Juho Hollolle
Kättä hengessä puristan
 lujasti ja lämpimästi,
 kuiva kun kotiaresti
 aina vain on jatkumassa,
 miehen pirteissä pitävi,
 majoissa makuuttelevi.

 Terve, Veljeni verevä,
 vielä nuori ja vireä,
 kirjaseppo sen mokoma,
 asuja alinomainen
 ahjolla, alasimella,
 palkehilla paisuvilla!

 Taoit ennen, taoit eilen,
 vain tänä päivänä pitäös
 taiten pieni taidetauko,
 päivän ainoan ohitse
 anna vierrä viivatonna.
 Taas jo huomenna tako’os,
 heleästi helkytellös,
 kaikuvasti kalkutellos:
 kauas kaiku kiertelevi,
 sankoilla samoelevi
 Suomen suurilla saloilla,
 Pohjan pitkillä perillä,
 kauemmin kajahtelevi,
 ei lakanne laisinkana,
 ennen on salot sulina,
 maat on marjan kasvavina,
 sydänmaatkin syrjityimmät
 mahlaisena maan sydännä.

 Laupias elämän lahja,
 taattu talletus elämän:
 ystävä, tositoveri,
 kumppani kovassa säässä,
 veli vienoilla vesillä.
 Mink’ oli mieli yksinäisin,
 senpä tarkimmin tajusi,
 minkä sai, mitä tapasi
 mieli löyten mieleisensä,
 henki löyten heimoisensa.

 Kukkaron nurin vetäistä
 voi, mut ei sydäntä ehkä.
 Siispä ei enemmän siitä
 miesten kesken kertomista,
 vuosista kulunehista
 kumppanuudessa lujassa,
 yksi vain sana syvältä
 harvasyinen: kiitos, veikko!