Jenny
Näinpä äiti kerran kertoi mulle:
 Lasna ollessas tääll’ asui tyttö,
 Kuudentoista vuoden vanha Jenny.
 Ommellen hän istui kammiossaan,
 Ompel’ uutteraan yöt päivät usein,
 Omaks’ ynnä äitins’ elätteeksi.
 Ol’pa sentään ihme ettei tästä
 Nuoren neidon terveys ja iho
 Haittaa kärsinyt. Hän oli sorja,
 Kaunis monen mielest’, uhkee, hieno;
 Posken hohde ei se ruusun ollut,
 Eikä liljankaan, vaan kumpaisenkin
 Sekoitusta, liljan, jos se saisi
 Veripiskon lainaks’ ruususelta.
 Semmoinen se, vaiti ommellessaan.
 Vaan kun ylös katsahtain hän puhui,
 Erityinen lämmin riemun sävy
 Lensi kasvoilleen, kuin konsa kukan.
 Päivän pilke kalvehesta keksii,
 Ja sen terä kastein pirskoteltu
 Kiiltää helmin tuhansin ja hymyy.
 Eipä näinä hetkin muistettukaan
 Katsella, kuink’ impi oli kaunis,
 Nähtiin enkelin vaan hymyhuulin
 Välkkyvän, miss’ äsken kasvot kukki.

 Kaupungissa käymästä tul’ äiti
 Kerran kotiin. ”Lapseni”, hän lausui,
 ”Valmistaudu kohtaamaan nyt luonas
 Ylhäisiä. Eilen nuori kreivi,
 Uljaan paroonittaremme heimo,
 Saapui. Vartovanpa rouvan luullaan,
 Että vanhint’ tytärtään hän kosii.
 Huomennapa kaupunkimme kaikki
 Nuoret herrat laittaa tanssikemut,
 Kiitollisna kunnioittaaksensa
 Paronessaa perheineen ja kreivii. –
 Tyttö kultain, muiden iloitessa
 Saat tääll’ yksin istuin reutoella,
 Sääntää muiden puvut, jättää omas.
 Jos meill’ olot ois kuin muinen, saisit
 Siekin, tyttö parka, kutsukortin,
 Tanssiss’ saisit loistella kuin muutkin;
 Poiss’ se aik’ on.”
                  Muut’ ei ehtinyt hän –
 Ovi aukes, tamineissaan airut
 Astui sisään, kauniin immen käteen
 Kortin oiens’ hän ja lähti. Hohde
 Ilon luoma lensi otsan yli,
 Nimensä kun kortissa hän huomas.
 Mutta hohde vaan, mi kohta haihtui
 Ensi tuokiossa. ”Äiti kulta”,
 Tyynen totisna hän lausui, ”aika
 Sentään siks’ on kallis mulle, jääkööt
 Tanssit sikseen. Muille neulominen
 Nää kaks’ päivää helpottaa mun työni
 Viikoks’, ehkä useemmaksi eespäin.”

 Lausui. Mitä äiti lie ja tytär
 Muuta haastelleet, sit’ ei oo kuultu.
 Mutta tunnin parin päästä vaunut
 Pihaan seisahtui. Ja paronessa,
 Ryökynöineen ynnä uljas, kaunis
 Nuori kreivi, ääneens’ ilvehdellen,
 Maahan astuivat ja siitä oitis
 Kammariin, viel’ ovess’ suottaellen.

 Neidon luo, jok’ ompelulta nousi
 Nöyrään kumarrellen, ”armo” astui
 Suopeaan ja suvaits’ sormellaankin
 Silittää sen hentoo ruusuposkee.
 ”Jättäkää nyt, ystäväni, oitis
 Mit’ on teillä tekeillä; mä yksin
 Nää kaks’ päivää omistaa teit’ tahdon.”
 Samallapa katsahtain myös kreiviin
 Hymysuin hän haasti: ”Myöntäkääpä:
 Kannattiko vaivaa vaunut jättää?
 Sievä valkotukka – eikö totta?”
 Kerrotaanpa hienon hymyn, jossa
 Toinen puol’ ol’ pilaa, toinen totta,
 Sorjan herran viiksill’ liihotelleen,
 Kun hän ään’ti nyökkäs myöntyvänsä.

 Mutta nuori neito, näyttämättä
 Huomanneensa ilveilystä, painoi
 Päätään sievää kutrikasta hieman
 Armo-rouvalle ja hiljaa virkkoi:
 ”Nää kaks’ päivää olen estyneenä
 Omalt’ ompelultani. Äiti tahtoo
 Huomenna mua käymään tanssiloissa.”

 Vääntäin suunsa ilkun ihmetykseen
 Kääntyi paronessa tytön äitiin:
 ”Hoh!” hän sanoi, ”sepä kohteljasta
 Heittää oma hyöty, suodaksenne
 Meille kauniin tyttärenne seuraa.
 Onko täyttä totta tuo vai voiko
 Ehkä muuttaa päätöstänne, rouva?”

