Sieniä ja sekamelskaa
Kun astuin «väntsaliin», taas hauskan parin näin:
 Hämeestä herrasmies, jok’ oli mulle tuttu,
 Puhuttel’ outoa, ku, selin minuun päin,
 Piteli hinkkiä: siin’ oli pieniä
 Santarmilt’ ostetuit’ oravisieniä.
 Hänellä yllähän ol’ pitkä musta nuttu,
 Ja hattu päässänsä leveälierinen;
 Kun katsoin tarkempaan, niin alta lierien
 Alaspäin pyrkivän ylitse kauluksen
 Hiustulvan tuuheen näin; mut suomeks sujui juttu:

 Herrasmies Hämeestä:

 No, eikös naukkua?

 Sieniherra:

                           Mie, kiitoksii, en juo:
 Rakastain rahvasta oon njiistä kieldäydynnä;
 En njiin oo tunnotoin kuin Suomen papit nuo,
 Kutk’ ei oo kansoaan eig’ aigoans’ älynneet,
 Voan piispan hourehet hyväksyin hälynneet;
 Meist’ on jo monjigi viinasta jeäksiyvynnä.

 (Nyt tuttu näki mun:)

 Herrasmies Hämeestä:

                            Päivää, saan esittää:
 Kirkherra Gribakof ja herra Jännes.

 Sieniherra:

                                 Ää!

 Minä:

 Puhutte Suomea jo niinkuin Venäjää.

 Sieniherra:

 Mie Suomess’ oongi

 Asemamies:

           Juna lähtee!

 Sieniherra:

                       Syndynynnä.

1885.