Sinä sidoit mun
Poven pehmeän kaunalla kaarroilla,
 sysikutrisi sykermillä,
 sulovehmahan vartesi tenholla,
 tulikatseilla syttävillä

 sinä silloin mun sieluni vangitsit,
 kevätillalla ihanalla,
 ensikerran kun kahden me istuttiin
 kotitöllisi räystään alla.

 Heti jälkeen sen kaikki sa unhoitit,
 mitä silloin me unelmoimme,
 mitä silloin me yhdessä haaveillen
 elon arkehen kaunista loimme.

 Koko kukkean kesän kuin kuumeessa
 olen kulkenut, kaipuuta kantain,
 salatoivehen kätkenyt sielussain,
 odotukselle aikani antain.

 Olit poissa, et tietänyt kaipuutain,
 et tuntenut tarvetta tulla.
 Nyt on syys, suvikukkeus kuihtuu pois,
 samat vaivat ne vaan ovat mulla!