Miekka seinällä
Se vuotta monta kymmentä
 On siinä rippunut,
 Sit’ aurinko on paahtanut,
 Se siit’ on ruostunut.

 Ei kenkään viitsi puhdistaa
 Nyt säilää konsanaan,
 Se ruosteisena tomuineen
 Vaan siinä maata saa.

 Vaan tunnollinen katsoja
 Ei kohta käänny pois,
 Hän seisahtaa ja tarkastaa,
 Se on kuin ääni sois:

 ”Tuo säilä, sit’ ei kieltää voi,
 On nähnyt enemmän
 Kuin kenkään meistä, aivojen
 Jo virtaan vyöryvän.

 Ol’ aika, sodan huuruissa
 Se milloin välähti,
 Ja iski tulta, valkeaa
 Kun kilpeen helähti.

 Se silloin kiilsi, punotti
 Verestä Ryssien,
 Sai kuulla, miten pauhasi
 Ääni rumpuin, tykkien.

 Ja liehumasta lakkasi
 Vast’ illan tultua,
 Kun vihollinen ajettu
 Oli mailta, halmeilta”. –

 Jos vainolainen Suomen maan
 Ei kohta taukoa
 Piukottamasta sydämen
 Ja kielen kahleita,

 Niin vanha miekka seinällä
 Viel kerran helähtää,
 Ja silloin tuli, leimaus
 Taivaasta välähtää.