Toivoton
”On ihmiskunta konnajoukko suuri
 Ja mailma luola rosvoin, roistojen;
 On petos, viekkaus – nytpä tiedän sen –
 Tääll’ aivan kaiken perustus ja juuri.
 On valhe koko luonnon-rakennus,
 On valhe usko, toivo, rakkaus,
 On valhe vala pyhin, vakavin –
 Ja valhettelia itse Luojakin! –
 Mi taivas ompi, autuus mikä vain? –
 (Se narrin tiell’ on tuhansin vienyt.)
 Ol’ ”autuaitten” onni koirallain,
 Jok’ eilen kuoli, mailman arvokkain:
 Hän ”viisahitten” valheista ei tiennyt. 
 – Nyt hädäss’ olen, – miss’ on apu mainen?
 Miss’ auttaja tuo vankka, taivahainen? –
 Niin! kautta pääni, joka varmin on:
 Jos itse itseäni en auttaa voi,
 Niin – näin nyt uskontunnustuksein soi –
 Nään, narrimaist’ on luottaa uskohon!”

 Näin hurjaileepi kehno ihmis-järki,
 Harhaillessansa tuskiss’ omissaan,
 Kun luopui linnastansa, Luojastaan,
 Ja suojusteensa, toivon kilven särki. –
 Korvansa tukitsi hän muinoisille
 Virkistyksen ja lohdun sävelille:

 Tuskaa löydy ei niin suurta,
 Joss’ei alku toivon juurta,
 Herran halliten.
 Ken tään uskon säilyttääpi,
 Vihdoin voittohon se jääpi
 Luojan valliten.

 Yksin mailman myrsky-tuulet
 Jos vain kestäväsi luulet,
 Hairaan luulos vie.
 Jos vain järkes ääntä kuulet –
 Järjelläs on ”viisaat” huulet –
 Harhaan luulos vie.

 Yksinkertaisena vallan,
 Herran ääntä seuraamalla
 Aina sielusta,
 Uskos, luottamuksen kautta,
 Pelastut – kun Hän sun auttaa
 Surman nielusta.

 Löydön suo Hän etsiville,
 Aukaisee kolkuttajille,
 Sanans täyttävi:
 Sille, ken ei epäele,
 Uskossansa horjahtele,
 Armons näyttävi!

 Katoopi mailma kalleuksinensa,
 Mut sana pysyy vakuutuksinensa.
 Ja uuden elon Herra meille suo,
 Kun kuolo nämät päivät yöksi luo! –
 Ken tähän luottaa, onnellinen on –
 Ei koskaan turvaton, ei toivoton.

Vieno [C. Edv. Törmänen].

Lähde: Päijänne 6.3.1879.

C. Edv. Törmänen
Runot
Päijänne
1879