Autiosaarella


1. Linna. 

 On valtameren kuohuissa pien saari autio,
 kivinen linna yksin vain sen ainut asunto.

 Ja komeroissa linnan sen on rautakahleissaan
 maan parhaimmat, he uhreja on hirmuvaltiaan.

 He nosti kalvan tulisen, kun kansaa painoi ies
 ja vannoi: ”maassa sortajaa ei salli vapaa mies”.

 Mut kurjat palkkasoturit ja mahti tyrannin
 sai voiton. Sankarien tie vei synkkiin tyrmihin.

 Siks valtameren saarella komeroluolissaan
 nyt kituu joukon johtajat. Ja kauhu täyttää maan.

 Lyö hyrskyt rannan paasihin, soi tuulet ulvoen,
 ja merikotkat lentelee ylitse laineiden.

 Ja karjuu karu kallio ja laine lakkapää,
 maan orjuutusta katalaa ja konnain häpeää.

 Mut linna harmaa, äänetön on tylppötorneineen
 kuin hautapatsas surmatun ja suuren ihanteen.

2. Tornin vanki. 

 – On laulaja kalvas tornissa
 ypö yksin, vanki hän myös.
 – ”Et vuodattanut ole hurmetta,
 mikä sun oli syysi ja työs?”

 – ”Minä lauloin puolesta sorretun
 ja heikon ja nääntyneen.
 Minä kutsuin orjat otteluhun,
 valon taistohon yhteiseen.

 Kun öykkärit vallan huipuillaan
 oli, häätäen rotkoihin
 maan pienet, vaiti en ollut, vaan
 pahat parjasin laulelmin.”

 – ”Mitä sait? On palkkasi kahleet vain
 ja sa unhoon ainiaks jäät.
 Kuvat kaunihit loit satumaailmain,
 ne pirstana kaikki jo näät.

 Iki mahtaja, pöyhkeä mammona taas
 jumal-istuimellensa saa.
 Ilo, hyppy sen ympäri käy. – Unelmaas
 kuka tohtivi puolustaa?

 Ei tohtine, tahtone liioinkaan.
 Vale-arvojen aika nyt lie,
 korut joutavat, päivän pyytehet vaan
 mataluuksihin mieliä vie.

 Edun onkijat, ahtahat laskijapäät
 ovat mittana ihmisten.
 Typeryyden, raukkuuden oli häät,
 tekohurskaus heelmänä sen.

 Suur’ aika, mi purppuraruskollaan
 lumon hartaan mielihin loi,
 on laskenut. Kääpiö-ihminen maan-
 kamaraisella kompuroi.

 Mitä sait? Olet vanki ja laillas muut
 kapinoitsijat voitetut ne.
 Tien varsilla kammona ristinpuut, –
 käy korpit jo haaskoille.”

 – ”Mitä sain, pyhän rauhan sieluuni,
 tein sen, mitä laulaja voi.
 Ei kuole se usko, mi nostatti
 ylös ihmisen. – Vielä se soi.

 – Yhä soi sävel kaikkien oikeuden,
 tykit ei sitä vaijenna.
 Se on nouseva huulilta joukkojen
 taas päivänä huomisna.

 Mut konsa on lyötynä parhaat maan,
 olen ylpeä tyrmästäin,
 vapautta ken kurjaa huoliskaan,
 kun aika on ahdas näin.

 Te tietkää, harppu ei helkähdä
 ylistykseksi mahtavain,
 kamasaksojen ei pitopöydissä
 ole paikka se laulajain,”

 Näin virkkoi, katsehen kumman loi
 yli aaltojen vihreäin.
 Merikotkat lenteli, tuulet soi,
 vesi pauhasi vaahtopäin.