Lintuselle (Forsman)
Oi lausu, pikku lintu,
 Lehvissä jalavan,
 Kuink’ aina voinet laulaa,
 Iloita ainian?
 Sun laulus kuulen aamuin,
 Sit’ illoin kuuntelen,
 Vaan kirkas ain’ on äänes
 Ja sointus suloinen.

 Sun aittas on niin köyhä
 Ja ahdas asuntos,
 Tok’ aina lauleskellen
 Silmäilet kotohos.
 Et kylvä, etkä niitä,
 Et korjaa latoihin,
 Et huomispäivää tiedä –
 Ja tyydyt kuitenkin.

 Monelle kyllä suotu
 On riistat, aartehet,
 On maat ja valtakunnat
 Ja linnat kultaiset;
 Ja huolin, kyynelsilmin
 He päivää alkavat,
 Jon koille kiitosvirtes
 Sä soitat riemuisat!

 Kyll’ ihmislapsi hylkäis
 Sun halvan olentas;
 Ei kiittele hän Luojaa,
 Vaan ain’ on vaateljas.
 Sun hento henkes sortaa
 On hänen vallassaan –
 Tok’ onneas sä kiität,
 Hän kiroo onneaan.

 Miks nurkuin taivahille
 Hän kylmän silmän luo?
 Häll’ onko vaatimista,
 Jolle Luoja kaikki suo?
 Kun mailman riemut ratki
 Hänelle tarjoutuu,
 Miks lisää vaan hän itkee
 Ja orjaa halveksuu?

 Ei! laula, lintu pieni,
 Ain’ autuudesta vaan!
 Lauluusi vaikerrusta
 En sekaa milloinkaan.
 Kesäisin pesäs laadi
 Majani vierehen,
 Mua neuvo aamuin illoin
 Olemaan iloinen.