Talvi-iltana
Metsässä, vanhassa pirtissä
 Ja ihmisten ilmoista poissa
 He leikkivät pienoset yhdessä
 Tuon leimuvan lietehen ko’issa.
 He tykkivin sydämin odottavat
 Ja kotihin äitiä kaipaavat,
 Ku noutavi metsästä puita.

 On pakkanen kolkkona ulkona,
 On huurussa ilma ja metsä
 Ja ympäri lumista tannerta
 Käy pohjasen tuulonen kylmä.
 Se lumiinsa verhovi lapsia,
 Kut äitiä auttavat armasta,
 Ku noutavi metsästä puita.

 Ja tuskinpa iltasen ruskos
 On pirttihin sädettä päässyt,
 Kun akkuna pohjosen tuulesta
 Jääkukkia täysi on käynyt,
 Mutt’ armahat jääkukat sulavat,
 Kun pienoset huulin ne hautovat
 Ja kirkas on akkunan ruutu.

 Jo iltaki joutuvi, tähtiä
 Ei taivahan laella loista.
 On valkea sammunut liedeltä,
 Ja lapsista rauha on poissa.
 He istuvat yhtehen äänetti:
 ”Oi Herra, miss’ äitimme viipyvi,
 Ku noutavi metsästä puita.”

 Näin pienosten pirtissä odottaissa
 Ja kylmästä väristen siellä
 He kuulevat haukkuvan vahtinsa,
 He astunnan kuulevat vielä.
 Jo iloksi kaipaus muuttuvi
 Ja riemuten kukin nyt huutavi:
 ”Jo saapuvi metsästä äiti!”

A[ugust]. F[av]–én.

Lähde: Tampereen Sanomat 25.1.1879.

Anonyymi
August Favén
Runot
Tampereen Sanomat
1879