Kuolemantuomioista ja niitten täytäntöönpanosta Suomessa ennen vuotta 1826
Kuolemantuomioista ja niitten
täytäntöönpanosta Suomessa
ennen vuotta 1826.

Muinaisaikojen kansat uhrasivat ihmisiä jumalilleen, lepyttääkseen
siten julmistuneita yliluonnollisia voimia, joitten vihaa
ja kostoa he pelkäsivät. Samaa tekevät paikotellen vieläkin
luonnonasteella olevat villit kansanheimot, esim. sisimmässä
Afrikassa. Sovintouhreina käytettiin sotavankeja, orjia
ja rikoksentekijöitä. Näihin uskonnollisiin uhrimenoihin,
joitten tarkoituksena oli vapauttaa koko kansa jumalien vihasta,
pohjistuu epäilemättä kuolemanrangaistus. Se otettiin
yksityistenkin tekemäin rikosten sovittamiskeinona eri kansakuntain
oikeustapoihin ja sittemmin myöskin heidän lakeihinsa.
Kuolemanrangaistus ja siihen läheisesti yhteenkuuluva
kiduttaminen ovat siis yhtä vanhoja oikeusinstituteja kuin itse
»laki ja oikeus». Kuolemanrangaistuksella on vielä toinenkin
perussyy, nim. kosto. Kostontunne, joka vaatii verta hyvitykseksi
menetetystä ihmishengestä, on, etenkin alimmalla
kehitysasteella olevilla henkilöillä, alkeellisimpia oikeusvaistoja.

Epäilemättä on Aasiassa, ihmiskunnan alkukehdossa, kuolemanrangaistus
ja kiduttaminen yhteiskunnallisina rangaistusmuotoina,
alkujaan otettu käytäntöön. Tunnetut kaikille
ovat ne monenlaiset kaameat kuolemanrangaistukset, kuten ristiinnaulitseminen,
petoeläinten raadeltavaksi asettaminen j.n.e.,
jotka Roomassa, varsinkin keisariajalla, pantiin täytäntöön.
Monissa kohdin Raamattua löydämme verikoston periaatteen
lausuttuna ei ainoastaan kuolemanrangaistuksen, vaan myöskin
kidutuksen muodossa.

Pohjoismaissakin koetettiin kostolla hyvittää kärsitty vääryys.
Verikostoa Kullervokin hautoi mielessään (Kalevala XXXIV.
95—100, 115—122). Laajoilla, asumattomilla alueilla, joilla ei
vuosisatoihin saatu kunnollista yhteiskuntajärjestystä aikaan,
rankaisu- ja siis kostotoimenpiteet jäivät yksityisten henkilöitten
tai heimojen käsiin, vieläpä senkin jälkeen, kun yhteiskunta
oli pyrkinyt ottamaan oikeudenkäytön huostaansa. Kun rikollinen
käräjillä tuomittiin kuolemaan, mutta päätöstä syystä
tai toisesta ei heti voitu panna täytäntöön, niin hänet julistettiin
henkipatoksi, jolla ei ollut rauhanpaikkaa missään. Kuka
tahansa sai sellaisen henkilön rangaistuksetta ottaa hengiltä.
Viimeisen aterian hän sai vielä syödä kotonaan, mutta ennen
aamun valkenemista tuli hänen lähteä, viettääkseen ehkä loppuelämänsä
korvessa. Tämä kävi päinsä niinkauankuin ei mitään
voimakasta valtioelintä ollut olemassa, joka olisi tuomiot
pannut täytäntöön. Jos joku itse rikosta tehdessään joutui
kiinni, sai asianomistaja tai hänen sukulaisensa ottaa rikollisen
hengen, mutta oli siitä pikimmiten yleisölle ilmoitettava
käräjillä ja rikos toteennäytettävä. Tällöin rikollinen julistettiin
kärsineen rangaistuksensa ja sai, käyttääksemme maakuntalakien
sanantatapaa, »ligga ogild».

Vähitellen yksityisten rankaisemisoikeus kehittyi siihen,
että rikollinen voi sovittaa muutamanlaiset tekonsa, vieläpä
taponkin, sakoilla eli suorittamalla vastapuolelleen hyvityksenä
määrätyn rahasumman. Tappoa pidettiin niin yksityisluontoisena
asiana, ettei vastaajaa edes vangittu. Ainoastaan
kaikissa pahimmissa rikoksissa ja erityisesti yleistä oikeutta
loukkaavissa, joista törkeimpäin joukkoon luettiin varkaus, ei
rikosta voitu sovittaa muulla kuin kuolemalla. Nämä, kuten
monet muutkin keskiajalta periytyneet oikeustavat, säilyivät
itsepintaisesti Suomessa vielä läpi koko 1600-luvun tai oikeammin
sanoen aina 1734 vuoden lain ilmestymiseen saakka.
Korvauksen ei sitäpaitsi aina tarvinnut tapahtua rahalla. Niinpä
Viipurissa v. 1630 eräs henkilö tuomittiin »att lösa sitt liff
ur ringen medh een fläsksida». Aina ei kuitenkaan hengensakkoa
hyväksytty, niin yleinen kuin se muuten olikin, nähtävästi
siitä syystä, ettei sovinto ollut aivan vapaaehtoinen.
Kun esim. Porin porvari Niilo Keisari v. 1674 juovuspäissään
oli lyönyt erästä muuraria niin, että tämä siitä kuoli, tekivät
tapetun äiti ja sukulaiset surmaajan kanssa sovinnon saatuaan
160 kuparitaalaria »luvaten etteivät enää pyytäisi hänen verisurmaansa».
Porin raastuvanoikeudessa äiti sittemmin selitti,
etteivät kaupungin porvarit olleet jättäneet häntä rauhaan

ennenkuin hän oli tehnyt tuon sovinnon. Oikeus, maksetusta
rahakorvauksesta huolimatta, tuomitsi Keisarin, nojautuen
Kaupunginlain tahallista tappoa koskevan kaaren 2 lukuun,
henkensä menettäneeksi, minkä jälkeen päätös pantiin mestaamalla
täytäntöön, ilman että se edes alistettiin hovioikeuden
tarkastettavaksi. Kun siis hengensakko yhä edelleen käytännössä
hyväksyttiin, katsoi lainsäätäjä 1734 vuoden lain
Rikoskaaren 24: 1:ssä tarpeelliseksi taposta määrätä: »ja
siinä älköön auttako sovinto eikä asianomistajan rukoileminen».

Mielenkiintoinen on 13 vuosisadan lainsäädännön historia
yleensä ja erityisesti mikäli se koskee rikosoikeutta. Kun
siihen asti oikeustavat olivat omintakeisesti kehittyneet eri
maakunnissa, muodostaen omat lakinsa, alkaa jo Birger Jaarlin
aikana uusi käänne lainsäädännön alalla tulla näkyviin.
Hän. kuten tunnettua, rupesi itse säätämään yleisiä määräyksiä
koko valtakuntaa varten, saattaen siten lainsäädäntövallan,
joka ennemmin oli ollut kansalla, kuninkaan ja muitten
mahtimiesten käsiin. Samaa periaatetta noudattivat
myöskin kuningas Mauno Birgerinpoika Ladonlukko ja hänen
pojanpoikansa Mauno Eerikinpoika Liehakko. Heidän antamansa
asetukset raivasivat tien yleiselle, koko valtakuntaa
sitovalle laille. Niinhyvin Kaupunkilaissa kuin myöhemmin
ilmestyneessä Kristoffer kuninkaan maanlaissa on läpikäyvänä
periaatteena, että kuninkaan on ylläpidettävä yleistä rauhaa ja
kävtettävä esivallan miekkaa.

