Syys-iltana
Miks’ rinta raukka useasti
 Niin vaikeroit?
 Kun tähdet yöllä välkkyy armahasti,
 Miks’ ilmain tyynten halki kamalasti
 Sä kujerrellen soit?

 Sua elämäskö kiire lento
 Niin huolettaa?
 Vai itkettääkö kevään muisto hento?
 Oi kauhistaako mainen sääntö vento,
 Mi kukan kuolettaa?

 Livertää lintu taivasalla,
 Ei itkekään;
 Soi satakieli puissa korkealla,
 Ei sointujansa luo se suremalla
 Lyhyttä hetkeään.

 Päivinpä perhon lento taipui
 Kukille vaan;
 Vaan iltasin sen huokuu tyhjiin haipui,
 Kun siivin uupunein se maahan vaipui
 Ja suostui sallimaan.

 Kun tammen kaataa aian rauta
 Ja kukkulat,
 Kun kaikki mailman entisyys on hauta,
 Ei Tuonta karttaa sunkaan, houru, auta;
 Miks’ iltaas soimajat?

 Ken kohtalostas voi sun päästää?
 Ken armahtain
 Sua turmiolta, kalman yöltä säästää?
 Kun kukkakaan ei säily talven jäästä,
 Oi rinta, kärsi vain!

 Iloa hetkein nauti – mannaa
 Tään korpimaan!
 Surujen tietäs sumentaa äl’ anna;
 Oot vieras; tääll’ ei retkes päätä panna,
 Kaanaassa vasta vaan.

 Ylhäällä, tähtein tuolla puolla
 Saat valkamaan.
 Ett’ täällä täytyi huolla sun ja kuolla –
 Iloitse että ikuisuuden vuolla
 Unissas näät sen vaan!

 Sua ei siis Tuonen synkkä kalpa
 Pelottaa saa;
 Ei murru henkes, vaan sen kahle halpa;
 Oi! valon maill’ ei usva silmääs salpaa,
 Vaan autuus kirkastaa.