Lähteellä (Bäckwall)
Mä istun, lähde, reunallas
 Ja siinä katselen,
 Nyt häilyvän sun aallossas
 Kuvaillen pilvisen.

 Kah! tuolla loiste leimusi,
 Kun rusko ruususen;
 Hyvästi! voi se katosi
 Ei konsa tullakseen.

 Mutt’ tuolla vielä toinen on
 Enemmin välkkyvä!
 Mutt’ yhtäläinen levoton
 Ja yhtä rientävä.

 Kah vielä yksi: – hiljainen
 Ja raskas kulkemaan;
 Mutt’ lähde musta, hirmunen
 On aallolles’ se vaan. –

 Ja tuosta sielu muistelet,
 Kun katsot aaltoseen,
 Sun loistot monet kultaset
 Hyvästi jättäneen.

 Kyll’ ovat sumut sukkelat
 Sun yöhön peittämään;
 Mutt’ voi! ne ovat raskahat
 Sinusta lähtemään.

 Tulonsa kans ja lähtönsä
 On tuttu mielelle,
 Sumuiksi myös on olonsa
 Kuvannut sielulle.

 Mutt’ synkeys ja valkeus
 On niistä sielussa!
 O, millon aaltos’ kuvaus
 On, lähde, rauhassa?

– [Johan Bäc]kw[all] –

Lähde: Maamiehen Ystävä 13.4.1844.

Johan Bäckwall
Johan Ludvig Runeberg
Runot
Maamiehen Ystävä
1844