Laulu Juorukolttareista
Loihan Luoja kaikki
 Hyviksi ja laitti
 Rakkauudestansa sanallaan
 Sekä mataavaiset
 Ja muut kaikenlaiset,
 Viimein ihmisen kuvaksensa.
 Mutta mistä alku
 Puheesen on saatu,
 Rauhan rikkominen,
 Sovun sotkeminen,
 Väärin kieliminen,
 Sanain matkiminen,
 Lähimmäisten hyväin panetus?

 Sen on aikaan saanut
 Laiskusissaan maannut
 Juoruttaja ämmä kelvotoin,
 Viejä valheen-viestin,
 Kuleksia kestin,
 Jutun kehreäjä levoton,
 Joll’ ei raukall’ rauhaa
 Sydämessään lainkaan,
 Talost’ taloon loikkii,
 Kyökki kyökilt’ nuuskii,
 Illat pitkät istuu,
 Päivät päästään astuu
 Jouten, pahaa henkee palvelee.

 Sep on keittää kieltään
 Kunnotonta lientään
 Viattomimmankin surmaksi.
 Sepä vietteleepi,
 Nuoret neuvoileepi,
 Palkolliset hyvät hurjiksi.
 Kantaa käärmehiä
 Povessaan vietteliä,
 Kieleltänsä myrkky
 Joka sanass’ hyrskyy,
 Todistaa ja vannoo,
 Nurin väärin sanoo
 Valhetellen sutkii siivoton.

 Kadehtija konna
 Ei oo huoletonna,
 Tekemistä piisaa naapureist’;
 Eikä ole häpyy,
 Siekailee ja rääkkyy;
 Voiton koittaa saada kumppaneist.
 Tapansa on sama,
 Miss’ ois’ asujana:
 Kehno kellarissa
 Tai vinttikamarissa;
 Sielu musta aina,
 Pahat työnsä painaa,
 Kirkumalla peittää petostaan.

 Se on ruma retku,
 Seurakunnan ketku,
 Häntä kuki karttaa koittakoon.
 Elkäät häntä kuulko,
 Säälikö tai surko
 Te, joilla on järki vajaton.
 Nuoret olkaat varsin
 Hälle syrjin-karin,
 Ettei puoleens saisi
 Ja niin pahentaisi
 Kehno kaltaisekseen
 Veisi viestärikseen
 Teit’, kun ootte kokemattomat.

 Rouvat kulta-muorit,
 Vakaat talon vaarit
 Juoni-ämmiin älkää luottako.
 Kyökeistänne matkaan
 Kiireesti ne pankaat
 Säälimättä, sauvans’ ottakoot;
 Suulleen sukikaatte,
 Luudin laskekaatte,
 Petkeleillä perään,
 Ettei toiseen erään
 Janoisina istuis,
 Pirteissänne astuis
 Seulomassa hyvää sopua.

 Emännätki ehot
 Evästäkäät kehnot
 Samoin tuvistanne tuumarit:
 Heill’ avatkaat ovi
 Sukkelasti kovin,
 Yllyttäkäät yli kynnyksen,
 Niin on paha poissa,
 Teill’ on rauha ko’issa;
 Turhaan aikoanne,
 Kallist’ kaluanne
 Ette sitte hukkaa
 Eikä synti pukkaa,
 Paneta kun ette ketäkään.

–r–t [Fredrika Pietilä].

Lähde: Pohjois-Suomi 13.2.1878.

Fredrika Pietilä
Runot
Pohjois-Suomi
1878