Laululinnulleni
Vuodetko siipesi kirjot ne silpoi tyngiksi aivan,
 lentäjä kerkeä, sieluni riemu ja telmijä kerta?
 Peijaispaikaksi teimmekö kalliosärkän
      keskellä aavan?

 Lieneekö atrias koskaan kukkurapäisintä ollut,
 murheenvauhkona vein sua autionummea, riuttaa,
 kuitenkin teiskuit lintusen toimissa kotvan
      päivinä kevään.

 Luutivat kohta syysyön hyrskyt murjuni mereen,
 kulkuriemosi ruumiin kurimot ahnaat nielee.
 Pelastu, lintuni! Matkaa, sulho jo löydä,
      aaluvat saakaa!