Valtion rankaisutoimi oli kyllä omiansa luomaan järjestystä
ja säännöllisiä oloja sinne, missä vallattomuus oli vallinnut.
Mutta esivallan miekka oli vieläkin verisempi ja julmempi
kuin konsanaan yksityiskosto. Rangaistuksen piti
synnyttää kauhua ja pelkoa, sillä ainoastaan sen kautta arveltiin
voitavan hillitä pahantekijäin hurjaa joukkoa. Varsinkin

13—15 vuosisadat ovat tunnetut kaarneista rangaistuksistaan
ja julmasta tortyyristä, jota käytettiin ei ainoastaan rangaistuksen
koventamiskeinona, vaan myöskin saattamaan syytetyt
tunnustuksella. Kiduttaminenhan selitetään tuomarinohjeissakin
luvalliseksi; kehoitetaan vain sitä varovaisesti käyttämään.
Kuolemantuomio oli oleva niinhyvin rikolliselle rangaistukseksi
kuin varsinkin muille varoitukseksi. Joskaan
kuolemanrangaistusten eri laadut eivät meidän kehittymättömissä
oloissamme olleet niin monenlaisia ja niin suoraan sanoen
pirullisesti suunniteltuja kuin esim. keski- ja etelä Europassa, niin herättävät ne kuitenkin kammoa nykyajan
ihmisessä. Paitsi mestausta, hirttämistä ja muita myöhemminkin
käytettyjä keinoja, täytäntöönpantiin keskiajalla Suomessakin
sellaisia kuolemanrangaistuksia kuin miehille teilausta,
naisille ja rikospaikalla kiinniotetuille murhapolttajille
elävänä polttamista, kuoliaaksi kivittämistä, joka oli etupäässä
naisille tuomittu, häpeällinen rangaistus, elävänä hautaamista,
joka myöskin oli naisten rangaistus j.n.e. Eläimeen sekaantumisesta
voitiin niinhyvin Uplanninlain kuin yleisen Maanlain
mukaan myöskin mieshenkilöille tuomita hautaaminen, elävänä. Koska teilausta tuomittiin myöskin 1734 vuoden lain
mukaan useimmiten mestauksen lisärangaistuksena miehille
ja keskiaikainen ruhjominenkin yhdessä tapauksessa, nim.
Rikosk. 21: 3, haaksirikon kärsineelle tehdystä väkivallasta ja
sellaisen surmaamisesta, säilytettiin mainitussa laissa sanoilla
»ruhjottakoon ja pantakoon teilille ja pyörälle», sopinee tässä
jo kosketella tuota rangaistusta sen alkuperäisessä muodossa.
Oikeastaan lienevät ruhjominen ja teilaus (rådbråkning, stegel
och hjul) ainakin osittain tarkoittaneet samaa asiaa. Ruhjottavan
koko ruumis, käsivarsi tai sääri sidottiin puolapuilla
varustetulle suorakaiteelle (stegel) ja ruhjominen tapahtui
vyöryttämällä tai lyömällä luut puolien välisillä osilla rikki.
Myöhemmin tapahtui teilaus siten että teilattava — alkujaan
vielä elävänä, mutta myöhemmin vasta kuolleena — pujoteltiin
pyörään ja tämä asetettiin paalun nenään tai muulla tavoin
yleisön nähtäväksi. Siinä tuomittu voi kitua päiväkausia ennenkuin
kuolema seurasi. Tavallisesti nämä teilauskojeet olivat
maantien varrella, teiden risteyksessä tai kaupunkipaikoissa
jollakin korkeammalla kummulla.

Paitsi edellämainittuja yleisiä rankaisukeinoja sääsivät maakuntalait
ja sittemmin myöskin Kaupunki- ja Maanlaki lukemattomissa
tapauksissa joko yksityisinä rankaisukeinoina tai
kuolemanrangaistuksen koventamisena kaikenlaista silpomista.
Semmoiset rankaisukäskyt kuin »menettäköön oikean kätensä»,
»menettäköön selkänahkansa ja korvansa» j.n.e. eivät ole
noissa laeissa mitään harvinaisuuksia. Oikean käden menettäminen
säilyi vielä 1734 vuoden laissakin kuolemantuomioin
koventamiskeinona. Huomiota muuten herättää Maan- ja
Kaupunkilaissa rikosoikeuden suhteellinen laajuus, joka puolestaan
kuvastaa edellisen ajan pitkällistä kamppailua järjestyksen
ja oikeuden turvaamiseksi. Kummassakin laissa oli
seitsemän eri kaarta varattuina kriminaalitapauksia varten.
Varkaus m.m. rangaistiin ankarasti. Puolen markan arvon
anastamisesta tuli hirsipuu kysymykseen.

Vaikka yleiset lait sisälsivät monia ja monenlaisia kuolemanrangaistuksia,
eivät ne sittenkään aikaa myöten riittäneet,
vaan perusteltiin päätökset sen lisäksi monenmoisiin sotaartikloihin,
hallitsijasopimuksiin, vanhoihin tapoihin, kartano-oikeuteen
ja ennen kaikkia 1500-luvulta lähtien Pyhään Raamattuun,
varsinkin Mooseksenkirjoihin. Kun Kaarle IX v:na
1608 painattamansa Kristofferin maanlain vahvistuskirjeessä
ilmoitti sallivansa käyttää Maanlain ohella muitakin lakeja
m.m. »Jumalan lakia», tavataan 1600-luvun tuomiokirjoissa
ehtimiseen vetoamisia siihen. Viimemainittua sopi käyttää
paitsi murhista ja tapoista myöskin siveyttä koskevissa asioissa.
Hyvin usein langetettiin kuolemantuomio Mooseksen kirjojen
eri kohtain mukaan. Tämä on juuri se »Jumalan
(ja Ruotsin) laki», jota me Suomen juristit olemme tuomarinvalassa
sitoutuneet noudattamaan. Näytteeksi, miltä loppuponsi
lainkohtineen nuijasodan aikaisessa rikospäätöksessä
kuului, jäljennän seuraavan v:lta 1597 Padasjoelta: »Och
Efter för ne Punechtars Innehådh bleff honom förspordt och
af the 12 i Nempden Ransakadt och funnit at för ne ärender
vdi sanna waridt haffua sosom han icke med nogon skäll och
wittne kunde tilbaka drifua. Dherföre kunde icke Nempden
wäria honom Vtan bleff dömpt til liff och gods effter sosom
thet skilds och är honom vnder ögonen vdti thet 8 Capitell
högmola balch 9 och 17 vdi konunga Balck. 9 och 26 udhi
krigsartiklar.» Ensimmainittu lainkohta sääsi kuolemanrangaistuksen
sekä kaiken omaisuuden menettämisen sille,
joka nosti kapinan y.m., Kuninkaankaaren edellinen kohta taas
määräsi sen mestattavaksi, joka puhui kuninkaasta tai hänen
neuvonantajistaan kunniaa loukkaavalla tavalla. Mutta näihin
aikoihin voimassa oleviin Kustaa Vaasan sota-artikkeleihin
v:lta 1545 eivät yllämainitut artikkelein lukujen numerot sovellu,
niissä kun ei ole useampaa lukua kuin 12. Jaakko Ilkka,
joka samana vuonna Ilmajoella mestattiin ja teilattiin, lienee
saanut jokseenkin samansisältöisen tuomion ilman että luetellut
lainkohdat silti tarvitsivat olla samat. Tältä ja vähän myöhemmältä
ajalta voisi luetella miltei kuinka paljon oikeustapauksia
hyvänsä langetetuista kuolemantuomioista. Eräs papinpoika
Piikkiöstä, joka oli ollut tottelematon sekä lyönyt
isäänsä ja äitiänsä, tuomittiin 1630 kuolemaan II Mooseksenk.
2 ja 21 lukujen sekä III ja V Mooseksenk. 27 luvun mukaan. Ei siis kumma, jos noitatuomiot perusteltiin Raamattuun.
Ja kuolemantuomioita langetettiin jos jonkinlaisista
rikoksista. Mitä esim. nykyään sanotaan siitä, että Turun hovioikeus
tuomitsi n. 1643 ratsumestari Bertil (von) Nierothin
poissaolevana kuolemaan syystä, että hän oli mennyt aatelisiin
naimisiin todistamatta sitä ennen itse olevansa aatelismies.
Myös sopinee tässä mainita, että sama hovioikeus tuomitsi
lainlukijan ja tunnetun lainsuomentajan Hartikka Speitzin
v:na 1645 kuolemaan, koska hän oli uskaltanut moittia hovioikeuden
tuomiota, jolla Speitz oli velvoitettu luovuttamaan toiselle
perimänsä Speitserlän tila Uskelassa. Rangaistus tosin
armahdettiin 6 vuoden vankeudeksi, mutta olihan sitä siinäkin.
Ehkä joku vähemmän huomattu henkilö ei olisi saanut
armoa ensinkään. Jo verrattain varhain käskettiin tuomioistuinten
alistaa päätöksensä ylemmän oikeusasteen tarkastettavaksi.
Hovioikeuksien tuli toimittaa tutkimuksensa kuninkaalle,
eikä suinkaan syyttä.

