Ensi lemmelle
Mä kerran kysyin ensi-lemmeltäin:
 Eloni koitar, kussa synnyit sä,
 Ja mistä saat sä valon vienoisen?
    Ja tähdyt vastaa: Taisit useinkin
    Sä nähdä pilvein peittelevän mun.
 Mä sanoin: Pimeyden, päivän syntymänä
 On pilvi usein silmäs peittänyt!
 Haihtuipa se – sä loistat, lumoen vaan yhtä.
    Ja tähdyt taasen: Näithän useinkin
    Kuin päivän valo minut himmentää?
 Mä sanoin: monen päivättären näin
 Mä lumo-loistollaan tulest sulkevan,
 Vaan illoin sammui se – ja sä et ensinkään.
    Ja tähdyt taas: Luotatko valooni,
    Ja sytytätkö siinä olemus-toivosi?
 Ma sanoin: Pilvelöitse tunnen sun,
 Ja päivätärten heijastuksen jälkeen,
 Ja halki haudan valosi vaikuttaa.
    Ja tähdyt taas: Tunnetko tuikkeeni?
    Mä hempi-huokaus vaan olen sydämesi,
    Mi lentoon lähti rannan toivoilla;
    Mä salama o’on elämääsi vaan,
    Mi kulki – sädehtien – kotomaillensa;
    Mä aurinkoinen olen sielusi
    Ja vienoin valoin sua elähdytän.

–[Fann]y –[Frima]n.

Lähde: Oulun Viikko-Sanomia 12.10.1878.

Fanny Friman
Johan Ludvig Runeberg
Runot
Oulun Wiikko-Sanomia
1878