Ens ilta heinäkuun..
Ens ilta heinäkuun. Ruis tekee terää,
 peruna vartta vain, mut aikoo kukkaa.
 Yökasteen niitty keltanoihin kerää,
 ja kaalimaani – sata taimirukkaa,
 joist’ eloon ehkä neljäsosa jää.. –
 kuin korviansa salaa ylentää.

 Ma siunaan niitä – siunaan niitä syyttäin:
 syypäät on iloihini, itkuihini
 ne tähkät, varret, taimet – ikävyyttäin
 ne illoin ruokkii, kuinka aamuihini
 ne lapsen ilomieltä lainaakin.

 Ja nyt sen tajuan: nyt nousee hiljaa
 maan tunteet juuriin, varsiin, teriin maasta,
 öin keinuttaa ne vaikenevaa viljaa,
 – ei päivin tähkät salaisuuttaan haasta,
 ma vasta verissäni tunsin vain:
 maan tuskan myös maan hedelmistä sain.

 Ja näen, kuulen nyt: nyt tuska suurin
 paraisiin varsiin, taimiin nousee tuolla,
 – ne imee vahvoin, vahvenevin juurin,
 ne vettä vaatii, saa – ei saa ne kuolla,
 mun kasvattini, – – – – – – – –
 – – – – – – – – – – – – –

 Maan kipein murhe – noin se tähkät täyttää
 mun varalleni, kallis kipusisar, – – – –
 – – – – – – – – – – – – – –

Runot