Kuten jo sanottu, katsottiin rangaistuksen päätarkoituksen
varhemmin ja vielä koko 1700-luvulla olleen, että se uhkapelotuksella
ja synnyttämällä Ikauhua estäisi rikoksia.
Tässä mielessä kaiketi Kustaa II Adolf sääsi 1620 asetuksessaan
»Hirvieläinten kaatamisesta Ahvenanmaalla» kuolemanrangaistuksen
hirventappamisesta. Armahdettaessa tuli ainoastaan
ehdoton elinkautinen karkoitus Inkerinmaalle kysymykseen. Sama kuningas sääsi vielä seuraavana vuonna
antamassaan asetuksessa: »Men skiuter någon Swaan, han skal
til lijfwet straffad warda». Ulkonaisesti oli kammoa herättämässä
ja rangaistuksen uhkaa muistuttamassa hirsipuut kaupunkien
laidassa tulliportin ääressä sekä sitäpaitsi vielä teilit
ja pyörät ihmisruumiineen. Samassa tarkoituksessa oli aikaisemmin
mestattujen päät tavallisesti pantu piikkien neniin.
Tämä koski etupäässä kapinallista sotaväkeä ja aatelismiehiä.
Niinpä esim. Kastelholman linnanpäällikön Salomon Illen ja
hänen viiden seuralaisensa päät 6/9 1599 pantiin tankojen kärkiin
Korpolaisvuorelle, vastapäätä Turun linnaa. Mikael
Munckin pää joutui Turun raatihuoneen muurille. Viipurista
tunnetaan samallaisia esimerkkejä Creutzeistä, Tavasteista
y.m..

Ei myöskään tehty samaa eroitusta eri rikosten välillä kuin
myöhemmin. Kavallus oli esim. sama kuin varkaus. Kun
Kristiinan pormestari ja valtiopäivämies Johan Matlien ison
vihan aikana vei mukanaan Ruotsiin talletettaviksi kirkonkalleudet,
»mutta ne paon aikana siellä panttasi ja hävitti», tuomitsi
raastuvanoikeus 22/5 1729 pormestarinsa tästä syystä
kuolemaan, vaikka hän selitti täytyneensä ne käyttää elatuksekseen
ja kaupungin kunnian ylläpitämiseksi, hän kun ei ollut
saanut mitään palkkaa valtiopäivämiestoimesta, saati sitten pormestarinvirastaan.
Näyttää siltä kuin ei tätä päätöstä olisi
pantu täytäntöön, vaan pormestari ainoastaan eroitettu virasta,
sillä hän kuoli tautiin v. 1731..

Mutta vieläkin vanhempi katsantokanta, joka juontaa juurensa
juutalaisten oikeudesta eli Mooseksen laista, oli se, että
rikkojan tuli sovittaa rikoksensa ihan samalla kärsimyksellä,
jonka hän oli loukatulle tuottanut. Ja tähän olikin selvä määräys
olemassa »Jumalan laissa», johon useimmiten päätöksissä
viitataan. V Mooseksenk. 19 luvun 18—21 värssyt kuuluvat
seuraavasti: »Ja tuomarit tarkoin tutkikoot sitä ja katso, jos todistaja
on väärä todistaja ja todistaa väärin veljeänsä vastaan,
niin tehkää hänelle niinkuin hän aikoi tehdä veljellensä; ja poista
paha pois luotasi, että muut sen kuulisivat ja pelkäisivät,
eivätkä tekisi enää sellaista pahaa teidän keskuudessanne. Älköön
silmäsi säälikö häntä: henki hengestä, silmä silmästä,
hammas hampaasta, käsi kädestä, jalka jalasta.» Vielä kolmessa
muussakin paikassa Raamattua teroitetaan tuota samaa kostonperiatetta.
Jos tutkimme Rikoskaarta 1734 vuoden laissa,
niin löydämme sieltä useita tällaisia sanantotapoja, kuten:
»antakoon hengen hengestä» (15: 5 ja 24: 1, 7, 9), »kärsiköön
rangaistuksen juurikuin itse olisi surman tehnyt» (24: 2), »antakoon
haavoittaja tahi lyöjä hengen hengestä» (39: 2) j.n.e.

Vanhemmassa rikosoikeudessamme on vielä kolmaskin, uskonnolliseen
katsantokantaan perustuva näkökohta kuolemanrangaistuksen
välttämättömyydelle. Jo kanoonisen oikeuden mukaan,
joka oli voimassa siihen asti, kunnes lakiin saatiin erityinen
kirkkokaari, oli hyvilläteoilla taikka myöskin ankarimmilla
rangaistuksilla koetettava lepyttää Jumalan vihaa ja pelastaa
maa hänen kostoltaan. Sellaiset pahat teot eivät olleetkaan
pelkkiä rikoksia, vaan niitä sanottiin synneiksi, joka
nimitys muutamissa tapauksissa on periytynyt aina meidän
päiviimme saakka. Ne luetellaan useissa eri asetuksissa, varsinkin
Eerikki XIV 1/5 1563 antamassa »Patent om Högmåhls
Saker», jota, niin mielenkiintoinen kuin se onkin, ei tässä
tilan puutteen vuoksi voida lähemmin selostaa. Tavallinen
syntirikos, josta kuolemanrangaistus seurasi, oli eläimeen sekaantuminen.
Se oli niin tavallinen ennen muinoin Ruotsi—Suomessa,
että esim. vielä v. 1769 eräs 85—90 vuotias vanhuskin
sen johdosta mestattiin ja poltettiin. Aviorikos oli tietysti
myöskin »synti» ja käytetään vielä monin paikoin kansan
keskuudessa nimitystä huoruudensynti tästä rikoksesta. Tunnetuin
tällainen tapaus Suomessa lienee se, kun Lappfjärdin
rovastin Daniel Roosin vaimo Brita Brenner 1720-luvulla joutui
roviolle. Vielä olivat kaksinnaiminen ja väkisin makaaminen
verrattain tavallisia kuolemalla sovitettavia rikoksia aatelismiestenkin
keskuudessa. Heille kuitenkin päivastoin kuin
muille tällaisissakin tapauksissa hautajaisissa soitettiin kirkonkelloilla. Tähän rikosryhmään tietysti kuuluivat kiroileminen
ja sabattirikokset, joista erityinen asetus ilmestyi 2/10
1665. Sellaista rikosta siinä sanotaan »uppsåtelig och groof
missgierning och synd» ja rangaistuksesta lausutaan »dhen
straffes som för en dhen grofwaste Missgierning, så wäl efter
bemälte Religionsstadga såsom elliest efter Gudz egen Lag jämväl
til sielwe Lijfwet». Niin kävi m.m. Porissa katovuonna
1675 erään, naisen Mooseksen lain 24: 14. 15 ja 16 perusteella
kun hän oli huudahtanut: »jo perkele on vienyt leivän ja suuruksen:
minä olen rukoillut, mutta ei auta enää rukoileminen».
Hovioikeus tosin lievensi kuolemanrangaistuksen raipoiksi,
kirkonsakoiksi ja anteeksi pyytämiseksi seurakunnan edessä. Tunnetumpi tapaus on, kun uskonnollinen haaveilija
Lauri Ulstadius Turun hovioikeuden päätöksellä 10/12 1692
tuomittiin »evankelisen totuuden kieltäjänä ja pilkkaajana henkensä
menettäneeksi», joka kuitenkin, koska mielenhäiriö oli
rikollisuuteen vaikuttanut, lievennettiin elinkautiseksi pakkotyöksi. Kiroilemisesta muuten tuomittiin hyvin eri lailla
eri paikkakunnilla. Kun esim. v:na 1663 eräs pietarsaarelainen
porvarinvaimo, »som ähr ock äliest een argsint och bitter
qwinna», sikäläisessä raastuvanoikeudessa tuomittiin kuolemaan
siitä, että hän juovuksissa oli moittinut huonoa vuodentuloa,
päästi Raahen pormestari ja raati erään merimiehenvaimon
sakoilla, vaikka sadatus pitäisi olleen paljon vaikeamman.
Liisa Matintytär raivostui näet Raahessa siitä, että pormestari
oli päässyt myrskyssä kotiin merimatkaltaan, muttei Liisan
mies. Tämän johdosta hän tuli lausuneeksi: »Perkele tietä
koska het tulevatt, koska Perkele dämän tuulen taskin on lähättänyt
ulwos kurkustans» ja kun naapurinemäntä sen johdosta
sanoi »Jesus siunatkoon, Jumalan on ilma», huusi Liisa
»Ej tätä Jumala lähettänyt ole vaan kolme kymmendä perkelet
ullwos kurkusdansa puhalda.»

