Angelika
Tuohkuva tuulonen hoi, joka riemuten lehtoja lennät,
 Näitkö sä armahani, näitköpä nurmikukan?
 Kirkasvyö puronen, joka tammipimentoja puikat,
 Tokko käköstäni näit, tokkopa lintuani?
 Taivaankarva kukat, kut lempeni jalkoja saitte
 Suudella’ sulosuin, kuolkoten autuahat!
 Pilvi, jok’ iltaruson sylihin nukahat, sinä taisit
 Taivahan ranteellen temmata Angelikan? –
 Suotta surussani soitan, ei kenkään soittoa kuule,
 Rintani huokaantaa ei kenkään käsnä’;
 Ei arvaa’ ykskään, mikä hirmusa huolien tuska
 Mielessäin meluaa, poltto povessani on.
 Kuitenkin kukap’ on, joka ain’ eläen ilomielin
 Mustien murhetten pilviä piilevä ois?
 Ihmisparka, surettava oot tosiaan, kuni taivon
 Hellää kättä arot, jolta sa voimia saat!
 Maallisiin ilohin sitä itkua enpä mä vaihda,
 Jossa ma toisinahan muistojen öilläni uin;
 Muistojen öillä usein, kuni taivaan tähtiä katson,
 Jossa’ mun armahani, jossa Angeelika on.
 Kuitenkin, voi kuinka usein olen katketa kurja,
 Kun muistoin sulosuus painava mieltäni on!
 Sill’ oli lempikevät mullai, oli mullai kukka,
 Myrsky hävitti kevään, kuolema kukkani vei.

Lähde: Suometar 7.7.1848.

Bernhard Elis Malmström
Runot
Suometar
1848