Ylös! (Soini)
Korvessa kulkee eellehen pienoinen joukkokunta,
 Sen tiellä murrokoita on ja kylmää talvilunta.
 On vanhuksia joukossa ja kansaa myöskin nuorta,
 He pyrkii korven reunalle korkeeta kohden vuorta.

 On monta vaaraa, vastusta ja paljon seisokkeita,
 Mont’ kertaa ollaan eksyä ja tehdään polvekkeita,
 Vaan eellä miehet viisaimmat ne oikeahan johtaa,
 Lyö jälkijoukko merkkiä ja viitat ylös nostaa.

 Niin kulkee joukko vitkalleen tietöntä taipaletta,
 Uus ura aukee kansalle vaeltaa vastuksetta.
 Mut monta uupuu korpehen kun voimat hervahtaapi
 Ja korven synkän kätköhön nuot raukat jäädä saapi.

 Mut urhot vahvat vitkalleen lähestyy korven laitaa
 Ja vihdoin läpi lehvien he aukon nähdä taitaa,
 Ja tuota kohden uljaasti nyt joukko asteleepi
 Ja matkan määrän löydöstä jo rinnat riemuitseepi.

 Niin päästään korven reunalle ja siihen joukko jääpi
 Ja helpotuksen huokauksen nyt urhot hengähtääpi.
 Siin’ henki tuores, vienonen tuoksuupi sammalesta
 Ja hienon hieno tuulonen henkäilee luotehesta.

 Ja maahan päälle sammalen nyt miehet istahtaapi,
 Nyt heiltä raajat raukenee, uupuupi, uinahtaapi.
 Mut maasta usvaa henkäilee mieslauman tienohilla
 Ja peittää urhot uinuvat pehmeillä untuvilla.

 Niin siinä joukko pienonen rauhassa uinuaapi
 Ja matkapuuhat mielestään se siinä unhottaapi. –
 Mut vihdoin joukko nuorien jo nousee valvehille
 Ja rohkein heistä huudahtaa miehille nukkuville:

 ”Jo ylös, joukko, joutukaa, matkalle lähtekäämme,
 Ei olla vielä perillä, vaan sinne pyrkikäämme!
 Vain hiukan päivä pilkistää meill’ usvan katvehessa,
 Mut nähdä me sen tahdomme täydessä loistehessa!

 Siis joutukaatte! Ylöspäin yks’voimin rynnätkäämme,
 Siell’ usvain yläpuolella varmasti kerran näämme
 Me puolenpäivän päivyen, sen tosiloistavuuden,
 Siell’ vapaavallan löydämme, maan ihanaisen uuden!”

 Vaan vakaamielet vanhukset kyljelleen käännähtääpi,
 Yks’mielisesti yhteissuin nuorille äännähtääpi:
 ”Pois lähdön touhu heittäkää, unelle uupukaatte,
 Te huudollanne huimalla pois rauhan meiltä saatte!

 Tuo turhaa on kun vuorelle luulette pääsevänne,
 On vuoren rinta louhuinen, siell’ murtuu elämänne
 Te täällä meidän tavalla rauhassa nukkukaatte
 Ja tähän korven reunalle uus pelto perkakaatte!”

 Niin lausuu joukko vanhojen ja paikallensa jääpi,
 Mut nuorten joukko intoisa vain ylös rynnistääpi –
 Ja ilma seestyy yhtenään kun tullaan ylemmäksi
 Ja päivänterä lämmittää jo ilman lempeemmäksi.

 Ja halki usvan ylemmäs tuo joukko aina saapi,
 On eellä pojat uljaimmat, ne siellä huudahtaapi:
 ”Vain ylös, ylös rynnätkää, usvien yläpuolia
 On ilma raitis, puhtonen ja toivonmaa on tuolla!”

1898.