Minä näen ne kuvat kultaiset
On maailmassa monta uskoa
 ja monet onnen kuvat meille viittaa,
 kulkevat ihmiset kuin kurkoitellen
 ja kukin itsellensä ottais parhaan osan,
 ne kamppailee, ne kilvan yhä kiistaa,
 ne voiman, ajan tuhlaa – ei löydä riistaa,
 ei näe suurta rauhan ne, ei onnen kuvaa. –

 Se yksi on kuva niin kultainen,
 mikä sieluni silmissä päilyy
 ja yksi on suuri toivojen maa
 miss’ onnikin ehjänä säilyy.
 Ne muistot, ne muistot on herttaiset,
 ne muistot on suuret ja syvät,
 ne tulevat niinkuin tuoksu maan,
 kuin ilmojen henget hyvät.

 Minä näen ne täydet tähkien päät,
 minä tunnen jo tuoksut heinän,
 nyt taivas se onneni kattona on,
 ja ympärilläni yhäti vaan
 näen ilmojen ihanan seinän!

 Minä aattelen: oisipa mullakin, oi,
 oma tilkku ja pellon pala,
 oma astua sarka ja kylvää se,
 oma laskea hepokin niitylle,
 omalt’ ottaa lahdelta kala!
 Oma metsäkin ois, joka lohtua tois
 kun on mielessä murheen kuvat,
 ja ma kulkisin näitä kuin kuningas
 ja mull’ oisi omat luvat!
 Ja illoin päivä kun painuisi pois
 ja ruskoon peittäisi pellot,
 kas, laitumen polulla silloin sois
 mun karjani kauniin kellot.

 Koti kultainen on,
 kun on onnena sen
 työ pellon ja peltojen usko.
 Elo kaunoinen on,
 kun aamussa sen
 pyhä paistaa päivän rusko.

 Ne on vapaita peltojen miehet ne,
 ne astuvat omaa sarkaa,
 ja tuli jos halla ja turman toi,
 ei työstään ne koskaan karkaa.
 Ne kaivavat kahdesti syvemmin,
 ne kyntävät, kylvävät jälleen
 ja kätensä vankan ne tarjoovat
 hädän hetkenä ystävälleen.

 Oi onni, oi onni on kansan sen,
 joka peltojen onnen uskoo,
 min miehet ne suurin toivehin vain
 yhä katsovat aamun ruskoon,
 ja naiset ne ketterät, kerkeät käy
 kesin niityn ja laitumen teitä,
 ei silmäinsä korkeeta päivää tuo
 yö toivottomuuden peitä. –

 Näin näen minä kuvat ne kultaiset,
 näin saan minä voimia elää.
 Niinkauan kuin minun kantelo soi,
 maa-emon se kiitosta helää!