Toivotuksia
Mon’ itseänsä toivoo
     Tähdeksi kiiltämään,
 Tai toinen salamaksi
     Halk’ ilman iskemään.
 Vaan miksi itseäni
     Ma kerta toivoisin,
 Vaikk’ onhan olo mulla
     Tää kaiken parahin.

 Jos sentään itseäni
     Ma muuksi toivoisin,
 Niin – lumikitehenä
     Ma olla tahtoisin;
 Se päivän paistaessa
     Koreesti kimmeltää,
 Ja talven kylmän hangen
     Somasti tähdittää.

 Kun nurmen kukat nukkuu
     Sikeessä unessaan,
 Kun kylm’ on Karjalassa
     Ja hanki peittää maan,
 Siell’ lumikitehenä
     Ois olla suloinen,
 Sais nähdä, kuinka talvi
     Siell’ ompi herttainen.

 Ja pimeä kun peittäis
     Kaunoisen Karjalan,
 Tai jos sen murenista
     Näkisin nuutuvan,
 Ma silloin hangellansa
     Valoa vartoisin,
 Ja ensi pilkahduksen
     Jo sille tarjoisin.

 Vaan jospa sitte päivä
     Rupeisi paistamaan,
 Mä yhä kirkkahammin
     Yltyisin kiilumaan!
 Vaan tuntisinko kevään
     Palaavan Pohjolaan,
 Ma ilokyyneleillä
     Sulaisin kaiken maan.

 Ja kohta ylös ilmaan
     Ma voisin kiiruhtaa,
 Niin maani aamun koittoon
     Siell’ loisin purppuraa!
 Vaan, kesän tullen, helle
     Jos maata rasittais,
 Ma pilveks leviäisin
     Mi sitä varjoais.

 Sielt’ alas maahan sitten
     Sateena saapuisin,
 Niin viljavainioille
     Siunausta saattaisin. –
 Noin maani parahaksi
     Ois voimat heikotkin,
 Kun kaikki, kaikki sille
     Ma aina uhraisin!

Juhani H. [P. J. Hannikainen]

P. J. Hannikainen
Runot