaa,
 Kaksi lapsen kasvattaa
 Aika kaikki toimittaa;
 Aika paljon varteen saa.

 Aika saattaa neitosen
 Syliin armaan sulhasen,
 Tekee hänet vaimoksi,
 Lasten helläks’ äidiksi.

 Lapsi kasvaa, varttuupi,
 Voima, nero karttuupi,
 Tulee nuorukaiseksi,
 Vanhempainsa toivoksi.

 Aika toivon todeksi
 Näyttää, tahi turhaksi:
 Josko ilon, surun saa
 Vanhemmat ja isänmaa.

 Ilon aika armainen
 On kun päivä keväinen:
 Hupaisesti kuluu se,
 Ajan rientää ohitse.

 Vaan kun vastoinkäyminen,
 Murhe täyttää sydämmen:
 Aika tuntuu pitkälle,
 Niinkuin syysyö, kolkolle.

 Surullinen sanoo näin:
 ”Ei nyt pääse eteenpäin!”
 Mutta aika lohduttaa,
 Elon huolet haihduttaa.

 Toivo köyhän elättää,
 Pelko rikkaan kuolettaa.
 Aika nöyrän korottaa
 Korskat maahan jaottaa.

 Joll’ on hyvä elämä,
 Ei sois, että kuolema
 Tulia häntä noutamaan:
 Vaan se tulee aikanaan.

 Moni kurja taasen sois’
 Aika viimeinen ett’ ois’:
 Kyllä aika hänenkin
 Lepoon saattaa vihdoinkin.

 Aika on siis: syntyä,
 Elää, kasvaa, toimia;
 Aika myöskin kuolemaan
 Korjaa kaikki tuonelaan.

 Käyttäkäämme viisaasti
 Armon aika, tarkasti:
 Kyllä Herra toimemme
 Siunaa yli toivomme.

J[ohannes]. H[äyh]–ä.

Lähde: Wuoksi 1.2.1890.

Johannes Häyhä
Runot
Vuoksi
1890