Ber-Saba
»Jaakob, Jaakob!» Herran ääni
 Lausuu, mikä ihana,
 Suuri armo, että Herra
 Vielä tahtoo puhua
 Jaakobille! Pitkä aika
 Oli siitä kulunut,
 Koska Herra viimeiseksi
 Oli hälle puhunut.

 Mitkä vuodet! Taistelua,
 Tuskaa, pimeyttä, voi!
 Koetusten tuli-ahjo,
 Myrskyt, joissa salamoi
 Herran tuomioitten nuolet,
 Kuritusta ankaraa –
 Toinen toista repivämpi
 Murhe rintaa ahdistaa!

 Rakel armas, rakastettu!
 Poissa – kova kuolema
 Hänet riisti – mutta vielä
 Katkerampi, kamala
 Oli suru Joosefista
 Salaperäisyyksineen,
 Joist’ ei voinut edes konsa
 Päästä täyteen selvyyteen.

 Oi, ne vuodet tuskalliset
 Kylvi lunta nivuksiin!
 Kumaraksi painui varsi,
 Ilo sammui kyyneliin.
»Miksi Herra nämät sallit?»
 Oi – ne synnit nuoruuden
 Muistui mieleen, polttavinta
 Tulta tuiski sydämmeen.

 Mutta nyt! Oi, Joosefista
 Tullut ilosanoma
 Vanhan mieltä virkistävi.
 Herra tahtoo puhua!
»Viel’ et ole unohtanut,
 Etkä hylkää kuitenkaan;
 Vaikka olet kurittanut,
 Armahdatkin uudestaan!»

»Armoa ja rakkautta,
 Herra pitkämielinen,
 Kaikki työsi tarkottavat,
 Pelastusta syntisen.
 Puhu, Herra, tässä olen:
 Puhu avonaisesti,
 Että kurja sydämmeni
 Ymmärtäisi tahtosi!»