Joulu 1700-luvun kartanoissa
Joulu 1700-luvun kartanoissa.

itkinä, pimeinä puhteina joulun alla oli 1700luvun
herraskartanoissa paljon työtä ja puuhaa.
Nokisessa, hiukaisevan lämpöisessä väenpirtissä
kömpivät piiat ja rengit jo kahden tienoissa
aamuyöstä haukotellen ryijyjensä ja lampaanvuotiensä
välistä alottaakseen pärevalkean äärellä
askareet. Rasittava riiheämisaika oli jo ohitse ja pellavat
oli häkylöity, mutta syysteurastuksen jäljiltä oli siankinkut liotettava
suolavesipurtiloissa sekä kylmässä savussa savustettava,
makkarat oli laitettava, ja lapsetkin olivat mukana, kun valettiin
talikynttilät kastamalla niitä kuumaan kupariseen kynttiläkirnuun.
Kodassa keitettiin jouluviinaa ja mallassaunassa imellytettiin lakanan
päällä maltaat kotiolutta varten, joka suuressa muuripadassa
valmistettiin voimakkaaksi. Ja sitten leivottiin joulunedellisinä
päivinä suuret taikinat. Mutta sitäpaitsi riitti aamuja
iltapuhteiksi askaretta kehruussa ja suurimoitten jauhuussa.

Miesten piti ehtiä halkojen ajosta ja rekien veistelystä kaupunkiin
tuomaanmarkkinoiksi. Metsäiset taipaleet he makailivat
viljasäkkien päällä reessään sekä palasivat takaisin pää pohmeloisena
kauppiaitten viinaksista kulettaen mukanaan isäntäväen
tilaamaa joulutavaraa, ryyti- ja teekääröjä, viiniankkuria, lautasia,
olut- ja viinilaseja, nauha- ja kangasrihkamaa.

Sitten tuli aattona paljon puuhan jälkeen lepo ja rauha. Kaikin
käytiin joulusaunassa. Sitten alkoi pyhä jouluyö, jolloin
sanottiin henkien ja haltijain liikkuvan pihannurkissa ja eläintenkin
talleissa ja navetoissa saavan keskiyön hetkiksi puhelahjan.
Silloin oli talonväen muka viisainta pysytellä kotinurkkien
sisäpuolella. Väentuvassa istui vanhempi väki illallisen
jälkeen olutkulhojen ääressä pöydän takana. Permanto oli peitetty
oljilla ja nuoremmat siellä tanssivat piiritanssia; väliin olivat
tytöt piirissä yksinään, väliin nuoretmiehet mukana, aina miten
laulun sanat ja tanssin meno vaati. Joku kartanon vanhimmista
palkollisista, joka osasi vanhan ajan laulut, oli ylinnä äänessä,
laulellen esim. vanhaa ruotsinmukaista:
I Präämen haaver ja vantra
Perfuttan keinun tallana
O haaver looti hämti sänti
Ortor o ruusor
Linnun laulan prassika.

Taitekattoisessa kartanossa sillävälin herrasväki piti iloaan.
Hyvissä ajoin oli tuttavien ja tuttavientuttavien kautta koetettu
hankkia itsekullekin jotakin mieleistä joululahjaa. Mutta saanti
oli sittenkin vaikeaa, jonkavuoksi kaikenlaisilla pikku yllätyksillä,
runopätkillä y. m. koetettiin korvata lahjojen vähäistä lukumäärää.
Niinpä teki kuuluisa Yrjö Maunu Sprengtportenkin
viettäessään 1770- ja 1780-lukujen vaihteessa joulua kodissaan
Brahelinnan everstinvirkatalossa. Hän toimitti niin, että perheessä
vierailevalta nuorelta neidiltä juuri ennen aattoiltaa hävisi kultasydän,
jota tämän oli ollut tapana kantaa kaulallaan, ja samoin
katosi eräältä upseerilta lapikas. Jouluiltana heitettiin ovesta
käärö, joka oli osotettu lapikastaan kaipaavalle upseerille ja
jonka päällystään tällainen runo oli kirjoitettu: ’Kun olut on
lopussa ja Chloris karkaa, pane lapikas jalkaan: silloin viluttaa
ihmisparkaa’. Ja vähän ajan päästä koputettiin taas ovelle ja
sisään heitettiin pieni käärö kadotettua sydäntään surevalle tytölle;
käärölle oli kirjoitettu: ’Työläs on omistus sydämen varastetun,
kas, pikku hupakko, täss’ on sun’. Aattoillan iloinen
yhdessäolo lopetettiin useassa kartanossa hartaalla jouluvirrellä.

