Joulun neiet
Kulkevat korkeat neiet kolme
 kautta talvisen taivaan,
 kylvävät lahjoja ihmislasten
 murheeseen ja vaivaan,
 tekevät rikkahan rikkaammaksi,
 rakkaammaksi rakkaan,
 heittävät mieronkin mittelijälle
 kannikan kerjuuvakkaan.

 Laulavat korkeat neiet kolme,
 tähtiä, tähtiä sataa,
 vaativat valkeutta pimeän piirin,
 viittovat rakkauden rataa,
 leipää, leipää leivättömälle,
 kotia kodittomalle,
 lempeä lemmettömälle, min murhe
 jo mureni mullan alle.

 Itkevät korkeat neiet kolme
 ihmissielujen siltaa,
 koska he kulkevat kohden yötä,
 yksinäisyyden iltaa,
 missä ei loista ne lamput laulun,
 vain takat taivaisen armon,
 etsivät elämän arvoitusta
 syyt pyhät pyyteen ja tarmon.

 Painavat korkeat neiet kolme
 päänsä yhtenen yössä,
 tunteakseen tuskan lasta
 päivän tomussa, työssä,
 irroittaakseen ihmislasta
 maasta, mi surren suurtuu,
 koska sen keskellä ei elä vapaus,
 Vapahtajaan, joka juurtuu.

 Kyynelin kylmin neiet kolme
 katsovat ihmisvaivaan,
 mutta kun murheen Mestari saapuu,
 tuo tuhatsoittaja taivaan,
 silloin se syntyy sydänten silta
 idästä länteen hamaan,
 vaikenevat runot ruusuisimmat,
 kun kiire on kiiruhtamaan.