Yö ylleni hiljaa hiipii
Se touko, min toivoin, on tehty,
 suvi syksyhyn siirtyy pois.
 Yö ylleni hiljaa hiipii,
 niin hiljaa kuin kuollut kaiku
 povess’ itse paasien ois.

 On leikattu lauluni siipi,
 mun mieleni mykkä on.
 Yö ylleni hiljaa hiipii,
 niin hiljaa, kuin enkeli kulkis
 läpi suojani aution.

 Hymy viimeinen on jo poissa,
 myös piiri ystävien.
 Yö ylleni hiljaa hiipii,
 niin hiljaa, että ma kuulen
 verenkiertoni kuumeisen.

 Ne saapuvat, aattehet armaat,
 nuo kauan unhotetut.
 Yö ylleni hiljaa hiipii,
 niin hiljaa, kuin tölliini tyhjään
 ois kuolema kurkistanut.

 Ne muistuvat, lapsuus-aatteet,
 ajat päivien pilvettömäin.
 Yö ylleni hiljaa hiipii,
 niin hiljaa, että ma huutaa
 alan isää ja äitiäin.

 Ovat kuolleet ne kumpainenkin,
 yhä liitävät muistoni mun.
 Yö ylleni hiljaa hiipii,
 niin hiljaa, että ma painan
 jo pääni ja antaudun.

 Nuo aatteet, joita ma säikyin,
 ovat armain nyt aartehein.
 Yö ylleni hiljaa hiipii,
 niin hiljaa, että ne viihtyy
 ja jäävät mun seuraksein.

 Kera niiden ma iloan, itken,
 kera huolehdin, hymyän nyt.
 Yö ylleni hiljaa hiipii,
 niin hiljaa, kuin jossakin oisi
 tuli tuhkahan riittynyt.

K. A. Tavaststjerna