Psykologisesta analysista
Huolimatta kovin juhlallisesta otsikosta
tämä kirjotus ei pyri olemaan
muuta kuin jatkona edelliseen kirjotukseeni.
Arvelen nimittäin, että tuo
kirjotus lisävalaistukseksi kaipaa esimerkkiä,
jossa siinä esitettyjä näkökohtia
yritetään käytännöllisesti sovittaa.
Tämän yrityksen pohjaksi olen
ottanut ensimäisen osan Beethovenin
sonatista Op. 2. N:o 3 (vaikka tämä,
kuten yleensäkin Beethovenin sonatit,
nerollisen yksilöllisyytensä takia, vaatisi
paljo perusteellisempaa tutkimista
ja punnitsemista, kuin mihin minulla
nyt on aikaa ja aihetta).

Rakenne :

I:nen jakso:

Perus- eli pääteema: 8 tahdin pituinen
lauseke, joka lisäkkeellä jatkuu
12 tahtiseksi. Rohkea, tulinen, vallaton
(huom. vahva, oikullinen rytmi,
staccato, isku toiselle tahdinosalle,
paussit!)

Se purkautuu riehuvan loisteliaaseen
juoksutukseen (väliteema), joka nousee
ja laskee nopeissa kaarissa (8 tahtia),
kääntyy huippusävellajiin ja päättyy
4 tahdin pituiseen „peräkaneetiin”
(tahdit 21—24), oikulliseen, kiihkeään,
piiskanläimäysten kaltaiseen, joka äkkiä
romahtaa asteikkoa alas, niin että
jyrisee, ja päättyy huippusäveleen (tahdit
25—26).

Nyt seuraa (huippumollissa) valitteleva
laulu. Vuoroin valittelee (tahdit
27—30), vuoroin nyyhkyttää (tahdit
31—32), taas valittaa (33—36), taas
nyyhkyttää (37—38). Sillä on huipputeeman
asema, mutta sen kovin itkunsekainen
ventous ei näytä sopivan lepokohdaksi
näin vallattomaan tunnesarjaan.
Sentähden säveltäjä sen äkkiä
katkaisee kiivailla juoksutuksilla (ff,
39—44) ja taukojen katkaisemilla kovilla
iskuilla.

Nyt lopultakin puron vaihtelevat ryöpyt
tasaantuvat (45—46) ja laskevat
rauhalliseen suvantoon, huippusävelmään
(47—60). Se on 8 tahtinen lauseke,
joka toistumalla jatkuu 14 tahtiseksi.

Äkkiä sen taas katkaisee huima väliteema
(61), alkaen perussävellajista,
mutta heti kiihtyen huippusävellajiin
ja päättyen, oikullisten juoksutusten,
heittojen, iskujen jälkeen (tahtiin 77).

Lyhyt, epäröivä lopputeema (huippusävellajissa)
koettaa jarruttaa huimaa
vauhtia, koettaa panna sulkuja ryöppyvälle
purolle (77—85), mutta äkkiä
sulut murtuvat, ja sävellyksen ensimäinen
jakso päättyy temmeltävän juoksutuksen
pyörteisiin.

II Kehittely:

Kehittelyn räiskyvä ilotulitus alkaa
lopputeemalla (91—97), ensin aleten
perussävellajiin ja leposävellajiin ja
sitten vielä askelta alemmaksi (Es-duuriin),
voimassa ja rytmissä yhä kiihtyen.
Silloin ei säveltäjän intoisuus enää
pysy teemojen rajoissa. Vesiputouksentapaisella
kohinalla komeat juoksutukset
nousevat ja laskevat valtavien
suihkujen tavoin (98—109), nopeasti
siirtyen sävellajista toiseen. Pääteeman
aihe pistää esiin (110) eikä enää hellitä.
Se alkaa hyvin rauhattomana
D-duurissa (huippusävellajin huippusävellajissa),
vaihdellen hermostuneesti
heittelehtivien synkopien kanssa (116—117,
120—121, 124—129) ja siirtyen
(4-tahtisissa jaksoissa) kvinttisarjaa
alaspäin g-molliin, c-molliin ja f-molliin,
josta se taasen palaa takaisin toisinnettuun
G-duuriin (130) ja sitä tietä
C-duurin dominanttinelisointuun (136),
jonka portaita myöten pääteeman sirosti
hyppelevä aihe laskeutuu leikitellen
alas.