Lapsenmurha kuului myöskin synteihin ja olipa kaikista
yleisin rikos, jopa niin tavallinen, että aika ajoin, vieläpä 1700-luvullakin,
naisia mestattiin vuosittain enemmän kuin miehiä.
Neljässä eri lapsenmurhaplakaatissa vv. 1655—1684 säädettiin,
25#Schmedeman : ss. 300, 584, 728 ja 878.
että lapsensynnyttäjä oli huolimatta hänen kiellostaan
tuomittava kuolemaan, kun vain oli olemassa syytettyä vastaan
muutamia asetuksessa määrättyjä tosiasioita, joille jo ennaltaan
määrättiin täysi todistusvoima. Syynä tämmöiseen,
kaikkea kohtuutta loukkaavaan menettelytapaan oli tarkoitus
saada vältetyksi, ettei semmoiseen rikokseen sypää vahingossakaan
pääsisi kuolemanrangaistuksesta »på thet lasten, som så
mycket tager öwferhanden, må tilbörligen warda straffat och
efter möjligheten förekommen. Samt Gudz wrede som af
sådan grof missgierning Land och Rike öfwergå kan, försonat
och blidkat, slicke lättfärdige och arge Kåhnor til döden och
Båhlet». Siis parempi, että viatonkin kärsisi kuolemanrangaistuksen,
kuin että Jumalan vihan yllyttämiseksi semmoinen rikos
jäisi rankaisematta.

Varsin surkuteltavan muodon sai tuo verenhimoinen rankaisuvalta
luultujen noitien vainoamisessa, joka raivosi Ruotsissa
ja Suomessa etenkin Kaarle XI hallituskaudella. Semmoiset
tuomiot »noituudensynnit», perustuivat II Mooseksenk. 22:18,
joka kuuluu: »Velhomaisen älä salli elää». Mutta muitakin
raamatunkohtia käytettiin päätöksen perusteena. Mustassasaaressa
m.m. eräs tuomari v:na 1675 oli keksinyt Miikan
kirjan 5: 12 sopivaksi motiiviksi tuomiolleen. Näitä rikoksia
oli kahta lajia, nim. tavalliset taikojenteot, joilla luultiin
voitavan tehdä toiselle vahinkoa, sekä toiselta puolen Hornan
(Blåkullan) matkat, missä perillä muka pidettiin epäsiveellistä
yhteyttä paholaisen kanssa, pilkattiin kristinuskoa j.n.e. Jo
paavit keskiajalla julistivat taistelun taikatemppuja vastaan ihmiskunnan
päätehtäväksi, mutta ylimmilleen se pääsi uskonpuhdistuksen
jälkeen. Luther itsekin täydellisesti luotti »saatanaan
ja hänen seurueeseensa». Paholaisen pelko saattoi ihmiset,
usein mielipuolisuuteen, jonka vaino vielä monin kerroin
pahensi. Ihmisten polttaminen ei Pohjoismaissa kuitenkaan
ollut niin yleinen kuin muualla Europassa. On laskettu, että n.
30,000 ihmistä, enimmäkseen naisia, on poltettu Espanjassa,
Ranskassa ja Saksassa vv. 1490—1650. Omituinen ilmiö
oli, että useat itsestään kertoivat luonnottomia tapauksia ja
rikoksia. Tämä henkinen kulkutauti ulottui lapsiinkin. Taalainmaassa,
Ruotsissa, noitien vaino 1660-luvun lopulla esiintyi
aivan peloittavana. Väitetään, että se sieltä olisi tullut
Suomeen ja että varhaisimmat sellaiset jutut meidän maassamme
olisi käsitelty v. 1649 Tyrväällä ja 1666 Jomalassa, Ahvenanmaalla,
jossa 12 vuoden aikana noituudesta 7 naista poltettiin
ja useampia ajettiin maanpakooni. Nämä tiedot eivät
kuitenkaan pidä paikkaansa, sillä, noituutta koskevia oikeusjuttuja
esiintyi Suomessa kosolta jo 1500-luvulla. Vanhin kirjallisuudesta
löytämäni tapaus on 100 vuotta Jomalan juttuja
vanhempi, sillä jo 1566 tuomittiin Pietarsaaren käräjillä eräs
Lassi Antinpoika kuolemaan syystä, että hän oli loitsuillaan
tuottanut erään Malinin kuoleman »niin että keuhkot ja maksa
tuli ulos ruumiista ja hän oli kauhea katsella». Lohtajalla
sai 1585 ja Kemissä 1586 kaksi miestä samallaiset tuomiot,
jotka myöskin pantiin kaikella ankaruudella täytäntöön. Viipurissa
sai 1605 mestaaja 1 talon palkaksi siitä, että hän »brände
och rättade två trollkarlar». Tuollaisia prosesseja »noitakeinoin
tehdyistä synneistä jumalallista majesteettia vastaan»
tavataan 1600-luvulla kaikkialla Suomessa eikä suinkaan kaikkia
tapauksia läheskään vielä tunneta. Ylimmilleen noitaprosessit
kuitenkin pääsivät etelä-Pohjanmaan ruotsinkielisissä
rannikkopitäjissä vv. 1674—1676. Niinpä poltettiin 1675
Vaasassa 5 ja seuraavana vuonna Vöyrillä 6 naista väitetyistä
Hornan matkoista. N.k. sivistyneistö ei ollut sen parempi
kuin muutkaan. Ei ollut harvinaista, että juuri pappi teki ilmiannon
ja tuomari katsoi velvollisuudekseen tuomita. Närpiössä
esim. tuomittiin talvikäräjillä 1668 eräs Brita Lång roviolle,
koska hän oli loihtimalla saattanut kirkkoherra Elias
Hamniuksen vaimolle Anna Reichenhachille taudin, johon tämä
kuoli. Todistuskappaleena käytettiin vainajan väitettä saaneensa
»utaff een ond menniskias tillskyndan een onaturligh
plåga.» Tunnetumpi tapaus on se kun Turun kuuluisa piispa
Johannes Gezelius syytti professorinleski Elisahet Alanusta
siitä, että tämä olisi myrkyttänyt tai sairaaksi loitsinut piispan
vaimon. Noitajutuista on laaja kirjallisuus olemassa, johon
tässä ainoastaan voin viitata. Toistaiseksi tunnettu viimeinen
tällainen oikeusjuttu Ruotsin valtakunnassa on vuodelta
1704, jolloin eräs 80-vuotias nainen mestattiin Tukholmassa.
Luultavasti velhojuttuja on ollut vieläkin myöhemmin Suomessa,
loitsujen ja taikojen kotimaassa. Toivottavasti ne vähitellen
tulevat arkistojen kätköistä päivänvaloon. Siitä huolimatta
kuitenkin, että yleisö 1700-luvun alkupuoliskolla eräitten
valistuneempain kansalaisten vaikutuksesta, joista huomattavin
oli lääkäri Urban Hjärne, ei enää tahtonut uskoa velhouteen,
säilytti 1734 vuoden laki Rikoskaaren 2: 1:ssä loihtimisesta
seuraavan rangaistuksen: »Menettäköön henkensä; jos
joku siitä kuolee, mies teilattakoon ja nainen mestattakoon ja
lavalla poltettakoon». Vielä 1700-luvun puolivälissä tuomittiin
Taalainmaassa, tortyyrillä tunnustamaan pakoitettuina, 12
naista noituudesta kuolemaan, vaikkei päätöksiä pantu täytäntöön,
kiitos kreivitär Katarina Charlotta de la Gardien (k.
1763) ponnistusten. Häntä voidaan pitää sen ajan Matilda
Wredenä. Vasta se asetus, jonka Kustaa III antoi 20/1 1779
muutoksista yleisen lain säännöksiin kumosi useissa kohdin
Rikoskaaren 2: 1 ja harvoin sen jälkeen on esiintynyt oikeusjuttuja
taikauskosta, vielä vähemmän Hornan matkoista.