Jouluaamuna tuli sitten aikainen lähtö kirkkoon. Enemmän
kuin milloinkaan muulloin oli silloin kirkkomäki mustanaan väkeä.
Keräännyttiin kirkkotallien äärelle ja seisoskeltiin kirkon
seinävierillä odottamassa papinkellon soimista sekä katsomassa
vallasväkien saapumista kuomureissään. Näillä oli parasta päällänsä.
Naisilla yllään heleänväriset kärpännahoilla päärmätyt
turkkinsa, joissa päällys oli vaaleansinistä hollannin damastia
taikka viheriän- ja valkoisen raitaista rastisiljia; herroilla puuteroitu
tekotukka hatun alla, manchesteriliivit ja silkkisukat. Ja
sarkapukuisissa talonpoikaisryhmissäkin näkyi tyttöjen punasilkkisiä
kaulaliinoja, emäntien hopeasolkia ja silkkimyssyjä sekä
värikkäitä turkkeja. Istuttiin sitten ahtaasti penkeissä; kukin
arvonsa mukaisessa järjestyksessä esivallan vahvistaman penkkijaon
mukaan. Virsiä veisattaessa oli osa seurakuntalaisia eri
äänessä kuin veisuuta johdattava lukkari, ja kirkkoherran saarnatessa
eriskummaiseen laulavaan tapaansa katseltiin syrjäsilmällä
kirkkoväen pukuja ja naiset supattelivat penkeissään keskenään.
Vallattomat poikaviikarit seisoivat kuorissa papiston
silmälläpidon alaisina. Mutta hökkeleissä kirkkomäellä anniskelivat
salakapakoitsijat ilojuomaansa, ja useasti sattui, että jumalanpalveluksen
juhlallisuutta häiritsi jokin juopunut sanankuulija,
joka papin varoituksista välittämättä oli seurannut sananlaskun
neuvoa:
’Juoman jouluna pitävi, syödä lihaa laskiaisna.’

Kirkkomäellä kutsuttiin pappilan väki ja muita vallasperheitä
päivällisille kartanoon. Kun tiukujen ja aisakellojen soidessa
tultiin perille, oli pitkä pöytä ruokia kukkurallaan, ja raskaista
hopeamaljoista, jotka nimikirjaimista sekä valiolauseista tunsi
vanhoiksi perintökaluiksi, juotiin valkoista ranskanviiniä kotioluen
asemasta. Lapsilla oli eri pöytänsä sivummalla.

Ja sitten jatkettiin vierailuja milloin missäkin kartanossa kaiket
joulupyhät aina Nuutin päivään asti. Usein ajoi pihaan
monta reellistä ihan odottamatta, viulut ja huilut olivat mukana,
ja monesti nousivat vanhat kankeat talonherratkin korttiensa ja
piippujensa äärestä yhtyäkseen tanssiin. Leikittiin panttileikkejä
ja kyselyleikkejä. Jokaisen piti kirjoittaa vastauksensa samaan
kysymykseen ja piti arvata minkä vastauksen kukin oli antanut.
Kysyttiin esim.: ’Mikä on suurin huvinne?’ Ja vastauksissa oli
toinen puoli leikkiä, toinen totta, kun kirjotettiin esim. näin:
Metsästellä. — Kaunis poloneesi. — Kiusotella lähimmäistäni.
— Soittaa klaveeria. — Lukea rakkauskirjeitä. — Jokin keimaileva
neitonen saattoi ilmoittaa: Laittaa tukkaani muodin mukaan,
katsoa kuvaani peilistä, somistautua. — Haaveellisempi
tunnusti: Kävellä kuutamossa, ajatella mielitiettyäni; taikka:
Hiljaisuudessa harjoittaa hyväntekeväisyyttä. — Ja jotkut vallattomista
nuorista herroista: Puhua lorua, olla mustasukkainen,
olla rakastunut, pelata korttia j. n. e. Ja kun tuli kysymys siitä,
mistä kukin pitää, niin saatettiin vastata: Maaseudusta elonkorjuuaikaan.
— Ilmalinnain rakentamisesta. — Vaeltavana ritarina
olemisesta. — Lapsuuden onnellistein päiväin muistelemisesta.
— Kaksimielisyyksien puhumisesta. — Joutumisesta pian
avioliittoon. — Käsittää, miten seuruetta huvitti, kun tuollaiset
puolileikilliset toivomukset toinen toisensa jälkeen tulivat tunnetuiksi.

Mutta jouluhuvien väliajoilla pitivät sekä isäntä että rengit
tarkoin silmällä säiden vaihteluita. Sillä yleisesti tiedettiin, että
alkavan vuoden kuukaudet tulisivat sääsuhteiltaan täsmällisesti
vastaamaan kahtatoista joulunjälkeistä päivää. Kesken iloa saattoi
niinmuodoin aavistus ensi syksyn kadosta ahdistaa mieltä.
Ja kun rengit syyskesällä näkivät viljapellon pahasti lakoutuneeksi
ja sekaiseksi, kuiskailivat he keskenään sen johtuneen
siitä, että joko isäntä tai sitten kylvömies joulupäivänä oli ollutjuovuksissa.

Lähde: 

Gunnar Suolahti
Asiatekstit
Joulutunnelma
1917
Historia:1700-luku
Joulu