Tarina (Mendelin)
On taru vanha, mainio,
 Suruinen, herttainen;
 Ens’ ihminen sen tunsi jo –
 Sen tuntee viimeinen.

 Se taru entis-aikojen
 Ja aikain tulevain,
 Se taru ihmissydänten
 Ens’ rakkaus on vain.

 Kun syömmehen se kelle saa,
 Se suloansa suo,
 Se elvyttää, se riemastaa,
 Se kukkasia luo.

 Maan mullasta se nostattaa
 Miel’-alan ihmisen,
 Ik’-onni on sen määrämaa,
 Se johtaa onnehen.

 Mut mailman myrskyt useinkin
 Sit’ tiellä vainoaa
 Ja henkii hyytä kukkihin,
 Sydämmen surkastaa.

 Ja sitt’ ei muuta jäljellä
 Kuin muisto, muisto vaan,
 Ja onnen puute, ikävä
 Ja halu Tuonelaan.

 On rakkaus se tarina
 Ajoista aikoihin;
 Tuo surun se tai onnea,
 Tuo ehkä kumpaakin.