Laulu hämärissä
Tunnetko Hämärätärtä,
 Hienoa hämyjen neittä?

 Tunnen tyttären hämyjen,
 Varjojen vakavan nei’en!

 Kun on kylmä talviaamu,
 Kirisevi kirkas hanki,
 Kuurassa on koivun oksat,
 Härmässä petäjän latvat –
 Silloin tuolta vaaran päältä,
 Nenästä utuisen niemen
 Hiihtävi hämärän tytti,
 Varjojen vakava neiti.

 Istut yksin ikkunassa,
 Tuli tuikkivi takassa,
 Nukkuvi tuvassa kaikki,
 Kissa vanha kehreävi –

 Tulevi tupahan tytti,
 Hiipivi hämärän neiti:
 Härmästä on huivi tehty,
 Kuurasta kuottu sukka,
 Viitta villoista ve’etty,
 Vuonan harmajan selästä.
 Harmajat on nei’en silmät,
 Harmaja hiuskin hieno;
 Vienosti verevä poski,
 Piirre poskella totinen.

 Jos on syömmesi suruinen,
 Mieli musta muisteloista,
 Silmä itkusta punanen,
 Poski valju valvonnasta;
 Hämärätär hieno neiti,
 Varjojen vakava tytti,
 Viepi viileän kätösen
 Otsallesi polttavalle –
 Syömmestä suru katosi,
 Mielestäsi mustat muistot;
 Rauha rinnassa asuvi
 Suruisen ihana lauha.

 Kun jo päivä pilkistävi,
 Valoviiru ilmenevi
 Tuonne taivon rantamalle,
 Korpikuusien kohalle;
 Paistavi punalta hanki,
 Punalta petäjän kylki,
 Saapuvi iloinen impi
 Päivätär, korea kuopus –
 Poistuvi hämärän neiti,
 Hiihtelevi hiljaksensa
 Tuonne korpien povehen,
 Salon synkän siimeksehen.

 Sinneppä katosi neiti –
 Rauha kanssansa katosi,
 Helmassa hämärän nei’en,
 Varjojen vakavan immen.

15-11 1901.