Taaton neuvo
Niin hiljaa illan henki soi,
 Se vaivojansa vaikeroi,
 Huokailee huoliansa.

 Tuo utuvirsi ikuinen,
 Tuttuni sulosointuinen
 Taas uus on – uudestansa.

 Se soittaa rintaan mennehen
 Niin pyhän muiston muinaisen
 Taattoni tanhuilta. –

 Se oli ilta sunnuntain,
 Ma istuskelin kaihoissain
 Rannoilla kotosilla.

 Mun oli lähtö maailmaan
 Sen kiertoteitä kulkemaan,
 Siks’ kaihostui mun rinta.

 Niin siinä tunnin, toisenkin
 Ma istuin. – Vanhan taatonkin
 Näin luoksein tulevaksi.

 Hän hiljaa astui, arvellen,
 Kuin takaperin aikoen,
 Vaan tuli luokse asti.

 Hän lausui – ääni hiljalleen
 Värähti, kuulin selvälleen –
 Hän lausui lauhkeasti:

 ”No, miltä tuntuu; erota
 Pois pienen kodin suojasta
 Laajoille aavikoille?” –

 ”Tok’ oisin täällä mielelläin,
 Jos ei ois pakko lähteäin
 Maailman matkateille.”

 Niin virkin, katseen vanhukseen
 Loin, näinpä suuren kyyneleen
 Poskella ryppyisellä.

 Kuin kaunihilta näyttikään
 Tuo vanhus sarkaliivissään
 Ja kyynel poskuella!

 Niin hiljaa huokui kuusonen
 Suruista virttä laulellen –
 Ja taatto lausui mulle:

 ”Oot nuori, tahdot maailmaan
 Sen kuohukoita tuntemaan,
 En siitä sua moiti.

 Niin, koita, poika, koita vaan!
 On tietää hyvä hyrskyt maan,
 Kun ei vaan niihin sorru.”

 Niin lausui hän ja maailmaan
 Mä läksin sitten matkaamaan
 Pois taattovanhan luota.

 Ma jouduin elon kuohuihin,
 Tuon illan pian unhotin,
 Purjehdin karikossa.

 Vaan nyt ma taaton kyyneleen
 Ja neuvon muistan uudelleen,
 Nyt vasta vaaluvoissa.

 Mi onni oisi ollutkaan,
 Jos unhottanut milloinkaan,
 Sit’ ois en aavikoissa!

1893.