Taas kohdataan
Kevätpäivä jo nähtiin yleneväks,
 kylän kautta ritarin poika läks.

 Majan luona suojassa lehmuksen
 oli pikku tyttönen ruusuinen.

 Ja poika virkkavi: huomenta, sie!
 ja siinä suudelman hältä vie.

 On aamunsirkeät nuoret nuo,
 ja kuin aamu raikas on suukko tuo.

 Pois, pikku ystävä, kauas saan,
 mut poikaas muista! taas kohdataan.

 Noin lausui, hymyili mennessään. –
 Pien’ impi suudelman muisti tään,

 ja muisti, kuink’ oli kaunoinen,
 miten loisti luottamus silmien,

 miten lähti liehuissa suortuvain
 hän töyhtöhattua keikuttain.

 Ja impi kasvoi ja muisti vaan
 nuo sanat poian: taas kohdataan.

 Hän kasvoi riemuin ja kauniiks sai,
 monet lemmentoiveet jo sytti kai,

 ja saapui sulhot, mut heille hän
 vain lausui: löysin jo ystävän.

 Ja vuodet vierivät joutuisaan,
 ei aika vie hänen toivoaan.

 Kevät haipui hältä ja kesä noin;
 hän riemuin mietti: ma vuottaa voin.

 Hän mietti vanhana syksyssään:
 on lohduks tuo, hänet jälleen nään.

 Ja mietti vieläkin kuollessaan:
 oi, onnen riemu! taas kohdataan.