Ystävän kuoltua
Katoova siis oli suloinen
 Tuo huoli;
 Hyväili kuin suvi-tuulonen
 Ja kuoli.
 Oi sulo-unta!
 Oi haaveksunta!
 Pian riemukukkani päälle lunta
            Loi hauta.

 Hellästi mainitsen nimeäs,
 Et havaa,
 Et kuule ääntäni, mökkiäs
 Et avaa.
 Ei kyynel auta,
 Ei itkus auta
 Sydäntä, jonka jo tuonen rauta
            Löi hautaan.

 Vaan vaikk’ ol ankara salliman
 Tuo puuska,
 Suloinen on suru, siunajan
 Vaan tuskaa;
 Sun onnes koitti
 Ja taistos voitti,
 Kun rauhan kelloa sulle soitti
            Jo hauta.

 Niin miekkonen sinä, vankilas
 Kun murtui!
 Maan pääll’ on vaan sydän autuas
 Ku turtui.
 Tääll’ ei oo rauhaa,
 Tääll’ aika pauhaa;
 Vaan tyyntä rauhaa ja unta lauhaa
            Suo hauta.

 Henk’ autuas, nuku turhuuden
 Huolilta,
 Kuin kaste, jonk’ yli laaksojen
 Kylv’ ilta;
 Kunnekka koittaa,
 Yön päivä voittaa
 Ja nukkujat herehille soittaa
            Haudasta.

 Se elon siemen, jonk’ ihmiseen
 Loi valo,
 Ei ijäks’ sammu yön kahleeseen
 Sen palo.
 Mi kuoloon nääntyy,
 Se eloon kääntyy,
 Ja umppu vaan, josta kukka sääntyy,
            On hauta.