Huomattava kuitenkin on, että itse käytännössä usein poikettiin
lain ankaroista säännöksistä, koska näitten veristen
lainkäskyjen jyrkkä toimeenpaneminen usein olisi siihenkin
aikaan loukannut oikeudentuntoa. Jonkunlainen valta asianhaarain
mukaan sovittaa rangaistusta olikin myönnetty ainakin
ylioikeuksille, puhumatta siitä, että kuninkaalla aina oli valta
rangaistuksesta armahtaa ja sitä lieventää. Armahdusoikeus
katsottiin jo keskiajan lopulla jonkinlaiseksi vastapainoksi
mahdollisten vääryyksien varalta. Välistä muutkin kuin kuningas
tai hänen neuvostonsa saivat käyttää armahtamisvaltaa,
esim. hovioikeudet, siitä huolimatta, että Kustaa II Aadolf oli
käskenyt alioikeuksia »enfaldeligen döma och rätta sigh effter
Lagh». Tällaisia tapauksia voisi luetella kymmenittäin. Mainitsen
vain yhden esimerkin. Tunnettu Arvid Eerikinpoika Stålarm
armahdettiin viisi eri kertaa hänelle tuomitusta kuolemanrangaistuksesta. Ei siis kumma, jos 1643 v:n lakikomissiooni
lausui, että sellainen menettely »gör the nedrige domar illusoria
och til ijdel apespel». On olemassa tällä alalla erityinen
määräys v:lta 1682, joka koskee yksinomaan Suomea. Kaarle
XI lausuu nim. kirjeessään Turun hovioikeudelle: »at ther som
någre lifzsaker förefalla, wid hwilka I sielfwe befinne några
särdeles circumstantier och någon locus gratiae wara, så kunna
sådane saker hemställas och öfwersändas til Wårt nådiga gottfinnande;
Men åter the andre, som uti sig sielf klare, bekiände
och fulltygade äro, kunne I, utan widare remitterande til Oss,
afdömma, och til Execution hänwijsa.» Lopulta tuotti tällainen
oikeudenkäynti ja monenlaiset asetukset, maalliset ja
jumalalliset, täydellisen sekasorron ja epävarmuuden, niin etteivät
oikeudet tienneet mitä tehdä. Nehrman lausuukin oppikirjassaan rikosjuttujen käsittelystä 1700-luvun alussa: »at
åtskilliga brott afdömas efter sedwana så at Domaren, som i
sådana måhls afdömande ej thes mera öfwad war, icke wiste
stundom, hwareffter han döma skulle». Uutta lakia siis kipeästi
kaivattiin.

Rikosprosessioikeuskin jätti paljon toivomisen varaa, sillä
vastaajan tuli vielä 1600-luvun puoliväliin asti valanvahvistajilla
toteennäyttää syyttömyytensä. Vasta Kristiina kuningattaren
rangaistusjärjestys v:lta 1653 sai sen verran muutosta
aikaan, että valanvahvistajat todistivat ainoastaan mitä he
uskoivat todeksi. Tämäkään määräys ei aina näy tulleen
kirjaimellisesti noudatetuksi. Niinipä Turun hovioikeus 1689
palautti Pietarsaaren raastuvanoikeuteen erään noitajutun,
määräten vastaajan vapautumaan syytteestä 12 valanvahvistajalla,
joita hän ei kuitenkaan pystynyt saamaan kokoon.

Pitkällisten valmistelujen jälkeen saatiin sitten XVIII vuosisadan
neljännellä vuosikymmenellä toimeen uusi lakikirja,
niinkutsuttu 1734 vuoden laki. Suuret kiitokset on tämä laki
täydellä syyllä saanut osakseen. Mutta mitä rikoksia koskeviin
säännöksiin tulee, pysytti uusi laki, kuten jo on huomautettu,
entiset periaatteet voimassa. Kaikissa murha- ja tappoasioissa
oli vallalla ajatus, että se, joka oli toiselta hengen vienyt,
nyt, ei voinut sitä sovittaa muulla tavoin kuin omalla hengellään.
Muuten oli peloituksen aikaansaaminen ikäänkuin rankaisukäskyjen
sisimpänä tarkoituksena ja myöskin tuo vanha
käsityskanta, että veriset rangaistukset olivat omiansa lepyttämään
Jumalan vihaa, ei ollut 1734 vuoden laille vieras. Tässä
laissa on yhteensä 68:ssa tapauksessa kuolemanrangaistus säilytetty.
Eikä sekään vielä riittänyt, vaan säädettiin seuraavalla
vuosikymmenellä neljällä eri asetuksella vielä kuolemanrangaistus
yhtämonessa tapauksessa, nim. luvattomasta arpakapulan
kuljettamisesta, murtovarkaudesta, kirjevarkaudesta ja
valtakunnan pankin setelien väärentämisestä. Vapaudenajalla,
jolloin monella taholla valistus kasvoi ja henkinen viljelys
uursi uusia uria, oli siis Ruotsi—Suomen yleisessä, uudessa
laissa kaikkiaan 72:sta eri rikoksesta kuolemanrangaistus seurauksena.
Vieläpä oli, kuten jo mainittiin, yhdessä tapauksessa
keskiaikainen, kiduttamisella toimeenpantu ruhjomisrangaistuskin
pysytetty, vaikkei sitä tarvittu ainakaan v:n 1749 jälkeen
käyttää. Sitäpaitsi oli kuolemanrangaistus absoluuttinen;
vaihtoehtoa ei säädetä muuta kuin yhdessä tapauksessa, nim.
Rikoskaaren 6: 5:ssä, jossa kuoleman sijasta myöskin maanpakolaisuuteen,
raippoihin y.m. voitiin tuomita väärien, valtion
turvallisuutta koskevien kulkupuheiden y.m. levittämisestä. Ja
jotta rangaistuksen pelkoa entistä enemmän lisättäisiin, säädettiin
1750-luvulla vielä muutamissa tapauksissa, että ennenkuin
tuomittu kuolemanrangaistus pantiin täytäntöön, tuli niissä
kaupungeissa, joissa rikollista vangittuna säilytettiin, hänen
seistä torilla kahtena päivänä kaakinpuussa kaularaudoissa
taulu pään päällä, johon rikoksen laatu oli merkitty. Sen lisäksi
tulivat vielä raipatkin tarvittaessa käytäntöön.

