Aavistuksia
Joskus pilkkeenä päivän
 alkavan aamunkoiton,
 kohta mi häipyi pois,
 yöhön välähdys vilkkui
 aatosten valveutuvain,
 kuului, kuin äänet sois:

»Saapuuko hän, joko lienee
 äidinkohdusta noussut, –
 voimaansa selvään hän suo!
 Leikkikö, kasvaako, käykö
 lempeän ystävän katsein
 nuorukaisna jo luo?

»Hymyykö? Vapaammin hymyin
 ei sulon lemmikki nähnyt
 viisasten Ateenaa!
 Taivaisten suosikki koskaan
 syössyt ei vallattomammin
 hermejä alttarein taa.

»Koskaan ei uljaampi heros
 lähteellä viileän lehdon
 riemuisna vuodattanut
 Lesbon viinihin vettä,
 lempeäuhkuvan immen
 suuta ei suudellut.

»Onko hän laulaja? Orfeus
 koskaan ei sointuja saloon
 helkyttänyt kuni hän,
 laulain ei väreitä luonut
 rintaan kallion kuolleen,
 kylmän ja jähmeän;

»koskaan niin suloliikkein
 saanut ei laaksojen karjan
 lanteita lainehtimaan,
 saanut ei inhemon mieltä
 kauas Elysion maille
 soimahan riemuissaan.

»Onko hän sankari? Indus
 estä ei retkeä raisun:
 rajoista tiedä hän ei!
 Laajemman vallan hän voittaa,
 kuin mihin retkeilyt muinoin
 Ammonin poian vei!

»Taistoss’ on uhmivan uljas,
 herttainen, jalo, hellä
 voittaja-vallassaan.
 Halliten lempein tarmoin
 kauvan on rakkaissa maissaan
 kantava valtikkataan.»