Suruttomalle
Sä milloin käännyt? Sittenkö kun kuolet,
 Kun sairasvuode saa sun saaliikseen,
 Kun kalman keihäät, tuonen surmanuolet
 Jo viime-iskujaan lyö sydämeen?
 Niin silloinko on hyvä tilaisuus
 Tie vanha hyljätä ja alkaa uus?

 Niin mietit kai ja elätkin sen mukaan,
 Jos mitään miettinet sä, poloinen,
 Kun tieltäs ei sua kääntymään saa kukaan.
 Ei neuvot Jumalan, ei ihmisten.
 Sull’ itse muka seikat selvill’ on,
 Niin viisaaks’ luulee itsens’ suruton.

 Mut mieti sentään, saitko Jumalalta
 Tään luvan: kauvan saat sä sairastaa,
 Vai eikö liene hällä vapaa valta
 Ties arvaamatta aivan lopettaa!
 Niin kuolo voi sun kesken yllättää
 Ja niin tuo pikaparannuskin jää.

 Tuo pikaparannus ja usko huulten
 Ja suruttoman kaavakatumus!
 Ei kestä puhaltaissa tuonen tuulten
 Sen vaikuttama valhelohdutus.
 Niin kääntymättömäks’ se sydän jää,
 Mit’ ei saa Herra itse käännyttää.

 Mut Herra Jeesus tahtoisi ja voisi
 Sun aivan uudeks’ luoda sanallaan,
 Jos sydämes vaan avoin hälle oisi
 Ja sana pääsis siihen juurtumaan.
 Niin sana itse ilman puuhaa sun
 Sais aikaan muutoksen niin siunatun.

 Siis kohta mieles katoovista riistä
 Voidakses kuulla sanaa Jumalani
 Niin syntis paljastuu, myös pääset niistä:
 Ne uppoavat’ vereen Karitsan,
 Ja toivo vakaa päästä taivaaseen
 Sydämes elvyttää taas riutuneen.