Kahden vaiheella
Väsyneenä, vaipuneena vallan,
 Riemu poissa on, on lohtu poissa,
 Unhottunut nuoruun ketokumpu. –
 Unhottunut? – Taivaan kautt, ei koskaan!
 – Virvotusta huokuu täällä henki,
 Sitä myöskin ruumis riutuvainen –
 Tuossa helmeilevi kirkas neste,
 Loitos huolet karkottaa se taasen,
 Minä vaivun unhottaren helmaan;
 Helmeilevä neste huuhtoo rintaa,
 Mieli kiitää tuonne pilvimaille,
 Pois nyt kasvoin usva pimentoinen!
 – Kuulen! ääni tunnossani kuiskaa:
 Elä koske! vaarallist’ on leikki
 Moinen; sielun voi se saastutella. –
 – Mutta vaarallista voisko olla,
 Jos mä hieman maistaisin, vaan hieman? –
 Oi, jos äitikulta vielä oisi
 Elonmailla, hältä tiedustaisin:
 Oisko vaarallista! – – Turha pelko!
 Miesi olen, työni vastaan itse!
 – Mutta – voihan urho voimakaskin
 Langeta, kun vaaraan suotta kiitää – –
 – Oi jos hengettäret pyhät, hurskaat
 Kuiskasit, mi oikeaa, mi totta,
 Mikä jalosti ja hyvin tehty! –
 – Mitkä sanat? mikä lause tuossa? –
 ”Elä häntä juo”, niin sanoo siinä.
 Kuollessansa äitikulta laati
 Moisen lauseen mulle oppahaksi
 Matkalleni, tieni viittaajaksi.

 Se on sulle, sarkka purppurainen,
 Se on mulle, heikko mullan lapsi!
 – Maa ja taivas, Jumala ja Luoja!
 Nimessänne teen mä päätökseni,
 Heitän, minkä kieltää pyhä lause. –
 Sinä, lähteen neste kristallinen,
 Luojan lahja taivaan antimista,
 Syvyyksistä pulppuileva kulta,
 Sinä huuhdo yksin kauloani!
 Syöntä, rintaa silloin riemastuttaa
 Raitis henki, taivaan pyhä liekki. –
 Ken on luja, vakaa päättehensä,
 Totuus sille kantaa seppeleensä!