Palkollisten lauluja
Taanoisina vuosina jupistiin kovasti siitä miten työväenliike meillä on muka ainoastaan ulkomaalaisten matkimista, meikäläisissä oloissa kun ei työväellä näet ole mitään tosisyytä tyytymättömyyteen.

Mutta etteivät olot ole meilläkään koskaan olleet niin ihanteelliset, ettei löyhällä olisi ollut nurisemisen aihetta, sen jo osottavat vanhat Kantelettaren köyhälistön valituslaulut. Nykyaikaisissa kansanlauluissa, ”rekivirsissä”, niin ”riijuulauluja” kuin ne enimmäkseen ovatkin, vilahtelee samoin tuhkatiheään värssyjä, joissa rengit ja piiat nurisevat osatonta asemaansa. Sama tyytymättömyyden pohjavirta on pulpahtanut esiin myös monessa – arkkiveisussa. Näissä halveksituissa ”renkutuksissa”, joita etupäässä juuri rengit ja piiat ja kaikkein enimmän kuleskelevat mieromiehet ovat sepitelleet, niillä kauppaa käydäkseen, – niissä irstailevan lemmenkuherruksen keskellä toisinaan aivan totuuden helmiäkin.

Tässä on minulla edessäni lähes kymmenkunta arkkiveisua, jotka laulavat ”rengeistä ja piioista.” Varsinkin eräs riistä on sellainen, että tekisi mieleni kutsua sitä työväen lentokirjaseksi – ajalta, jolloin vähäväkinen osasi puoltaan pitää ainoastaan laulamalla. Se on painettu Turussa 1884 ja sen nimi kaikessa pituudessaan ja komeudessaan suuluu: ”Hyvin kaunis ja hupainen Laulu Palvelustyttöin ja poikain Vapauden ajasta sekä palkollisen arvosta, ilosta ja surusta.” Se on kokonainen laaja runoelma, siinä on värssyjäkin 51, joissa palvelusväen koko sisäinen ja ulkonainen elämä kuvataan.

Virsi alkaa kuvauksella renkien ja piikojen iloisesta mielestä, kun pyhäinmiesten päivänä pääsevät vanhasta palveluspaikasta ”vapauden aikaa”, muuttoviikkoa viettämään. Sitten kuvaa palkollinen, minkätähden ”vanha paikka tulikin jo hälle ikäväksi.”

 Kello kolmen lyödessä
     jo isäntäkin huutaa:
 ”Nouse, roisto, aja metsään
     tuomaan poltinpuuta!”

 Yhtä suuta emäntäkin
     piiallensa huutaa:
 ”Nouse, laiska, työhön jo
     ja kätehesi luuta!”

 Suurukselle tultua
     ei löydy lihan palaa;
 palkollisen syödä pitää
     leipää vaan ja kalaa.

 Tuskin kerran keitetty
     on puolipäiväiseksi,
 kalasakkaa, kaalinlientä
     vain on iltaseksi.

 Talonväki turkasesti
     herjaa kolo päivän,
 laiska lontti olevan
     ja nukuksissa käyvän.

 Pois on paras lähteä
     siis tästä palkollisen,
 koska siinä moititahan
     häntä ehtimiseen.

Isäntä ja emäntä niukuin naukuin tekee orjiensa kanssa tilit, mutta vihdoin:

 Vanhan paikan palvelija
     ijäksensä jätti,
 uuteen paikkaan arkkuansa
     kulettamaan lähti.

Nyt seuraa runossa pitkä kuvaus vuoden kaikista juhlapäivistä, mainitaanpa myös:

 Vapunpäivä on uusi vuosi
     Suomen papistolle,
 mutta pyhäinmiesten päivä
     vasta palveljalle.

Silloin, kun kerrankin saadaan vapaata ilmaa hengittää, nautitaan vapaudesta hillittömästi, kuten siihen tottumaton konsanaan:

 Pyhäinmiesten päivään
     on palkollisten juhla,
 jolloin moni palkkapoika
     vuoden palkan tuhlaa.