III:teen jaksoon,
joka on pääasiallisesti sama kuin ensimäinenkin
jakso (kuitenkin pysytellen
pääsävellajissa), ja päättyy noin 40
tahdin pituiseen codaan, joka käsittelee
etupäässä perusteeman aihetta.

Koko tämän osan tulinen vallaton
luonne aiheuttaa ne monet vaihdokset,
heitot ja äkkikäänteet sekä teemojen
moninaisuuden, jotka ovat sen rakenteelle
ominaiset. Lähtisi pienempi
nero sitä tekemään, tahi tällaista rakennetta
sovittelemaan toisenluontoiseen
sävellykseen, niin tuo vallaton
riehuminen arvattavasti johtaisi sekavaan
rikkinäisyyteen, jotavastoin Beethovenin
käsistä on noussut eheä taideteos,
joka omaperäisyydessä, eloisuudessa
ja jännittävyydessä hakee
vertojaan. Jos mielikuvituksessaan
tahtoo sen sävelsikermien alle kuvitella
näkyviä kuvia, antaa se siihenkin
rikkaita aiheita. Olen yllä parissa
kohdassa verrannut sitä kevätpuroon
ja vesiputoukseen, kuitenkin sillä tarkottaen
enemmän liikettä yleensä kuin
varsinaista näkyvää kuvaa. Eipä mikään
kuitenkaan olisi estänyt sitä kuvaa
käyttämästä johdonmukaisesti läpi
sävellyksen. Voisipa henkilöllistäkin
kuvittelua siihen sovitella. Voisipa
sanoa sitä Nymfin ja Panin kisailuksi.
Katsotaanpa! Nymfi tanssii (tahdit 1—8).
Pan kömpelösti jäljittelee (9—12).
Nymfi juoksee pois (13—20),
piiloon (21—26). Nymfi itkee (27—38).
Pan yllättää (39), kiusaa (39—44),
voittaa (45—46). Rakkausidylli
(47—60). Nymfi pakenee (61—72),
piilottuu (73—77). Pan hakee (77—85),
juoksee vimmattuna metsään (86—90).
J. n. e.

Eheimmän kuvan ja suurimman tunnesäästön
kuitenkin varmaan saa, ellei
mielikuvitustaan kuluta tällaisten subjektivisten
kuvien luomiseen, vaan aivan
yksinkertaisesti käyttää koko mielenkiintonsa
sävellyksen omaksumiseen
sinänsä.

Ylläolevat selostukset ovat ehkä varsin
subjektivisiä ja moni ehkä toivoisi
tätä osaa toisin selitetyksi. Hyväntahtoinen
lukija on kuitenkin varmaan
käsittänytkin, että en ole koettanut
laatia pätevää selostusta juuri tästä
kappaleesta, vaan yleensä koettanut
esittää, miten analyysissa olisi mahdollisimman
paljo korostettava teemojen
asemaa, tarkotusta ja luonnetta
(sekä siihen liittyviä teknillisiä keinoja
ja pääasiallisia mittasuhteita) ynnä
kiihtymisiä ja rauhottumisia — toisin
sanoin psykologisia piirteitä ja keinoja
— ja enemmän jätettävä varjoon toisarvoisten
seikkojen (kuten jokaisen säkeen,
säeparin, lausekkeen, „fraasiketjun”,
jonon ja juoksutuksen) tarkan
tarkka määritteleminen, esitteleminen
ja mittaaminen yksinomaisen muodollisuuden
puitteissa.

Lähde: 

Aksel Törnudd
Uusi Säveletär
1916
Musiikki