Pimeän pesä
Ne tuikki ne tuhannet kynttilät
 ja valot kirkkahat välkkyivät,
 oli valon juhla jalo.
 Ja vaikka joutui ilta ja yö
 ja vaikk’ oli päättynyt päivän työ,
 valoin välkkyi joka talo.
 Ja vaikka talvi kattoi maan
 ja vaikka vihurit vinkui vaan,
 niin oli rinnoissa kesä.
 Mut yks oli maja valoton,
 se pimeyden hengen asunto on,
 se oli peikon pesä.

 Ja valot ne välkkyi ja välkkyi vaan
 ja peikko katseli kauhuissaan,
 hän silmiä siristeli
 ja vavistuksessa eli
 ja huokasi: ”ollappa oikea yö,
 niin silloin mullekin alkais työ,
 minä valkeutta pelkään
 ja pelkään omaa selkään.
 Oi yö, sinä suloinen lohtujen tuoja,
 oi yötä jos ijäti antais Luoja!
 Oi yöni, oi yöni,
 mun peikon työni
 sä ijäti kätkisit maailmalta
 ja ijäti kestäis peikkojen valta.”

 Ja peikko se tuimasti tirkisteli
 ja peikonsilmiään sirkisteli,
 mut valoja syttyi ja syttyi vaan,
 ja peikko se potki kauhuissaan
 ja pelosta pysähtyi veri. –
 ”Mi joukko kumma kujalla käy,
 ei muita kuin valon soihtuja näy,
 siell’ aaltoaa tulimeri.”
 Ja peikko pakenee joukkoa
 ja etsii pimeintä loukkoa.
 ”Oi, kohta nyt hukka jo perii!”

 Ja valot valtavat virtaili,
 mut yks oli pimeän pesä.
 Ja kansa valosta riemuitsi
 ja rintahan koitti kesä.
 Mutta peikko se pelkäsi valoja
 ja pelkäsi toisia taloja;
 ne kaikki valoa virtaili –
 Mut yks oli pimeän pesä.