Labyrintissä


I. 

 Kuin kääpiö, kuin rupikonna,
 joka hetki sun tielles mataa
 elon inho, kohtalon pilkka.
 Vihan kelmeän kehto vain on sun ties.

 Näin harhasit neuvotonna
 kai vuotta jo viisisataa.
 Elon almuna riemun tilkka
 oli ärsytys vain, labyrintin mies.

II. 

 Pois toivotko, sielu, pois auringon valoon.
 Ah, et valon lempeetä rauhaa sa tapaa:
 et itsestäs ole koskaan vapaa,
 kunis painunut oot Manan tummaan taloon.

 Tien löysi jo myrkky sun sydämeesi,
 mi koskaan ei orjuuttas anteeks anna:
 Kain-merkkisi peitä tai julki kanna,
 sydän tyytyis ei, kunis askeleesi

 turun ääreen ohjais, sun maahan heittäis,
 ja ystäväs saapuis ja houkat ja portot
 ja säästäen saalinsa sala-kortot
 sun päällesi sylkis, sun rapaan peittäis.

Runot