Neiti X:lle
Ihmekö, jos sua niin minä lemmin,
 neitoni tummatukka? –
 Ain’ olen aaltoja lapsesta asti
 lempinyt, poikarukka.

 Ainahan purressa aalloilla ennen
 keinuin kuutamo-illoin,
 taivaan ja kuun sekä tuikkivat tähdet
 laineista näin minä silloin.

 Toisin vuoroin ma myrskyn kanssa
 taistelin ulapalla,
 aallot pii vihin asti nousi
 lietoina riemuamalla.

 Voi, sinä impeni viehkeähuuli,
 myös olet moinen laine,
 milloin lieto ja milloin leino,
 oikukas, muuttelevainen.

 Milloin oot surumielinen niinkuin
 kielo, mi kasteessa kylpee,
 milloin taas olet leikkisä, neito,
 vallaton, ylväs ja ylpee.

 Sunkin silmissä nään minä aina
 taivaan ja onneni tähden –
 tähdet nuo minä muistan, koito,
 kunneka kulloin lähden.

 Aina ma lapsena aallot voitin,
 vaikka ne nousta koitti –
 nyt mun, vaikk’ olen voimakas miesi,
 neitonen vallaton voitti.

 Monta on miestä jo niellyt anti,
 monta on pettänyt laine –
 ethän koskaan, impeni aino,
 pettäne, voi, mua vainen?