Mässääjät
Kun muinoin Baabelin valtias
 ilomaljoja linnassa joi,
 nous’ virrasta Persian kuningas
 ja murhan huudot soi.

 Ja Baabelin linna loistokas
 nous’ liekkinä ilmahan yön
 ja juomari-kansa ja -ruhtinas
 oli uhrina hirmutyön. –

 Tämä kauhea kertomus kulkenut
 on kansasta kansahan.
 Sit’ on inholla, kammoen kuunnellut
 myös nuoriso Pohjolan.

 Nämä nuoret on heimoa – kansan sen,
 jok’ ol’ vahtina Suomenmaan,
 kun luodit lens’, maa hurmeinen
 soi pettua, hautoja vaan.

 Tämä kansa, ne kunnon vanhukset
 usein rääsyissä voittivat.
 No ei velttoina viinasta horjuneet,
 vaan raittiina valvoivat.

 Ja valppaudellahan vanhat nuo
 valon saattavat kansalleen,
 näin nostivat Suomen sorrostaan,
 maan säästivät lapsilleen.

 Ja se maa oli Pohjolan parhain maa,
 tuhatvetten ja metsäin maa,
 ja metsistä raivatut rintamaat
 täys’ viljaa valkenevaa.

 Mutta lapset – ne raateli metsäin puut,
 ne vaihtaen rihkamiin
 ja polttivat viinaksi viljat maan
 ja juopuivat juovuksiin.

 Ja kun nuoriso mässäsi parhaillaan,
 tuli kansahan kauhistus –
 ei lausuu tohdi ainoakaan
 mitä tietääpi aavistus...

 Ylös, nuoriso, miehet ja naiset myös!
 Pois rihkamat, juoppous pois!
 Niin ett’ei kohtalo Suomenmaan
 kuni Baabelin kansan ois!

Hilda Käkikoski
Runot