Salaisuus (Harmaja)
Sireenimaassa tuuli viivähtää
 ja tienoon täyttää tuoksunkyllyydellään,
 kun sinipunan hohtoon liian hellään
 ihanat tertut värähdellen jää.
 Pois käännyn, sillä enää kestä en.
 Mut puutarhasta väikkyy silmihini
 jo lemmikkien armas taivaansini
 ja esikoiden paiste kultainen.
 Vei sinne perhon onnenherkkä lento.
 Myös narsissien kukka lumenhento
 niin ylväin varsin maasta kohoaa,
 mut katsettaan ei nosta ihanaa.
 Se, sääliväinen, terälehdin hienoin
 ei enää henno mua järkyttää,
 mut kun sen kasvot käännän sormin vienoin,
 se suoraan sydämeeni hymyää.

 Nyt uupuneena sineen liian hentoon
 lehahtaa perho lemmikeiltä lentoon,
 ja sireenien hellään syvyyteen
 se vajoo loistavine siipineen.
 Ja silloin lauluun puhkeavan kuulen
 ma peipposen, ja sävelhyrskyihin
 sen pienen rinnan pakahtuvan luulen.
 Ei lemmen riemu jumalallisin
 noin soida voi, ei suvivirsi syvin.
 Ah, silmin autuudesta hämärtyvin
 ma näen: salaisuuden viimeisen
 se tietää, peippo! Koska tiedän sen?