Runo. Puustaveista
Vasta vanhalla iällä
 kuuen kymmenen kohalla
 juohtui mielehen minulle
 kuinka puustavit puhuvat.

 A se alkaapi asiat
 A on aina ensimäisnä
 pietty Suomen Pipliöissä;
 A on aapeskirjoissakin;
 A on vielä viimeinenkin,
 A se ammenen sanoopi.

 B se paikkansa pitääpi
 vaikk’ ei tuota tuhma tunne.

 C on Suomessa siaton
 kun ei anna kunnon ääntä.

 D on kanssa tietämätön
 vähäoppisen osata.

 E on yksi äänellinen
 aina ollut A:n apuna.

 F:n ääntä ei osata
 Savon huulilla sanoa.

 G on kuitenkin paremmin
 Suomen kielehen sopiva.

 H:lla on hyvä nimikin;
 H se paljo haastelevi;
 H se herratkin sanoopi.

 I on arvosta isosta,
 joka Jumalan sanoopi
 Isän meiän ilmottaapi;
 Jesuksen Jumalan pojan
 maailmalle mainitstepi.

 K se paljon kirjottaapi
 K:sta korkiat nimetkin
 K:sta koko Keisarikin.

 L:n ääntä tarvitahan
 luettaissa laulettaissa.

 M myöskin mainitahan
 M äitinä meneepi
 pienemmillä puustavilla.

 N nuoremman näköinen
 ehkä on yhen ikäinen;
 N näkyypi tulevan
 paikallensa pantavaksi.

 O:lla on oma nimensä
 oma ääni O:lla kanssa.

 P on paneva paremmin
 oppilaitten osaksi;
 B:tä ei lapset pitäisi.

 Kukas Q:ta tarvitseepi
 Suomen suorissa sanoissa?
 Koska K saman sanoopi
 K se kuunki kihoittaapi.

 R:llä on äreä ääni,
 jota ei jokaisen kieli
 taija oikein tavata;
 eikä oo sioa sillen
 Suomen sanoissa sopinut
 meijän Isämeiässämme.

 S:llä on aina ollut
 sanomista sangen paljon
 sitä silloin, tätä tällön.

 T on Suomelle sopiva,
 tätä T:tä tarvitahan,
 tällä toimehen tuleepi
 jos ei toista tunnekkana.

 U se itse uskaltaapi
 ulos äänensä sanoa.

 V on kanssa vuorollansa
 kokonainen konsonantti.

 X:n ääni on mitätön
 K ja S sen sanovat.

 Y on hyvä yhtä kaikki
 Y on yksi onnellinen.

 Z on melkeen mitätön
 T ja S sen tekevät.

 Ä ja Ö on äänelliset,
 jos Ä:llä on enempi ääntä
 ompa Ö:lläkin osansa.

 Koska ei nyt konsonantit
 anna ääntä yksinänsä;
 vaan kun vokalit sekahan
 paikoillensa pantanehen,
 kyllä sattuupi sanoja
 lukioillen laulajoillen,
 taitavillen, tietävillen
 käypi riimiksi runoiksi
 aina passaapi paraiksi,
 kun on miestä miettimähän,
 ettei vesoja välihin
 tapaturmasta tapahu,
 tule turhia sanoja
 jotk’ ei merkitse mitänä.

 Semmä mieheksi sanoisin
 luulisinpa laulajaksi,
 joka saisi sattumahan
 sanat kaikki säntillensä
 että kaksi äänellistä
 eli kaksi äänetöntä,
 kaheksan tavausta kanssa
 ruvennut runoratihin.

 Niin on runo rustattuna
 muka laatunsa mukainen,
 muutoin on lamassa laulu
 virsi pitkäkin pilalla.

 Vieläpä vika tuleepi
 joka liialla lorulla
 virren pitkäksi vetääpi
 syöpi sanoista syämet
 kuoret siitä kihoittaapi.
 Aina alussa pitäisi
 asiata aprikoija;
 eipä tieä tuulen päällä
 mitä sattuupi selällä.

 Oilpa ennen Oululainen
 oli kaiketi Kajanus
 koulun kaiken kautta käynyt
 ollut Upsalan opissa
 kantitaatti kauan ollut.

 Ei hän ollut ennättännä
 vielä virkoja tavata;
 Siltä kulki siivolailla
 riimi runo rinnatuksen.
 Ei se sanoja sahaillut
 puolitellut puustavia,
 niinkuin muinoin vanha munkki,
 joka virttä viikkokauen
 mietti mielensä pakolla
 eikä saanut syntymähän –
 nurin aina nuotti kulki,
 sanat värsyssä väheni
 laulu loppui lunnoksellen;
 kävi niinkuin köyhän miehen
 talkouvessa tapahtui,
 joka illalla isosti
 juominkinsa julisti,
 jakaisissa juomat loppui
 perakoilla piot päätti
 suuret tulensa savulla.

 Ei se virttä väärin laula,
 joka oikein osaapi
 panna sanat säntillensä,
 että nuotti nouattaapi
 kello sepän kelvollisen
 Könnin kuuluisan tekeita.

Paavo Korhoinen.

Lähde: Oulun Viikko-Sanomia 6.11.1841.

Paavo Korhonen
Runot
Oulun Wiikko-Sanomia
1841