Vaeltaja (Vala)


I. 

 Ah, aamuun kullanhohtavaan
 mun kiurun laulu herätti.
 Sen pesän viereen apilaan
 mun oli ilta tuonut.
 Taas uusi päivä edessäin
 kuin kultaharppu helisee.
 Nyt valmis huimaan matkahan
 oon kanssas, kehrä auringon!

 Jo metsän lähdepikariin
 suun ahnaan olen kastanut,
 ja ilman sinisen viinin
 soi huume kautta suonien.
 Hei, hattarat, mua saattamaan
 nyt valkein ratsuin, nauraen!
 Käyn suurten merten yli
 ma maahan kauniin prinsessan.
 Saa ketjun kastehelmisen
 kuun puoliskossa hän!

 Ah, elämä, on jalkojesi jäljet
 niin ylen ihanat!
 Kuin maailman kaikki soittimet
 voi sydän visertää,
 kun kukat pienin käsin tarttuu saappaihini, kysyy:
 Sun mihin tänä iltana
 saa ehtootähti nukuttaa?

II. 

 On hunnun synkänpimeän
 nyt tähdet yli kasvojensa heittäneet.
 Lie suru siellä jossakin,
 lie joku tähti kuollut.

 Mun ylväs vaeltajariemuni
 on kylmään viimaan sammunut.
 Niin jalkojani väsyttää,
 ja sydän on kuin surullinen lintu.

 Ma ajattelen: jossakin
 on koti, jonka ikkunoista
 käy valovirta yöhön pimeään
 ja onnellinen nauru rakkaitteni.

 En vain tietä löydä,
 kaikki ikkunat on vieraat.
 Varkain katselen mä niihin silmin janoisin
 ja kaipaan hellää kättä, hurmaa askareiden
 ja itken tylyyn aitaan nojaten.