 Palkkapoika ajelee
     ja hevosella ajaa
 pitkin ruunun valtatietä
     pitäjitten rajaa.

 Palkkapoika povessansa
     viinapullon kantaa,
 josta myöskin viinaryypyn
     ajurille antaa.

 Viinapullon kallistaa
     ja pikarinsa täyttää,
 viinarouvin emännälle
     rahamassin näyttää.

 Palkkapoika viinassa
     pois pahat muistot juopi,
 toisillekin toverille
     unhotusta suopi.

 Pyhäinmiesten päivä onpi
     palkollisten aika,
 silloin palkkapojan ääni
     koreana kaikaa.

 – – – – – – – – –

 Palkkapoika suuttua
     ei huoli elämästä,
 koska viimein pahasta
     hän pääsi isännästä.

 Poika kerran iloitsee
     ja nauttii vanhan paikan,
 ennenkuin hän uutta vuotta
     koettamaan alkaa.

Se on taulun takapuoli. Etupuolella on kauniimpaakin. ”Orjuudesta kurjuuteen” – vanhasta paikasta uuteen paikkaan muuttamaan – palkkapiika rientää kiireesti kotimökilleen, vanhalle äidilleen huoliaan huojentamaan.

 Harmaapäälle äidillensä
     tervehtää hän kättä,
 itkusilmin lähtiessä
     hyvästi sen jättää.

 Vanhan talon emännältä
     villanaulan tuopi,
 jonka tyttö äidillensä
     saakkosiksi suopi.

 Vanhan talon väki hälle
     leipäpussin antaa,
 tämän likka isällensä
     evähiksi antaa.

 Isä häntä kiittelee
     ja käskee itse pitää,
 mutta piika takaisin
     ei enää ota niitä.

Kotiinsa metsämaata, pitkin kylän takatietä kiertäessään, tulee palkollinen ajatelleeksi lapsuutensakin aikoja:

 Jopa piennä nulikkana
     köyhän kodon jätti,
 ruuastansa kartanossa
     palvelemaan lähti.

 Niinkuin lintu pesästänsä
     lentää maailmalle,
 lähtee teille köyhän lapsi
     tuntemattomille.

 Poikaparka pienenä
     jo eros isästänsä,
 kuulemaan ja kumartamaan
     uutta isäntäänsä.

 Lasna lähti tyttö ratsu
     äidin luota poisi,
 koittamaan jos mieron mieltä
     noudattaa voisi.

Huolelliseksi ja kolkoksi tulee elämä, kun ajattelee koditonta kiertelevää elämäänsä ja että tekee työtä vain toisille siitä itse tuskin mitään hedelmää niittämättä.

 Moni poika vuoden pitkän
     toisen työssä laahaa,
 saamatta kuin kolmekymmen
     markan verta rahaa.

 Moni likka emäntäänsä
     pitkän kesän kuulee,
 turhaan sillä varakkaaksi
     pääsevänsä luulee.

 Vaatekerta enemmän
     kuin vuoden palkan maksaa,
 tuskin piika koreutta
     aatellakaan jaksaa.

 Monen pojan sarkatakki
     vuoden pestin nielee,
 palkan pano pukineihin
     tuskin tulee mieleen.

Olen ehkä jo liiankin paljon ammentanut näytteitä tästä pitkästä ”viisusta”. Mitä niistä ajattelette? Siinähän heijastuvat samat valutukset kuin nykyisinkin työväen lehdissä: nälkäpalkat, pitkät työpäivät, epäinhimillinen kohtelu ja yleensä orjuutettu asema, joten ei voi kehittää itseään hyvin hoitamaan edes ainoaa vapaaviikkoaankaan vuodessa. Sen kuluttua sitten:

 Palkollinen uuteen taloon
     arkkunsa on vienyt,
 orjuudesta kurjuuteen
     ei muuttavansa tiennyt.

L[auri]. S[oin]–i.

Lähde: Työmies 28.7.1904.

Lauri Soini
Runot
Työmies
1904