Yötuuli
Yötuulen synkkä huoku
 syysmetsän halki soi,
 ei kesän kielot nuoku,
 ei umput unelmoi.

 Pimeitä hyiset hongat
 hapuilee havuillaan,
 pimeitä pilvenlongat
 ui pilkkoisia vaan.

 Ja pilkko-pimeämmin
 se riutuu rinnan yö:
 pois kesä lähti lämmin,
 kukintos loppu lyö.

 Vain jätti jäiset vaipat
 sen viitain vihannuus,
 saa kolkot kuolinvaipat
 sun kuollut suvikuus.

 Ja lakastuvin latvoin,
 kuin vilu-yössä puu,
 yön ongelmia vatvoin
 miel’ yölle alistuu.

 Pimeys ympärillä
 suur’, raskas, autio,
 on pitkä voitto sillä –
 kipinän kohtalo!

 Syystuulen tumma nyyhky
 yöss’ elää yksinään,
 ei kanna toivon kyyhky
 vihanta-lehteään...