Lasisilmät
Pohjanmaalla kaukaisella
 Asui vanha eukkonen
 Tilallansa rauhaisella
 Kanssa pienen tyttösen.

 Stiina oli tytön nimi,
 Viisi kesää nähnyt vaan,
 Vielä peukaloaan imi
 Eikä surrut tapojaan.

 Töistä mailman ikävintä
 Oli Stiinall’ aapinen;
 Lukuhetket ankarinta
 Nuhdetta toi mummosen.

 Lelut, kanat, kukot, muuta
 Oli mieless’ ainiaan,
 Mutta kirjan oppii uutta
 Stiina yhä kammoi vaan.

 Kerran mummon vieraisilla
 Ollessa vaan hetkisen,
 Istuu Stiina kotosella
 Mummon «lasit» koittaen.

 Aapiskirja kädessänsä
 Lukea hän koettaa;
 Kova onni! – hädässänsä
 Stiina «silmät» pudottaa.

 «Rikki! voi, se oli pahaa –
 Mitä mummo sanoopi? –
 Eikä ole mulla rahaa –
 Varmaan hän nyt toruvi».

 Pieni sydän suruissansa
 Oli vallan katketa;
 Kyyneleitä murheissansa
 Silmät vuosi tulvana.

 Mummo tuli surumielin,
 Tapaturman havaitsee,
 Vaan ei sentään sanoin, kielin
 Käpyänsä toruile.

 Vaan hän otti lempeästi
 Syliin oman kultansa,
 Itkein puhui suloisesti,
 Lohduttaen armasta.

 Vaan ei enää Raamattua
 Mummo voinut lukea,
 Senpä Stiina huomattua
 Tuntee syvää surua.

 Stiina alkoi mietiskellä,
 Pientä päätään vaivata,
 Eikö hän vois huojennella
 Rakkaan mummon huolia.

 Työhön ryhtyi hartahasti,
 Koko syksyn tutkien;
 Joulu tuli, sujuvasti
 Luki Stiina mummollen.

 Nyt ei mummo «lasiansa»
 Enää yhtään tarvinnut,
 Hänen lasisilmiksensä
 Oli Stiina muuttunut.

Minna Krohn
Runot