Vuosilta 1749—1806 on olemassa tilasto Ruotsi Suomessa
täytäntöönpannuista kuolemanrangaistuksista, lueteltuina osittain
läänittäin, osaksi hiippakunnittain. Huomioon on kuitenkin
otettava, ettei tuota tilastoa voida pitää minään mittapuuna
nykyisen Suomen alueeseen nähden. Ensinnäkään ei siihen
aikaan luettu Suomeen nykyisen Perä-Pohjan ja Lapin
läntisintä osaa. Vielä on muistettava, että Itä-Suomi kuului
Venäjän valtakuntaan ja että Kymijoen tuolla puolen ei noudatettu
1734 vuoden lakia, vaan oli Kristofferin maanlaki siellä
silloin vielä käytännössä. Todellisuudessa pitäisi rikosten lukumäärän
olla suuremman Suomeen nähden, kuin miksi esim.
kamarineuvos Rabbe on ne laskelmissaan saanut. Yhdeksän
vuoden aikana oli suomalaisissa lääneissä lukumäärä vuotta
kohti 10—15. Vuosina 1780, 1796, 1801 ja 1807 yhtä vähän
kuin sotavuosina 1808 ja 1809 ei meillä pantu yhtään kuolemantuomiota
täytäntöön. Ruotsalaisessa Suomessa mestattiin
tai hirtettiin vv. 1751—1780: miehiä 130, naisia 101 = 231 ja
vv. 1781—1810: miehiä 78, naisia 31 = 109. Koko nykyisessä
Suomessa pantiin 1811—1825 kuolemantuomioita täytäntöön
ainoastaan 54 tapauksessa, vaikka sellaisia oli langetettu yhteensä
325. Tilaston perusteella tekemieni laskelmain mukaan
olivat useimmat, suomalaisissa lääneissä vv. 1751—1801
täytäntöönpannut kuolemanrangaistukset seuraavat: lapsenmurhasta
118, murhasta 96 sekä taposta ynnä osallisuudesta
siihen 62. Muita rikoksia oli paljon vähemmän; esim. eläimiin
sekaantumisesta ainoastaan 5 miestä, kaikki Pohjanmaalta.
Varkaudesta hirtettiin ainoastaan kolme, vaikka Rikoskaaren
40: 3 sääsi kuoleman kolmaskertaisesta varkaudesta, jos varastetun
tavaran arvo nousi 100 talariin, sekä aina neljäskertaisesta
varkaudesta. Muistettava tässä tapauksessa on kuitenkin,
että nämätkin rangaistukset lievennettiin v:na 1779. Kirkkovarkaudesta
hirtettiin tuolla 50-vuotiskaudella yksi ja postivarkaudesta
niinikään yksi, nim. 1767 Uudenkaarlepyyn postimestari
Per Unger. Varkaudesta puhuttaessa kuvaa oloja
Suomessa seuraava, Oriveden kirkkoherranviraston 1792 tilaston
mukana toimittama huomautus: »Yhden lapsenmurhaajan
tosin Oriveden kihlakunnanoikeus tuomitsi kuolemaan,
mutta armahdettiin hän. Varkaita täällä kyllä löytyy, mutta
saadaan ne harvoin kiinni. Joskin silloin tällöin niin tapahtuu,
ei niitä enää meidän aikanamme tuomita hirtettäviksi».

Huomatuimmista, Suomea koskevista kuolemanrangaistuksista
1734 vuoden lain aikana palautan mieliin vain Pien-Savon
tuomiokunnan tuomarin in,
Raahen entisen pormestarin, joka valtiopetoksesta mestattiin
Tukholmassa 7/9 1751, vaikka rikos oli Suomessa tehty, sekä
everstiluutnantti in, joka Rantasalmella
niinikään valtiopetoksesta mestattiin 29/12 1790. Suurin
määrä yhdellä kertaa julistettuja kuolemantuomioita oli 19/4
1790, kun 76 anjalanliittolaista tuomittiin henkensä menettämään.
Kuten tunnettu, pantiin ainoastaan eversti n tuomio mestaamalla täytäntöön, toisten saadessa
armon. Muutamat maasta pakoon päässeet upseerit, niiden
joukossa , tuomittiin in contumaciam
13/10 1789 kuolanaan sekä menettämään aatelisarvonsa
ja omaisuutensa. Jägerhornin suhteen päätös pantiin siten
täytäntöön, että hänen nimensä »Johan Anders Fredrikinpoika»
naulattiin hirsipuihin Tukholmassa, Turussa ja Vaasassa.

Alutta ei ainoastaan kuolemanrangaistusten monilukuisuus
1734 vuoden laissa ja niiden ylenmääräinen käyttäminen, vaan
myöskin muoto, missä se muutamissa tapauksissa ilmeni ja
ennen kaikkia se tapa, millä ihmishenki pantiin alttiiksi peloituksen
hyväksi, järkyttää nykyaikaista oikeudentuntoa. Niinpä
säädetään Rikoskaaren 6: 2:ssa että, jos kansaa kokoontuu ja
asettuu esivallan käskyjä vastaan, pitää päämiestä rangaista
henkensä ja omaisuutensa menettämisellä, mutta toisista tulee
joka kymmenennen miehen arvanheiton mukaan menettää
henkensä ja muita kutakin rangaista 40 raippaparilla tai kuukauden
vesi-leipävankeudella. Sama periaate, nim. arpomalla
valita se, joka »toisille peloitukseksi ja varoitukseksi oli hengiltä
otettava» sai uudistetun tunnustuksen kunink. kirjeessä
3/6 1752. Siinäkin on peloitus eikä rangaistus päätarkoituksena.
Mainitussa asetuksessa, joka annettiin tehdyn tiedustelun
johdosta, miten oli meneteltävä kahden renkimiehen suhteen,
jotka tahallisesti olivat pieksäneet kolmannen miehen,
niin, että tämä siitä sai surmansa selvityksen kuitenkin puuttuessa
kumpiko heistä oli kuolettavan iskun antanut, määrätään
säännöksi, että, jos useampi on pahoinpidellyt surmansa
saanutta eikä selvitystä löydy siitä kenen toimesta kuolema on
seurannut, tuli oikeuden tuomita tappeluun osaaottaneet arvanheittoon
hengestään. Asiaa ei edes tarvittu alistaa ylemmän
oikeuden tarkastettavaksi. Näissä tapauksissa ei siis tullut
kysymykseen, että kuolemanrangaistuksen tuli kohdata
syyllisintä, vaan pääasiana oli, että lain uhkauksella ja rangaistuksen
toimeenpanolla voitaisiin peloittaa ihmiset rikollisista
teoista. Vähät siis, jos arpa sattui vähiten syylliseen,
sovitusuhri oli etupäässä löydettävä. Kuvauksen tällaisesta
toimituksesta olen sattunut kirjallisuudesta löytämään. Tapaus
on v:lta 1775 Tukholman lääninkansliasta, jossa maaherra
kreivi Gyllenborg ja oikeuskansleri Liljensltråle olivat mieskohtaisesti
saapuvilla. Arvanheitto tapahtui noppapelin muodossa.
Ensi kerralla saivat molemmat, vaihtoehtoisesti kuolemaan
tuomitut yhdeksän pistettä kumpikin, mutlta jo toisella
heitolla, johon, kuten edelliselläkin kerralla, käytettiin kahta,
puupikarista kaadettua kuutiota, sai toinen miehistä 10 ja toinen
7 pistettä. Jälkimmäinen menetti oikean kätensä, mestattiin
ja teilattiin, kun 10 pistettä saaneelle anettiin 40 raippaparia,
menetti kunniansa ja lähetettiin 8 vuoden pakkotyöhön
Suomenlinnaan.

