Kosken laulu
Istui kosken partahalla
 Päiväkaudet poikanen,
 Katsoi kosken aaltoloita,
 Laulua sen kuunnellen.

 Lauloi koski voimakkaasti
 Ikivanhaa lauluaan.
 Haaveet kummat kuulijalle
 Mieleen nosti kuohustaan.

 Viekotellen, hurmaavasti
 Kosken huima laulu soi.
 Vaivoin poika kotiin mennä,
 Erota sen luota voi.

 ”Mitä koski lauleleepi,
 Kertoo aalto vaahtopää?
 Laulun sanat kuulen, mutta
 Niit’ en taida käsittää”.

 ”Kosken huminasta soivat
 Sanat kauniit, kamalat;
 Selittää kun niitä koitan,
 Toisiinsa ne haihtuvat”.

 ”Kyllä kerran kosken kumman
 Laulun täysin ymmärrän:
 Kyllä mieltä ikä antaa,
 Silloin sanat selitän”.

 Näin hän mietti. Vuodet vieri;
 Mieheks varttui poikanen.
 Harhailtuans maailmalla,
 Joutui kotiin lapsuuden.

 Lauloi koski voimakkaasti
 Ikivanhaa lauluaan.
 Kaukaa laulun kuuli, tunsi
 Kumman tunnon rinnassaan.

 Mielt’ ol’ ikä antanunna,
 Nyt hän laulun käsittää.
 Näin ne laulaa kosken aallot,
 Matkamiestä tervehtää:

 ”Kaukaa turhaan ihmislapsi
 Rauhaa etsii, anelee;
 Vaikka koski vieressänsä
 Rauhan hälle tarjoilee”.

 ”Täällä haihtuu elon tuskat
 Reunains yli yltyneet:
 Tänne riennä, hautaa tänne
 Elos toiveet pettyneet!”