Ruusut haudalla
Muistojen seassa kirkkomaalla
 Kulki Thekla ruusu kimpun kanssa,
 Veljen haudalle ne viedäksensä,
 Uhriksi surunsa syvän, suuren.
 Kuin hän joutu nurmi kummun luokse,
 Jossa lepäs kallis kaivattunsa,
 Lankes hän pyhänä polvillensa,
 Ja rukoukset kohos taivahalle,
 Kyyneleitä kyllin vieri maahan.
 Ja tulj lohdutuksen enkel’ sulo
 Uskollisen siskon sydämehen. –
 Vaan hän häirittihin huokauksilta,
 Ja hän nosti silmänsä vetiset,
 Ja havaitsi haudan vasta luodun
 Umpeen, siinä neidon nojallansa
 Kalvean kun kylmettyneen liljun.
 Sielujen surullisten välillä
 Heimolaisuus on sulo ijäinen
 Ja omans unoutti Thekla vaivan,
 Hiipi huokajattaren luo, jonka
 Kääri kaulahan kätensä kysyin:
 ”Kurja sisko! sano ketä suret!”
 Neito vaiti, – näytti sydätänsä.
 ”Kurja sisko! etkö itkee saata?”
 Neito vaiti, – otsaansa osoitti.
 ”Ruusuja et haudalle oo pannut,
 Etkö tahdo puolia minulta?”
 Hymyillenpä osotti nyt neito
 Poskiansa kalman kalveoita,
 Ja hän lausu hiljaa murtuneesti:
 ”Ruusujako haudalle en pannut?”
 Sillon Thekla kurjan syliin vaipu
 Ja hän itki, ei enään kysynyt.

H[eikki]. W[irta]–nen.

Lähde: Tapio 27.2.1869.

Heikki Wirtanen
Runot
Wilhelm von Braun
Tapio
1869