Tyttö ja poika


1 

 Takatuulen poika saikin,
 hauskapa nyt lentää,
 lakkapäinen laine vainkin
 purren eelle entää.

 Järven takana oi’ talo,
 sinne poika laski –
 huokaeli synkkä salo,
 kaatueli kaski.

 Talon miehet siimeksessä
 salon teki työtä,
 talon tyttö luhtisessa
 yksin vietti yötä.

 Poika vuotti purjetuulta,
 naisten mielitehto –
 avain hävis aitan suulta
 joutuessa ehtoon.

 Siellä yön ol’ liepehessä
 huulta vasten huuli –
 uuden aamun valjetessa
 oli myötätuuli!

 Poika jäikin yhä vielä
 vuottamahan tuulta,
 näki immen silmät siellä,
 kaksi punahuulta.

2 

 Kosken rannalla neitonen istui
 vallaton, tuuheatukka,
 kainoa kaipuuta aaltosi rinta
 niinkuni rannan kukka.

 Uljasna niinkuni kankahan kuusi
 vastahan poikanen riensi,
 ruusuinen, lempeä, hehkuva hohde
 impyen posket liensi.

 Välillä nuorien kuohuva koski
 rannalle heittää hyrskyn,
 raivomman vielä he rinnassansa
 tunsivat tunteen myrskyn.

 »Kieloista sulle ma solmian sillan»,
 neitonen virkkoi leikin,
 toimeen hän tarttui ja heitti sen hälle –
 koski sen kuohuva veikin.

 Kyynele impyen silmähän nousi:
 »Sinne mun kukkani ensi,
 laineilla keskellä kuohuvan kosken
 lempeni ruusut lensi.»

 Poikanen sorea vastahan virkkoi:
 »Puhdas on kielon kukka.
 Ma oisin sun siltasi tahrannunna
 ja sielusi, immyt rukka!»