Ruotsalainen ja Suomalainen
Ruotsalainen.

 Nuori urho, auraltasi vasta tullut hurjin päin,
 Vanhan varusniekan urhon peisten-taittoon haastat näin.
 Olet nuori, kokematon, ensi vuoron siksi saat;
 Muista: käsi koeteltu iskut iskee voimakkaat.

 Suomalainen.

 Nuori olen, ylpeäkin siitä: ikinuorna sain
 Laulaa kauneutta unten, muiston ihmemaailmain;
 Hetkeäni varroin – tullut on se nyt kuin pitkäinen,
 Näet, kuinka halveksitkin, kypärpää, sen kalveten.

 Ruotsalainen.

 Tulet tarun hämärästä tervasroihu kädessäs,
 Keskipäivän loisteess’ olen – vuosisadat edelläs.
 Riennä, vaan jos voittaa mielit, ota vastaan kiitoksin
 Tähkäpäitä vainioni, vuosisatain valvatin.

 Suomalainen.

 Sull’ on laulun latvakukat, ylhät aarteet aatteiden,
 Suomen rakkaus on mulla – enpä osaa vaihtais, en.
 Kohta aukee hauta, vartoin kylmenevää sydäntäs,
 Jätät aartees kansalleni – minä olen perijäs.

 Ruotsalainen.

 Viel’ on sydämeni terve, tuhansissa sykähtäin;
 Usko, totuus sinullekin puhui minun äänelläin.
 Huomenna jos voiton lipun minun haudallani näät,
 Haudan yötä pimeämpään pimeyteen itse jäät.

 Suomalainen.

 Niissä tuhansissa sydän elää ilmastani kait;
 Uskon, totuuden jos annoit, sotureita niille sait.
 Kului, katkee soittos kieli, – eivät kuole virret ne,
 Joita kerran soitit täällä, lapsuudessa kansamme.

 Ruotsalainen.

 Jos ne elävät, mä elän; kaadut minun kaatuissain.
 Vielä mestarisi olen, sinä oppipoika vain.
 Ylhät vallat päämme päällä punnitsevat työni, työs –
 Pisin, uskollisin työ on taivaan rakastama myös.

 Suomalainen.

 Totuus, Vapaus ja Laulu vievät meidät jumaliin
 Soittain kielten kultalyyraa, syttäin elon sydämiin,
 Sävel isänmaasta silloin muita ihanammin soi;
 Miten muukalainen täällä todesti sen soittaa voi?

 Ruotsalainen.

 Tulin siemenenä – olen myrskyluodon tammi nyt,
 Täällä noussut, tätä maata synnyinmaana syleillyt.
 Jaksanet, niin kisko irti, heitä mereen kuohuvaan –
 Puoli Suomeamme seuraa mua hautaan, unholaan.

 Suomalainen.

 Seison maani sydämessä – honka, iät vihertäin;
 Jylhän korven unhoss’ elin jäisin verhoin – terveeks jäin;
 Kevät saapui, Suomen sydän toivoo, hehkuu, rakastaa –
 Latvas varjon yli verkkaan nuori pääni kohoaa.

 Ruotsalainen.

 Peitset pois – on timantista kärki niiden kummankin.
 Iäinen ne meille antoi totuutensa taistoihin.
 Kilvan maata rakastamme, itse ikuistuen niin –
 Katso, suurin uhri puhkee ihanimpiin kukkasiin.

Josef Julius Wecksell
Runot
Uuno Kailas