Ensimmäiset hetkeni
Kaikki elämä oli silloin kadonnut maasta,
 ja Lapin aurinko miltei sammunut.
 Revontulien vihreät ja rikinkeltaiset soihdut
 häipyivät jo kalveten tunturin huippujen taa,
 kun suuren tuskan jälkeen
 lepäsin vihdoin kalpean äitini rinnalla
 aamukuutamossa.

 Äitini hymyili ja itki,
 ja minä vaistosin vain
 hänen lämpimien rintojensa tuoksun
 ja imeydyin kiinni punaisiin päihin,
 ja niin valui pieneen ruumiiseeni
 surullista ja kaunista elämää
 valkoisena, voimallisena maitona.

 Eikä minussa ollut pelkoa
 tuon lämpöisen rikkauden loppumisesta.
 Äitini rinnat olivat ehtymättömät kuin maa,
 joka yhä uudestaan antaa ravinnon
 myriaadeille yksilöille.
 En myös tuntenut sääliä
 nuorta äitiäni kohtaan,
 joka verellänsä oli ruokkinut
 ja yhä ruokki minua.
 Minulla oli jumalainen oikeus olla julma,
 niinkuin kaikella versovalla elämällä on.