Pietari Brahe’n juhlassa Viipurissa lokak. 31 p. 1880 luettu runo
Ei suomalainen syntyään,
 Mut meidän maata lempimään
 Hän oppi omanansa.
 Ja Suomen toivot, tarpehet
 Hän tutki, täytti puuttehet
 Kuin isä lapseltansa.

 Ol’ isä maalle tosiaan,
 Ja säästämättä vaivojaan
 Hän hoiti armastansa.
 Vaikk’ ylhäisen ain’ arvonsa
 Hän muisti – ”kreivin aikana”,
 Ei unhoittanut kansa.

 Ja Suomen suloutta hän
 Niin mielin, kielin lempivän,
 Kuin maamme lapsi, näytti.
 Ett’ ylistellen innoissaan
 Hän toivotuilla aarteillaan
 Jo silloin Suomen täytti.

 Kuin ennushenki, Suomenmaan
 Hän kuningasten kunniaan
 Jo aikanansa nosti.
 Ja minkä toivoi, tahtoi, sen
 Hän valtavasti puuhaten
 Töin, toimin meille osti.

 Hän missä kulki, kukkaseen
 Maa puhkes’ hänen muistokseen,
 Niin tiukkui askelensa,
 Vaan tiedon valolähtehen,
 Tuon kukkienkin kukkasen,
 Sai Aura rannallensa.

 Kun kerran jätti meidän maan,
 Sen rakkahana linnassaan
 Tok’ ijän kaiken kantoi.
 Ja Suomen kansa omakseen
 Myös hänen sulki sydämeen
 Ja isän nimen antoi.

 On vieraskin meill’ omainen,
 Kun Suomeamme palvellen
 Hän yhtyy henkehemme;
 Ja toivojamme aikanaan
 Ken valmis onpi valvomaan,
 Hän on kuin omaisemme.

 Ei Suomen mies hän syntyään,
 Mut meitä oppi lempimään
 Ja johti rientojamme;
 Siks’ ylistää ja rakastaa
 Ain’ omanansa Suomenmaa
 Nyt Pietar Brahe’amme.

Lähde: Sanomia Turusta 6.11.1880.

J. H. Erkko
Runot
Sanomia Turusta
1880