Sapphon laulu
Sen ma taivaisten tasaverraks arvaan
 miehen miekkoisen, joka kasvotusten
 kanssas istuu, sun sulo-äänes soinnun
           luonasi kuulee,

 naurus helkkeen hempeän. Siitä multa
 kohta sylkähtää sydän, rinta syttyy.
 Sillä silmiis jos minä katsahdankaan,
           niin puhe puuttuu,

 kieli kangistuu, tulivirta vieno
 kautta suonten soutavi kaikkianne,
 silmä himmentyy, kohisee ja soipi
           korvani silloin;

 kylmä vierähtää hiki, puistatuksiin
 ruumis raukee, muotoni ruohon keltaa
 kelmeämp’ on, poissa jo poskipäiltä
           kaikk’ elon karva.

 Vaan on kestää pakko, kun niin on säätty
 – – –

Sapfo