Luonnon ihanuus
Kun olin vielä nuori lapsi rukka,
 Kasvavainen niinkuin kedon kukka,
 Niin ajatukset synnyit mieleeni
 Ja kysymykset tuotti kieleni.

 Kun katsoin taivaan suurta ihanuutta,
 Ja sinipilvein suurta kauneutta,
 Niin lyhykäinen järki pian puuttui
 Ja kauniimmaksi koko luonto muuttui.

 Kun katsoin taivaan suurta aurinkoista,
 Kuin ihanasti tänne maahan loistaa,
 Niin enpä tiennyt missään kauniimpaa,
 Se voittaa kullan kirkkaudesta.

 Kun katsoin vielä taivaan tähtilöitä
 Ja monenlaisii luonnon ihme-töitä,
 Niin muistin sen, kun kaikki nämät loi
 Ja sanallansa kerran ilmi toi.

 Kun Abrahami, lasna ollessansa,
 Tuli ulos ensin luolastansa:
 Niin tähdet loistit silloin taivaalta,
 Ne näytit hälle ihaan kauniilta.

 Kun ihanuus jo intonsa niin täytti
 Ja koko luonto rakkahalta näytti,
 Niin aikoi ottaa siitä Jumalan,
 Taivaan tähden suuren kirkkahan.

 Vaan samassa myös katos tähti pian
 Ja kuu jo nousi pikaisesti siaan;
 Vaan samassa myös kuukin pakeni
 Ja Abrahamin suru eneni.

 Kun aurinkoinen, kulta muodossansa,
 Nousi ylös jälleen vuorostansa
 Niin Abrahami jälleen ihastui;
 Vaan samassa se ilo pakennui.

 Hän Jumalakseen otti näiden luojan
 Ja kaikkein kauneuden ilmi tuojan.
 Ja tuli tästä oikein, huomaamaan.
 Kaikkein luojan, oikian Jumalan.

 O suuri luonto, kuinkas meille annat
 Ilon, riemun, jonkas aina kannat!
 Kun lapsuudessa jo niin liikutat
 Ja suurta luojaa meille muistutat.

–[I]s[a] –k. H[irvone]––n.

Lähde: Sanomia Turusta 15.11.1859.

Isak Hirvonen
Runot
Sanomia Turusta
1859