Lain ankaruudesta oli seurauksena, että, joskin ensi vuosikymmeninä
rikoksista tuomittiin kaikissa mahdollisissa tapauksissa
kuolemaan, ennen pitkää verrattain laajassa mittakaavassa
leuteratio otettiin käytäntöön. Tilastosta voi selvästi
huomata täytäntöönpantujen kuolemanrangaistusten väheneminen
vuosi vuodelta. Niinpä vv. 1749—1778 eli 30 vuoden
aikana alentui hengiltä otettujen lukumäärä 474:stä
268:aan eli miltei puolella. Yleinen oikeudentunto alkoi vaatia
lievennystä myöskin itse lakiin. Tähän suostuttiinkin, kuten
jo on mainittu, Kustaa III toimesta 1779 annetussa asetuksessa,
joka monessa kohdin lievensi 1734 vuoden lain ankaria
rangaistuksia. Sitä paitsi eivät nuo veriset rankaisutoimenpiteet
suinkaan olleet omiaan peloittamaan toisia henkilöitä tekemästä
rikoksia. Huomatuin kriminalisti 1700-luvun puolivälissä
, joka muuten itse vakaumuksella
kannattaa peloitusteoriaa, lausuu 1756: »Men som sielfwa
dödsstraffet ej eller förmått afskräcka the wanartige ifrån sådana
brotts föröfwande, som Lagen holer grofwa lifssaker
(läs 20: 1 §. Straff B.) har Öfwerheten måst skärpa straffet,
ther med, at lifwet afhändes then brottslige på ett sådant sått,
som antingen förorsaker mera eller långsam smärta, til exempel
rådbråkande och någon lems afhuggande förrän lifwet
honom afhändt warder, eller ock mera wanheder och skam til
exempel steglande, brännande å båle eller hängande.»
Useinkin oli asianlaita aivan päinvastainen. Ei ollut tavatonta,
että moni palatessaan teloituspaikalta heti teki saman rikoksen. Antti Chydenius tunnetussa mestaussaarnassaan Kruununkylässä
lausuu kuulijoilleen: »koska minä näin teidän mennehellä
viikolla seisovan Kokkolan Kaupungin Torilla ja ilman
wähindäkän sydämen lijkutusta kuuldelevan näiden kurjain
huutoa: heidän waroituxensa pidittä te pilkkana ja nauruna.» Niin kummalta kuin se kuulostaakin, herättivät
kuolemanrangaistukset ja niitten näkeminen joissakin tapauksissa
turhamaisuuden ja halun päästä puheenaiheeksi, siis tulla
kuuluisiksi. Asetuksessa 12/12 1741 nim. lausutaan, että monet
törkeät rikokset, varsinkin lapsenmurhat, on tehty heti jonkun
kärsittyä kuolemanrangaistuksensa samanlaisesta rikoksesta ja
että siihen on ollut syynä se, että vangit vietäessä mestauspaikalle
ovat saaneet »ey allenast bruka hwita eller swarta sorgekläder,
utsirade med band och annan granlåt, utan ock på hederliga
Åke-tyg fara, i flere Prästmäns medfölje.» Tämän
vuoksi ja kun rangaistuksen tuli »hos andra uppwäcka sky och
fasa för grofwa missgierningar», niin kiellettiin kaikenlainen
prameus. Vangit eivät saaneet käyttää mitään muuta yllään
kuin jokapäiväisiä pukimiaan. Vielä oli tullut tavaksi levittää
kuolemaantuomituista runoja ja muita painotuotteita. Sekin
kiellettiin.

Kehityksen kulku vei Suomessa pikemmin kuin Ruotsissa
siihen, että meillä v:sta 1811 lähtien monista eri rikoksista
tuomitut kuolemanrangaistukset aina armahdettiin ja vv. 1811—1825
ainoastaan murto-osa murhia, lapsenmurhia ja tappoja
koskevia päätöksiä pantiin täytäntöön. Vihdoin Nikolai I
antoi 21/4 1826 julistuksen kuolemaan tuomittujen, mutta armahdettujen
rikoksentekijäin lähettämisestä Siperiaan, mikä
määräys käytännössä muodostui kuolemanrangaistuksen poistamiseksi
Suomen silloisesta rikoslaista. Tämä ei kuitenkaan
merkinnyt sitä, että vaikka kuolemantuomioita langetettiin
yhä edelleen paljon — vv. 1826—1861 esim. 1327 —, kaikki
tuomitut olisi lähetetty Siperiaan. Suurempi osa heitä jäi
kotimaahan pakkotyöhön ja ainoastaan kaikista pahimmat rikolliset
— vv. 1826—1861 yhteensä 576 — toimitettiin Siperian
kaukaisimpiin osiin, joten he jäljellä olevan elämänsä ajaksi
olivat suljetut pois yhteiskunnasta, kadottaen Suomessa ennen
nauttimansa oikeudet perintöön y.m. Tämä kuitenkin toistaiseksi
koski vain miehiä. Naisia säilytettiin linnoissa, kunnes
24/2 1848 annetulla asetuksella määrättiin, että heidätkin oli
lähetettävä Siperiaan. Sen mukaan meneteltiin sitten aina
siihen asti, kunnes uusi rikoslaki poisti Siperian karkoitukset.

Vielä olisi katsottava, miten kuolemanrangaistukset Suomessa
aikoinaan pantiin täytäntöön. Tavallisimmat tällaiset
rangaistukset olivat vielä 1734 vuoden lainkin mukaan: mestaus
ja hirttäminen. Kummassakin tapauksessa olivat alkuvalmistukset
samat. Maaherran asiana oli pitää huolta rangaistusten
täytäntöönpanosta. Heti kun päätös oli voittanut
lainvoiman, määrättiin täytäntöönpanopäivä, josta samoin
kuin tuomiostakin vangille ilmoitettiin. Jos täytäntöönpano
tapahtui kaupungissa, komennettiin sotaväki tai, ellei sellaista
siellä ollut, kaupunginvahti ja porvaristo olemaan toimituspaikalla
saapuvilla järjestystä ylläpitämässä. Maalla taas kutsuttiin
lähikylien ja pitäjäin rahvas saattamaan vankia ja muodostamaan
vahtiketjun teloituspaikan ympärille. Ennenkuin
vanki saapui, oli yleisölle, joka piti tällaisia tilaisuuksia jonkunlaisina
huvituksina, minne saapui väkeä pitkienkin matkojen
takaa, päätös luettava kokonaisuudessaan paitsi jutuissa,
jotka koskivat eläimiin sekaantumista. Niissä ainoastaan rikoksen
laatu ja tuomittu rangaistus mainittiin. Usein määrättiin
tarvittaessa erityinen, hyvänä saarnarniehenä tunnettu
pappi toimituksessa jakamaan lohdutuksen sanoja tuomitulle.
Kirkkokäsikirjassa oli erityinen, pitkä ja jo 1600-luvulla käytäntöönotettu
saarnamalli, jonka armoa ja anteeksiantamista
vakuuttava sisältö oli räikeässä ristiriidassa lain pykäläin ja
kuolemantuomion sanamuodon kanssa.

