Kerju-Poika
Lapsen kasvatus on lahja,
paras, kallihin perintö.

 Miehen toimi, naisen toivo
 lähenivät liiton kautta
 väärin sala-vuoteutta.
 Isän himo, äidin halu
 ovat siittäneet sikiän,
 josta kasvoi kerju-poika.

 Poika raukka raadollinen,
 joka imi irstaisuutta
 kerju keppinsä nojalla,
 isosi jo ilkeyttä,
 kodotoina kulkeissansa
 takin risat roikkuvaiset
 taistelivat talvellakin
 pussin kanssa kanda-päillä.

 Ilman isän opetusta,
 holhousta äidin hyvän,
 kurja, vailla kasvatusta,
 lapsi paisui pahuudessa,
 näpisteli näljän tähden.

 Koska konnan kerjäläisen,
 kulkevaisen kurjuudessa
 oli varsi vahvistunut,
 petti siellä, tuolla, täällä
 aina kauppa-kumppaninsa,
 valhetteli viekkahasti,
 varasteli, vannoi väärin,
 teki viimein murha-töitä.

 Mutta kaikki muuttelevat
 menoansa maailmassa;
 tämä juoni loppui täällä.
 Toisen onnen turmelia
 on jo kourissa kovissa.
 Vahingoittaja vihainen
 kitkuttelee kahleitansa
 vangin mustassa majassa,
 jossa muurit myrkkyllisen
 sumun sulkevat sisälle,
 rauta-ristit ikkunoissa
 kaukaakin jo kamoittavat.

 Isä! ilman rakkautta,
 ilman huolda hartautta,
 arvossasi alembana
 luonnon luondo-kappaleita,
 jotka, ehkä järjetöinä,
 suojelevat sikiäänsä,
 Äiti! hellä hekumalle
 porton väärillä poluilla, –
 katso kahleissa petoa,
 jok’ on sinun sikiäsi,
 katsos händä kaakin-puussa,
 kirveen alla kontillansa.

Jaakko Juteini
Runot