Merimies G. Lundströmin muistelmia/9
Merimies G. Lundströmin muistelmia.
(Jatkoa viime numeroon.)

”Missä vaatteet ovat?” huusin vaimol­leni 
vihan vimmassa.

Hän ei vastannut mitään.

”Etkö kuule, — missä ovat vaatteet?”

— Ei mitään vastausta. — Nyt otin
(häpeä kyllä) nuoran pään ja löin häntä,
mutta vaikka olisin kuinka lyönyt, en sitte­kään 
vastausta saanut. Vihdoin panin hä­net 
nurkkaan seisomaan ja läksin työhön.
Mutta mieleni oli yhä synkeä, — lepoa en
tahtonut löytää. Olin niin lävitse suutuk­sissani; 
suutuksissa vaimooni, sillä hän oli
murtanut kaikki toiveeni onnellisesta, koti­maani 
tapaisesta perhe-elämästä; hän oli huo­limattomuudella 
tuhlannut minulta työllä ja
säästäväisyydellä kootut tavarat; hän oli
vihdoin ijekkäisellä äänettömyydellään kiih­dyttänyt 
vihani rajatointa yltymistä. Enin
lieneen kuitenkin ollut suuttunut omaan it­seeni, 
kun vihan vallassa olin mennyt lyö­mään 
vaimoani. Ei tahtonut lohduttaa se­kään, 
että tänlainen menettelö oli maassa
varsin tavallista.

Kun iltasella palasin työstä, seisoi vaimoni
aina vaan nurkassa, samalla tapaa kuin päi­vällä 
olin hänet siihen jättänyt. Lieneeköhän
koko ajalla tohtinut siitä liikahtaa. Tästä
lähtien en enään antanut kotona leipoa, enkä
ostanut suurempia vaate- eli ruoka-varoja.
Joka aamu ostettiin nyt, niinkuin muillakin
oli täällä tapana tehdä, päivän varat lei­pää 
ja muuta ruokaa, paitsi pyhäpäivän
tarpeet, jotka ostettiin lauantaina.

Lukea ja kirjottaa osasi vaimoni hyvin,
mutta rahaa ei hän tuntenut lainkaan. Oliko
sitte ihme, ettei hän sille arvoakaan antanut.
Vaikein pula minulla olikin opettaessani
häntä rahaa tuntemaan, sillä se ei millään
tahtonut, mennä hänen päähänsä. Mutta
kun hän vihdoinkin sen perille pääsi, eipä
enään tarvinnut peljätä, että hän sitä uu­delleen 
unhottaisi.

Niinkuin jo mainitsin, oli vaimoni kol­messa 
kuukaudessa tuhlannut kolmensadan
ruplan vaatteet. Näillä olisi suomalainen
vaimo tullut toimeen vähintäkin kolme vuotta.
Osan näistä vaatteista oli hän mädän­nyttänyt, 
osan taaskin anneskellut muille
vaimoille, jonka vasta tulin huomaamaan,
kun yhden ja toisen juoru-akan päällä niitä
näin. Vahingosta viisaaksi tullaan. Nyt
ostin, niinkuin muutkin aviomiehet, ainoas­taan 
yhden vaate kerran erältään vaimolleni,
ja aina silloin vasta uuden, kun entinen jo
oli varsin kelvottomaksi hajonnut.

.

Tähän saakka olivat kaikki miehet tänne
tuodut maata myöten Siperian kautta; mutta
nyt tuli ensimäinen laiva Europasta, vie­läpä 
lisäksi Suomesta, tuoden Turusta mie­hiä 
koko joukon mukanansa. Nämät näytti­vät 
kaikki olevan erinomaisen vahvoja ja
rotevia miehiä, juuri senlaisia, lun heidän
tuli ollakin, ketääkseen tämän maan rasitta­vaa 
ilman-alaa. Alinomaiset sateet tekivät
usein miehet laiskuudesta kipeiksi, jonka 
 päälliköt olivat käyneet epäuskoisiksi tä­män 
suhteen. Kun joku itsensä ilmoitti sai­raaksi, 
täytyi hänen heti mennä lääkärin tut­kittavaksi, 
ja ell’ei lääkäri hänessä silloin
huomannut tautia, ajettiin hän kahta ko­vempaan 
työhön. Näin sattui kerran surku­teltava 
asia.

Eräs suomalainen mies, joka usein oli
saatu kiini tänlaisesta petoksesta, valitti it­seänsä 
taaskin kerran kipeäksi. Työ-vouti,
myöskin suomalainen, sanoi:

”Kun et jaksa työssä olla, saat mennä yöksi
vahtimaan Kolossien rajalle ja ellet sitä te’e,
pääset huomen aamuna keppimarkkinoille.”

Kun ilta tuli, otti mies pyssyn olalleen
ja läksi rajalle. Oli talvinen aika ja kova
pakkanen. Seuraavana aamuna, kun soitet­tiin 
työhön, sanoi eräs kuluneen yön vah­deista 
työ-voudille:

”Varmaankin kolmannen putkan vahtimies
on nukkunut, sillä puoli-yöstä lähtien ei ole
kertaakaan kuulunut sieltä kellon soittoa.”

”Kyllä minä sen lurjuksen herätän,” sanoi
työ-vouti vihoissaan ja läksi astumaan.

Käytyään vähän matkaa, näki hän suoraa
tietä myöden, vahdin olevan kontullaan put­kan 
ovella pitäen pyssyä ojennettuna häneen
päin. Työ-vouti peljästyi ja huusi toista
miestä luokseen.

”Katso, tuo heittiö aikoo ammuta”, puhui
hän tälle, ”mutta kyllä minä hänet opetan.
Tanssi sinä tässä, ettei hän voi sinua am­muta, 
niin menen minä toista tietä, pääsen
huomaamatta taaksensa ja tartun niskaan
kiinni.”

Mies teki työtä käskettyä, tanssipa oikeen
miehen tavalla ja vouti katosi. Hetken ku­luttua, 
hiipii vouti vahdin takaa esille ja
kaappasee tämän niskaan kiinni. Mutta mies
olikin hervoton käsissään, — henki oli jo
pois. Aina hurjemmin tanssii mies tuolla
tiellä, mutta kammoksuen antoi vouti ruu­miin 
pudota käsistään.

”Elä enään tanssi,” huusi hän miehelle,
hän on kuollut.”

Mies raukka oli toden perään ollut kipeä,
ja luultavasti tuskissaan aikonut lauasta
pyssynsä saadakseen apua, jolla hetkellä kuo­lema 
lienee hänet kohdannut.

(Jatk.)

Jatkokertomuksen osat