 Vanha vaimo vilpitön kun äkkäs
 Kevyen tuon lauseen röyhkeyden,
 Pahastui ja kohden astui, virkkain:
 ”Paronessa, kaksi vuotta on jo
 Tämä lapsi omin heikoin sormin
 Itsens’, äitins’, siskons’ elätellyt.
 Lukea voi ne harvat hetket, jotka
 Hän täll’ aikaa levolleen on suonut.
 Nytkin – hän on vasta ensi kerran
 Kutsuttu – mun täytynyt on pyytää,
 Torua, kehottaa ja käskeäkin,
 Ennenkuin hän muistamaan on saatu
 Omaa pukuaan eik’ aina muiden.
 Riitaa maksoi, mutta kerran täytyy
 Hälläi olla hauskaa niinkuin muilla.”

 Lausui näin. Mut ”armo” olkapäitään
 Nostahtain, ”hyvästi’n” nyykähytti.
 Käynti oli tehty, erjettiin siis.
 Huomattiinpa sentään, että kreivin
 Tervehtelytapa menness’ oli
 Toista kuin sen tulless’, että näytti
 Kumarrus nyt niinkuin todemmalta,
 Että kasvot ilmaisi ja ryhti
 Hiukemmin kuin äsken ylpeyttä,
 Että silmäns’ oven suulla vielä
 Lämpimästi mieltyin osui Jennyyn.

 Päivä päättyi, niin myös huomispäivä.
 Tanssiaisiin tultiin; kaikki mitä
 Kaupungiss’ ol’ nuorta, uhkeaa ja
 Ihanaa tääll’ loistossansa nähtiin
 Yhtyneenä nyt, ja poloneesi
 Antoi alkajaiset tanssin iloon.
 Ihmeen sorjana ja entistänsä
 Sulompana nähtiin nuoren kreivin
 Pyörittävän paronessaa saliss’,
 Sitten tyttäriä pari kertaa.
 Kuitenkinpa toisinaan sen silmät
 Ilmaisivat hiukan hajamieltä,
 Jon hän kohta korjas kääntymällä
 Naiseensa ja puhett’ uusimalla.

 Päättyi kävelyt. Musiikki soitti
 Tahdin muutaman, katrilli alkoi.
 Oli tapa, että kavalieri
 Paikkans’ ennalt’ otti, mihin luonut
 Käsineensä ol’, ja paukutellen
 Kutsui naisens’ sitte hyppypiiriin.

 Salin päässä seisoi nuori kreivi
 Valmisna jo, kaikk’ ol’ säällään, kaikki
 Vartoi vaan, ett’ antais kreivi merkin.
 Ja hän antoi. Kautta väljän salin
 Pauke soi ja soitto kaikui mukaan,
 Kaunotarta liehui kaikkialta
 Ritareinsa rinnalle, katrilli
 Sulkeutui – vain kreivi yksin seisoi.

 Nytpä vasta salin alipäässä
 Nähtiin kaino tyttö, epäröivä.
 Tanssijain ja istujoiden rivein
 Välitse hän turhaan pyrki, vihdoin
 Täytyi tulla valoon laattialle.
 Halpa puku yllään, soman päänsä
 Kiharoissa valkokukka-vanne,
 Astui hän, ja kaikki häntä tähtäs,
 Astui ujostellen yhä eemmäs,
 Kunnes seisomaan jäi kreivin viereen.
 Se ol’ Jenny. Immen posket hehkui
 Kuumemmin kuin ruusun, lempee silmä,
 Maahan luotu, kartti katsojoita.
 Mutta jalo uljas kreivi otti,
 Ketään muuta katsomatta yhtään,
 Hymysuin ja riemull’ immen käden;
 Samallapa hetkell’ alkoi tanssi.

 Sanotaanpaa samall’ iltamalla
 Saman parin tulleen kotiljonkiin,
 Että kreivin lempee silmä siinä
 Niinkuin päivänpaiste kaiken aikaa
 Kiintynyt ol’ Jennyyn yksinänsä.

 Toiset kertoi vielä ihastellen,
 Kuinka kaino tyttö silloin tällöin
 Tohti kreivin silmiin katsahdella,
 Kuinka silloin taivaallinen loisto
 Säteili sen kasvoilt’ yhtenänsä,
 Rusosuulta suutel’ uusi sulo
 Lennosta mit’ ikään kreivi lausui.

 Muuten heidän puheitaan ei tietty;
 Tarina vaan on, että syksyn tullen
 Uljas kreivi ylkämiesnä nähtiin,
 Viipyi pari päivää vaan ja lähti
 Tilalleen taas onnellisna nuoren,
 Onnellisen kreivinnansa kanssa,
 Kauniin ompelijan, Jennyn kanssa.