Karkuri
On musta yö; on synkkä syksy-yö;
 rajusti rankkasade maahan lyö,
 vinhasti vinkuu ääni myrskytuulen.
 Kaikk’ ihmiset jo meni levollen,
 elävät piilohon. Mut – mitä kuulen! –
 Metsässä on kuin kävis ihminen!

 Jo näen: tuossa läheneepi mies
 taloa yksinäistä. Se kenties
 on matkustaja eksynyt, hän varmaan
 yömajaan pyrkii, ilomielissään
 jo toivoo kohta helmaan unen armaan
 vaivoista matkan päästä lepäämään.

 Mut ovellenpa astuvan ei näy –
 sivuitse hiljaa hiipien hän käy,
 ja seisahtuupi ikkunaisen alle. –
 Mit’ aikoo hän, kenties hän rosvo on,
 mi talonväelle syvään nukkuvalle
 tuo ryöstön, tuopi murhan, kunnoton!

 Sen näyttää koko muoto; partansa
 tuo pitkä, siivoomaton, sakea;
 likaiset ryysyt kulunehen puvun;
 reikäinen kate pörhettyisen pään;
 ja liike levoton, mi Kainin suvun
 eroittaa muista ihmisveljistään.

 Ken oli tuo? Hän rosvo, murhamies
 todella oli. Moni täällä ties
 jutella vielä töistä Korven Kustan,
 vuoskymmen vaikka siitä vierryt on.
 Ijäti näin on jälki veren mustan
 pois pesemätön, kuluttamaton.

 Ei ollut aikanansa julmempaa,
 ei ketään hirmutöistä kuulumpaa.
 Helpommin hengitettin, koska tiettiin:
 jo Korven Kusta vangiks saatihin,
 jo Siperian vuorten pohjaan vietiin,
 mist ei voi päästä hengin elävin.

 Mut onpa taas hän tänne osannut,
 maan altakin nyt jälleen palannut
 työhönsä vanhaan. Kädessäns’ on rauta;
 sill’ ikkunalta luukun murtaa pois –
 poloiset nukkujat, ah, jospa auttaa,
 unesta heitä herättää jos vois!

 Mut ihme! Liesi puolisammunut
 on miehen kasvot täysin valaissut:
 eip’ ollut sen, ken murhamiellä tuli,
 tää katse lempeä ja suruinen!
 Ja yhä lempeemmäks se vielä suli,
 ja kyynel viimein vieri poskellen.

 Hän katsoi, katsoi vilkkumatta pois,
 kuin sieluuns’ imeä tään näön sois:
 tuvassa nukkui kaikki rauhaisasti
 sit’ unta, jonka puhdas sydän suo –
 Näin katsoin seisoi Kusta aamuun asti,
 vaan sitten astui nimismiehen luo:

»Ma olen Korven Kusta. Rautas tuo!
 Käsiini pane tuttavani nuo!
 Ja laittakaatte sitten vaikka minne!
 Palanut tuolla mielen’ oli vain
 yhdeksi hetkeks’ vielä päästä sinne,
 miss’ äidin syliss’ istuskella sain!»

Kootut runoelmat ja kertoelmat, 1882.

Julius Krohn