Kun kerran!
Kun kerran kaikki ne valveutuis,
 ne, jotka nyt vielä makaa,
 ja kaikki, kaikki kun liittoutuis
 ja vartio tehtäis vakaa,
 niin eiköhän silloin jo ennättäis
 levon aika ja lohtua lennättäis
 hyvä enkeli, siivillä siunaus,
 ja kaunihin kirkastus?

 Ja eiköhän silloin kukkia vois
 maa, jota nyt kirous painaa,
 hyvän, hyödyn kukkia, ehkä se lois
 elon siihen, mikä on vainaa,
 elon, voiman kauneuskaipuuseen
 ja uskoa mielehen jokaiseen,
 ja eikö se henkeä kohottais
 ja kaikkea kasvattais?

 Sukukunnat eikö jo ymmärtäis,
 mikä onnehen kansat nostais,
 ja pyytehet halvat eikö jo jäis?
 Vale tottako vielä nyt ostais?
 Ja vieläkö mahtien mammona
 sais elämän kulkua ohjata
 ja määrätä yksilötuntehet
 ja hallita aatokset?

 Ja vieläkö purppura-loistokkuus
 yhä orjien verta pyytäis
 ja tokkopa ainehen valtikkuus
 yhä orjain henkeä hyytäis?
 Ja vieläkö nälkähän kuoltaisiin
 ja vieläkö sortua suotaisiin
 väkevämmän vainohon heikomman;
 katinkultien hintahan?

 Oi, emmekö joskus joukolla,
 joka mies sekä nainen innoin,
 vois puuhata pyhällä tou’olla
 ihan halulla yhtärinnoin,
 ja emmekö uskoa saattaisi,
 jos vaikkakin laihoa kaataisi
 syyshallat, että se sittenkin
 viel’ joutuvi jyvihin?

 Ois ojia luotava jokaisen,
 tulis hengen vainio kääntää
 sekä syttää kantoja kaskien
 ja juuria irti vääntää
 ja kiviä kitkeä, kierittää
 sekä peltoa pöyhetä, pehmentää
 ja uskoa päivien paisteesen
 ja tuulihin jumalten?

 Näin kaikki kun yhtehen yhtyisi
 sekä kutsua hengen kuulis
 ja kaikki kun työhön jo ryhtyisi,
 niin tottahan silloin – luulis –
 kevät koittais elämän talvehen,
 ois täytenä mitta jo murheiden
 sekä siihen, missä on kirous
 vois syntyä siunaus!