Elinkautinen
Pila leikkivä suussa, mut sydämessä
 siell’ oli, siell’ oli totta ja toista.
 Pilan keskenpä pilkahti totinen naama
 toistemme naamioista.

 Nolo tuokio, nuotista pois oli tultu,
 taittunut tasainen, tuttu tahti, –
 elinkautinen karussa kahleistaan,
 hätätouhussa torkkunut vahti.

 Heti selvänä päihtynyt pää. Pih pah,
 pian jälkeen lyijyä piukkaa, paukkaa.
 Kova virka, auta ei armahtaa.
 Hyvä ei peri peijakas-raukkaa.

 Pian karkuri tarkoin on tallessa taas,
 sisäll’ itku se pitkä, ja ulkona ilkku.
 Sen hyppynsä muistaa huomennakin
 elinkautinen, iäksi nilkku.