Huuto-Mikko
Hiljaa huuto-Mikko häärii
 Pirtin karsinaisessa,
 Risutukkosia käärii,
 Polttaa niitä uunissa.
 Ahkerana puuhailevan
 Nähdään hänet aina vaan,
 Usein kuullaan rukoilevan
 Illoin maatapannessaan:

 ”Siunaa, Herra, Suomeamme,
 Armast’ auta kansaa sen,
 Ettei kallis isänmaamme
 Joutuis onnetuutehen.
 Sitte myös minulle anna
 Rauhallinen viime yö,
 Kun on aikain maatapanna,
 Päättyneenä päivätyö.”

 Mierolla hän syntyn’ oli,
 Kylän teitä tallannut;
 Rengin töissä reutoeli
 Siks, kun oli varttunut.
 Korven raivas’ asuinmaaksi –
 Siitä viljan väänteli,
 Siinä taimia teriksi
 Kansallensa kasvatti.

 Sota sorti naapureita,
 Suomen eestä taisteltiin.
 Mikko kylänmiesten kera
 Riensi vastaan vainoojii.
 Sodan maasta suistettua
 Jääneet palas’ kotihin.
 Ryysyisenä, arpisena,
 Saapui mailleen Mikkokin.

 Ruoho täytti viljapellot,
 Tuuli tunki seinihin. –
 Tuoni tempas’ toivon taimet,
 Kuolo kaatoi kumppanin.
 Syksyn tullen harmaa halla
 Viljankin vei viimeisen. –
 Mikko ijän painon alla
 Siirtyi kylän suojillen. –

 Valkopäinen, koukkuselkä,
 Ryppykasvoin vakavin,
 Voimaton jo työhön, vielä
 Toimii aina kuitenkin.
 Tarkastaakseen aamun koita
 Aikaisin jo nousee hän.
 Katsahdellen taivon rantaa
 Käypi myöhään levollen.

 ”Siunaa, Herra, Suomeamme,
 Armast’ auta kansaa sen!”
 Kuiskii äänin värisevin,
 Sitte uupuu unehen.
 Niin hän nukkuu rauhallisna
 Huutolaisen vuoteellaan,
 Kun ei enään huolimista
 Muut’ oo hällä vanhoillaan.

Sampoinen.

Aapo Lyytinen