Perhosen synty (1870)
Neitsyt Maria emonen
 Kerran käyskeli kesällä
 Niitun nurmella ihanan;
 Kävi tuulta tuntemassa,
 Ilmoja ihailemassa,
 Pienen poikansa keralla.
 Viimein lehdossa levähti,
 Pimennossa pihlajaisen,
 Tuomen kukkivan kuvassa.

 Poika pienoinen sylihin,
 Kultakukkia kuletti,
 Sitoi niistä seppeleisen,
 Kruunun ruusuista rakensi,
 Sillä solmesi somasti
 Äitin päätä päärlytöntä,
 Kulmia kullattomia.

 Mutta muistipa Maria,
 Emo kaunis ennustuksen,
 Koska siunaten Simeon,
 Sylin pienoista pidellen,
 Oli julki julistanut:
 ”Sinun sielusi lävitse,
 Pitää kerran miekan käymän
 Tämän tähden lapsukaisen!”

 Silmistä sinertävistä
 Siitä kyynelet sirahti.
 Mutta poikanen poloista,
 Maammon maallista sydäntä,
 Käsin kaulahan karaten,
 Lohdutteli lempeästi.

 Äsken tuosta äiti tunsi
 Itse taivasten isännän
 Asuskelevan alaalla,
 Köyhän syntisen sevässä.
 Maiden, merten kauhistukset
 Katosivat kaikkinensa,
 Taivas täytti yksinänsä
 Äitin synkeän sydämen.

 Suru suli silmäsistä
 Kiehuviksi kyyneliksi,
 Kyynelkarpaleet tipahti
 Nurmikolle nukkaiselle.

 Henki heinihin heräsi,
 Sydän syttyi kukkasihin;
 Perhosina pienoisina,
 Sinervinä, siintävinä
 Kirjavina, kiiltävinä
 Lehahtivat lentämähän,
 Kiertäin päätä päärlytöintä.

Abraham Poppius
Runot