Ratsuri
Hei! ratsuri nopsa on tuossa,
 se kiitävi eellehen.
 Ei hitaile elämän suossa,
 ei vilkuile jälellen.

 Niin kauvan se kulki jo ennen
 ja levotta yhä vaan,
 ei tiedossa matka se kennen,
 ei määreä riennostaan.

 Voi, monta se tallasi tiehen
 ja surmasi matkallaan,
 mut tuntoa ratsurimiehen
 ei painane ainutkaan.

 Jo suuria hevosen kenkä,
 sen murskaili multahan,
 ja poltteli tulinen henkä
 pois armotta heikomman.

 On suuri ja pienikin sille
 vain tomua polullaan
 ja tuskinpa yhtä ois, mille
 ei iskua muistaiskaan.

 On nähnyt se ratsuri kyllä,
 kuin turmoa kuohuaa
 sen laukatun jälkensä yllä,
 mut seistä ei ratsu saa.

 Ja usehin roiskusi verta
 sen ratsurin ryntäille,
 mut huoliko tuosta se kerta,
 vaan eellehen riensihe.

 Kun laukkovi elämän rantaa,
 ei puutetta tunne se.
 Kas, ihmiset antinsa kantaa
 ja huoltavi uhrille.

 Ne kumpikin toivoja syöpi,
 on haavehet herkkuja,
 mut heti jo ruokkijan lyöpi,
 ei tunne se lunnaita.

 Niin paljon se itkuja kuulee,
 ui virtoja kyynelten,
 mut iloksi itkut se luulee
 ja murehet ihmisen.

 Ja yhä sen ratsu vain laukkaa,
 on itsekin ennallaan;
 pois unelmat meiltä se haukkaa,
 ei vältetä iskujaan.