Miehiä
Jopa johonkin jouduin,
 jopa jouduin ojasta allikkoon!

 Pyryilmasta, ikävästä
 kadun aution, ilta-hämärän,
 pois piillä mielin,
 – maankiertäjä, käypäläinen
 joka paikassa, piillä mielin
 nyt iloon, ihmiskuhinaan.

 Ja kestikutsut muistin
 ja valoon ja ihmiskuhinaan
 niin jouduin, – iloon en.

 Vilu siell’ ei ollut:
 kuin kesällä kivinen kauppatori,
 jota paahtaa päivä,
 jota väet ja vankkurit rämistävät,
 – niin paahtui sieluni siellä.

 Vakavaraiset miehet,
 – kun herrain puolella istuin –,
 vakavaraiset miehet, joill’ ei huomishuolta,
 joill’ ainut taakka ja tuska
 oli harmaa helppous virkatyön,
 – kuin alijumalat,
 kuin vaskeen valetut jumalkuvat
 he kaunistit kukin soppeaan.
 Ja yksikantaan
 putos lause painava lauseen jälkeen,
 kun vaskivaloksissa poreili aatos,
 tosin maatiaisaatos, mutta jalostettu:
 sit’ ei arkielämän sarkaa kyntämään
 he sonnustaneet, ei eteen yksilön huolten,
 pieneläjäin, kiertolaisten lailla, – ei,
 he vaskiaatoksensa
 kuin kotkankynnen kouristit yli huomenen
 ain uudenvuoden-takaisiin
 suurvelvoituksiin, kunniatehtäviin
 tueks yhteiskunnan kalliin;
 he profeetoivat vaaleista valtuuston,
 he pohtivat kirjanpitoa maistraatin
 ja hoitoa, tilejä rautatien:
 elon kauas eespäin he selville laskit.

 Kuin kiskot rautaiset
 yltympäri aivoni, syömeni kiristyivät –.

 Kuin kimalaisten luo,
 kuin kimalaiskuhinaan mä siirryin,
 kun naisten puolelle eksyin.
 Oli helpoitus siellä sentään:
 suunvuoroa mun ei ottaa tarvinnut,
 ”hm!”, ”jaa!”, ”oh ei!” ja naurahdus – ne riitti.

 Oli outoa sielläkin
 ja sydän ontosti löi.

 Mut tulipa, tulipa vihdoin
 suursydän Mies,
 täysikäinen ainut, Ihminen täysi:
 Sa saavuit, oi,
 Sa poika Marsin ja emo Maan,
 sydän tulta täynnä ja kylmänä pää;
 kelohonka, oi, iki-tuores sentään,
 sa tulla tuiskit
 vakavaraisten kansliasielujen keskeen.

 Sydän laajeten, kiitollisna
 mä kätees tartuin, kuin vanhemman veljen käteen,
 sa painoit kättäni mun, kuin vertaises.

 Jo värähtelivät hermoni tyynemmin.

 Hyvin tunsit sinä myös,
 sinä myös viran harmauden,
 mut tiesit myös, mitä kestää miehen sydän,
 mitä inhoa, ikävää,
 ja sanoin kepein ja sielukkain
 löit leikiksi kaiken,
 mi ajuas kirkasta kihelmöi;
 ja puhki elomme paiseet
 puhuit kiihkotta, hymyillen.
 – Ja sentään, sentään
 et kieltänyt myötätuntoas yhteiseloon.

 Ja herrain puolella hyvin
 elon realiteettejä hallitsi visu pääs:
 hyvin tunsit maistraatit, rautatiet,
 – Maan poika, maan kamaralla tyynnä seisoit.
 Eik’ ollut ”Matti taskussa” sullakaan:
 veros tänäkin vuonna jo maksoit,
 – siis valtuustoon
 olet (ikävä sulle!) mahdollinen!

 – Jopa Mars, sotijalo, myös
 sinuss’ ylensi päätään.

 Sanan syttävän sattumalta
 joku peruukki lausui, kun
 olit siirtänyt puheen ihmiskuntoon,
 – joku lausui: ”Napoleon,
 oli kumma mies se, kumma sydänkin hällä:
 se harvempaan kuin normaali-ihmisen löi,
 vain neljäkymmentä kertaa joskus,
 niin väitetään.” – ”Veli, kuules”,
 sa nousit, kuuman-kylmänä loisti
 jalo katsantosi, ”kun minä vihastun,
 yhä harvenee mun syömeni tahti
 ja vihdoin vakaantuu,
 kun kahta alemp’ on sen lyöntien luku
 kuin tuo Napoleonista mainittu:
 on korkeimmillaan vihani silloin,
 vaan verkkaisimmat vereni mainingit.”
 – Kaks sormea kellotaskussa, näytit
 sa valmiilta kokeeseen.

 Mut uskoimmehan, uskoimme sanaas kaikki
 ja luotimme syömes ylpeän kuntoon,
 ja kokeesta säästyit sinä – ja me.

 Ja hyvin huomasin: vihastukseen
 ei kokouneet sinä iltana veres,
 – hyvin pulputti syömes, lauloi suus,
 ja äänesi milloin syvänä kumpus
 ja milloin hopeisna heläjöi,
 ain aineitten mukaan:
 sa toisella äänellä haastoit reaalioita
 ja toisella estetiikkaa
 – ja kunniaa ”musikaalisen puheäänen”
 hyvin julisti puhees ja puheesi soinnutus.

 ”Mist’ ikävä hälle konsaan?
 Mies moinen”, mietin,
 ”mies moinen kotonaan on kaikkialla!”

 Ja niinkuin kotiis vain
 sä pesit kimalaiskuhinaan,
 mist’ aina muut, jöröt, paeta pyysi.
 Sa kukkona nostit
 helttasi keskellä naisten,
 – sait, saitpas näyttää syömesi ylemmyyttä:
 ”Mitä arkoa niitä?” tuumit.
 ”Kuta taajemmin he mua ympäröi,
 sit’ on kotoisempi mun olla.”
 Ja sielläpä oikein helkkyi suus
 ja pul-pul-pulputti syömes.

 – Kaks sormea kellotaskussa, mielin
 jo valtimos tahtia tietää.

 Mut näinhän: Suursydän, voittaja olit,
 oi voittaja elomme ikävän,
 ja kotoista sun oli olla,
 miss’ olitkin.

 – Mut eikö,
 mut eikö liian kotoista sentään?

 Kun kukuit, nyökit parvessa naisten noin,
 ma katsoin kauas: vuodet vierii
 ja päivä päivältä ehtii iltaan,
 ain ikituores, samana saavut sa,
 ja sama voitto vartoo sua,
 ain yhtä varma ja ikäväsi pois
 ain yhtä viihdyttävä..

 Oi syömes sankaruutta, voittaja, oi!

 – –
 Pyryilmassa illan pitkän
 ei ihmisääntä,
 ei kaikua ihmisaskelen,
 vain tuuli tummana soi,
 se kutsuu, hyväilee, se ohjaa
 pois mua, kotiini – kaikkialle.