Rauhanmies
Miks suotta toista tokaiset,
 sopua oivaa sokaiset?
 Pois kaikki oksat okaiset,
 suo rauha, rauhan saat!
 Rakenna rauhan kappeli,
 se hullu mies, ken tappeli,
 mut viisas tieltä lappeli,
 mink’ ehti lapikkaat.

 Miks soittam lähdet sotihin?
 Tuo routa porsaan kotihin,
 tai suistut surman otihin,
 pääs puhki pusket vaan.
 Ei kuku onnenkäkesi,
 jos sonnustatkin väkesi,
 sun pieni pieksämäkesi
 se siellä peitotaan.

 Jos tyhjistä ja vähistä
 ain’ alkais räiskää, rähistä,
 jäis ruumenet vain tähistä
 ja lihoista vain luut.
 On julkeaa, jos valaiset
 sa saalispaikat salaiset.
 Jos missä veet on kalaiset,
 vie verkkos vain kuin muut.

 Saat suvaita ja sallia,
 jos maass’ on joka mallia;
 ei tasavallan tallia
 sun taikkos luoda voi.
 Ois työtä niistä talkoista:
 tuo punaista, tää valkoista,
 ja paikoista ja palkoista
 juur julma parku soi.

 Suo halullisten hallita,
 maan valituiden vallita,
 vain rauhan virttä rallita:
 hoi-laari-laari-laa!
 Kyll’ asiat ne hoitelee
 ja rattaat rasvaa, voitelee
 ja veroruoskin roitelee
 sun nahkaas naukuvaa.

 Kun voit, niin nuku untasi,
 sun valvoo eduskuntasi.
 Vain turhat haaveksuntasi
 ne suista sukkelaan.
 Ei suotu sulle siipiä,
 et lentää voi, mut kiipiä,
 voit hissutellen hiipiä, –
 ties, minne saavutkaan.

 Voi torat paljon tuhoilla,
 mut ruokituilla ruhoilla
 ne käy, jotk’ osaa muhoilla.
 On »jomminkummin tai
 päinvastoin» varmin viitoista,
 ei potkita sua liitoista,
 mut lemmon hakkapeliitoista
 vain harmin, haitan sai.

 Silitä, älä sivalla!
 Käy itsehes, jos ivalla
 toist’ isket halveksivalla:
 lyö pökkö pökki jää.
 Jo pankkiiritkin pahoittuu,
 ja milläs sitten rahoittuu?
 Maas autioksi ahoittuu,
 ja hampaas naulaan jää.

 Siis, veikko, mieles hillitse,
 ettei sua vimma villitse,
 ja viisauden prillitse
 vain katsele maailmaa.
 Pois luonto lyhytmalttinen
 ja paatos ylenpalttinen!
 Tie tasainen, asfalttinen
 on varmin vaeltaa.