Eräsnä talvis-hetkenä
Oi, tuuli pohjoinen, mi vinkuilet
 Kylmänä aivan täällä taas!
 Ja surman virsiä vaan soittelet,
 Lehdoissa näissä, tuullessas!

 Oi, eipä lintuinen nyt lehvältä
 Luoksensa kutsu kultoain!
 Kai mennyt on hän meidän metsistä
 Armaineen pesä-paikoiltain.

 Ja Ahdin kauniit sini-aaltoiset
 Ovat jo aikaa jäätyneet;
 Ja niityn nurmet, ruusut, kultaiset
 Ovat myös lumeen peittyneet.

 Kas, päivä tuolta taivaan rannalta
 Vaan pilvilöistä pilkistää;
 Ei kumma siis, jos tuntuu kolkolta
 Ja murheen lapsi laulahtaa:

 Kun tässä kyynel’ silmin katselen
 Surkastunutta luontoa,
 Niin leimahtaa mun kurjan etehen
 Kauheita Tuonen kuvia. –

 Vaan joudu, joudu surma rintaani
 Ja sydämeni seisauta,
 Niinkuin tää talvi tuli Suomeeni
 Ja kaateli sen kauneutta!

 Kesää en nyt mä soisi nähdäkään,
 Kuin kolkko näin on eloni
 Kun tiedän aina kesän kestävän
 Toisella puolen hautani!

Säynelä.

Lähde: Tapio 26.2.1876.

Anonyymi
Runot
Tapio
1876