Mitä erityisesti mestaukseen tulee, niin itapahtui se alkujaan
isolla kahden käden pidettävällä miekalla. Teloitettava oli toimituksen
aikana polvillaan, toisinaan silmät sidottuina. Tämä
rangaistus ei suinkaan ollut häpeällinen ja käytettiin sitä etupäässä
aatelismiehille ja sotilaille. Heille soitettiin kirkonkelloilla
sekä haudattiin heidän ruumiinsa kirkkoihin tai muuhun
siunattuun multaan. Turun tuomiokirkon lattian alla lepää
monta nimeltä tunnettua, kaulasta katkaistua aatelisherraa.
Myöhemmin ja ainakin jo 1600-luvuHa, kun häpeällisistäkin
rikoksista pää pantiin poikki, ruvettiin käyttämään piilukirvestä
ja mestauspölkkyä. Mestauksesta saamme havainnollisen
käsityksen tähän jäljennetystä kuvallisesta esityksestä,
joka tarkoittaa Vaasan ja Mustansaaren rovastille ille, edellämainitun Brita Brennerin veljelle, tuomitun
kuolemanrangaistuksen täytäntöönpanoa Tukholmassa 1720.
Brenner tuomittiin mestattavaksi vehkeilystään valtiolta vastaan.
Kuva esittää oikeastaan neljää eri kohtausta. Henkilö
keskellä (a) on Brenner pitämässä sittemmin usealla kielellä
julkaistua jäähyväispuhettaan. Kaksi miestä hänen rinnallaan
(b) ovat pappeja. Kauempana on joukko koulupoikia (c),
joiden saadakseen tarpeellisen vaikutuksen tuli olla saapuvilla.

Ylhäällä vasemmalla (d) riisutaan kuolemaan tuomitulta takki,
sillä kaulan piti olla paljaana. Kuvan keskellä Brenner jo on
mestauspölkyllä (e) ja »mestarimies» (f) virkatoimituksessaan.
Oikealla pyöveli (g) tervehtii yleisöä tavanmukaisella kysymyksellä,
onnistuiko toimitus. Ympärillä sotaväki muodostaa
vahtiketjun, jonka sisäpuolelle suurta yleisöä ei päästetty.
Samanlaiselta tällainen toimitus sitten näytti läpi koko
1700-luvun. Pääasiallinen eroitus oli se, että myöhemmin ruvettiin
rakentamaan maantien laitaan erityisiä, kuusenhavuilla
peitettyjä mestauslavoja, joille pari porrasaskelta johti. Avonainen
hauta oli vieressä, ellei ruumis joutunut teilattavaksi
tai roviolle. Papin pitämän esityksen aikana polvistui delikventti,
silmät sidottuina, pölkyn ääressä. Heti kun »Herran
rukous» oli päättynyt putosi piilu ja hermojännitys yleisön,
varsinkin vaimoväen, keskuudessa laukesi huutoihin, pyörtymiskohtauksiin
y.m. Tarun mukaan on viimeinen mestaus
Suomessa tapahtunut Muhoksella.

Suuremman huomion oli Suomessa toistakymmentä vuotta
ennemmin herättänyt erään toisen pappismiehen mestaus.
Turussa, Uudenmaantullin luona, Kemiön kirkkoherra , jonka oli todistettu tehneen itsensä syypääksi
yllytykseen vaimonsa ja kruununnimismies in
murhiin, ruhjottiin, mestattiin ja teilattiin 28/5 1706 »såsom
anstiftare och rådsbane af een så grym giärning och der
til brottslig til dubbelt hoor, menedh, widskepelse, missbruk af
sit embete, medh andre missgierningar, som härmed woro förknippade». Saman kohtalon sai silloin myöskin Florinuksen
rikostoveri, hänen sisarenpoikansa, ylioppilas .

Toista kuolemanrangaistuskeinoa, nimittäin hirttämistä,
pidetään vielä vanhempana rankaisumuotona kuin mestausta.
Vanhimman oikeuden mukaan hirttäminen tuli kysymykseen
ainoastaan miehille, paitsi noituusjutuissa, joissa
naisillekin voitiin sellainen rangaistus tuomita. Se oli sitäpaitsi
häpeällinen rangaistus ja mainitaan usein maakuntalaeissa,
joissa tuomittiin »till galge och gren». Siis alkujaan
puunoksa sai tehdä hirsipuun virkaa. Sittemmin otettiin ulkomaan
mallien mukaan monella eri tavalla rakennetut hirsipuut
käytäntöön. Ne olivat aina valmiina: kaupungeissa aikaisemmin
toreilla ja maaseudulla lähellä käräjäpaikkaa. Jo
1600-luvulla tuli Suomessa kuitenkin tavaksi pystyttää hirsipuut
kaupunkien tulliporttien viereen matkamiehille kauhuksi
ja varoitukseksi. Niin tiedetään hirsipuun Helsingissä olleen
nykyisen Arabian tehtaan lähettyvillä, Viipurissa Papulan
lahden rannalla, Oulussa Limingan tullissa j.n.e. 1734 vuoden
laissa on hirttäminen paljon harvinaisempi rangaistus kuin
mestaaminen. Ainoastaan viidessä tapauksessa on se itse
laissa nimenomaan säädetty, nim. kolmas- ja neljäskertaisesta
varkaudesta »olkoonpa mies tahi nainen» ja niihin verrattavista
rikoksista. Myöskin murtovarkaudesta säädettiin v. 1745
asetuksessa »hirtettäköön armotta». Varkautta suljetusta kirjeestä
ja pankin setelien väärennystä seurasi myöskin hirsipuu.
Viimeiset hirttämiset 1734 vuoden lain mukaan varkaudesta
tapahtuivat kirkkovarkaudesta 1773 ja postilaukun anastamisesta
1797; jälkimmäinen tapaus Alatorniolla, siis ei Suomessa.
Ruumiitten tuli riippua hirsipuussa, kunnes ne itsestään putosivat
maahan. Raipparangaistus oli säädetty sille, joka uskalsi
ottaa ruumiin hirsipuusta ilman lupaa; se oli sitäpaitsi pantava
paikoilleen, jos sellainen enää kävi päinsä.

Lisärangaistuksena mestaukselle säätää 1734 vuoden laki
paitsi erinäisissä tapauksissa oikean käden menettämisen vielä
seitsemästätoista rikoksesta teilaamisen. Yksinkertaisen rangaistuksen
»teilattakoon» Rikoskaaren 21:4 sääsi sille, joka
karille tai rantaan ajautuneesta aluksesta rosvosi jotakin laivaväen
saapuvilla ollessa tahi tavaran korjaamista hankkiessa.
Ennemmin on jo mainittu alkuperäisestä, keskiaikaisesta
teilausrangaistuksesta. Sanottakoon tässä kuitenkin heti, ettei
ihmisiä 1734 vuoden lain mukaan enää elävinä teilattu, vaan
että se silloin tarkoitti ainoastaan kuoleman jälkeistä häpeärangaistusta,
ollen siis enemmän kuvannollista laatua. Useimmille
lakimiehillekin lienee teilauskäsite aika hämärä, vaikka
siitä useinkin on kuultu puhuttavan. Parhaimman selityksen
antavat kaksi jälkimaailmalle säilynyttä ulkomaalaista
piirustusta selostuksineen, joista täydellisemmän ja juuri
Suomea koskevan on englantilainen retkeilijä Clarke julkaissut.
Hän pani paluumatkallaan Lapista, vähän Raahesta etelään
syyskesällä 1798 tämän näyn paperille ei ainoastaan piirustamalla
vaan myöskin seuraavin sanoin: »Juuri ennenkuin
saavuimme Olkijoelle (Oljocki) näimme metsässä, tätä varten
peratulla aukeamalla kolmen pyörän nenässä erään rikollisen
suomalaisen ruhjotun ruumiin; hän oh juovuksissaan kirveellä
katkaissut pään eräältä naiselta. Hänen päänsä oli asetettu
yhdelle pyörälle, oikea kätensä toiselle ja ruumis, joka
oli kansan tavan mukaan puettuna valkoiseen puseroon keltaisella
vyöhiköllä, lepäsi kolmannella, keskimmäisellä, toisten
kahden välissä. Hengenasioista tuomittujen rangaistus vaatii
Ruotsissa oikean käden katkaisemisen ennenkuin rikollinen
mestataan. Pysähdyimme vähäksi aikaa piirustaaksemme tuon
kaamean näyn. Keskellä synkkää ja yksinäistä korpea, jossa
vallitsi kuolon hiljaisuus, oli se totisesti näky, joka puhui kammottavaa
kieltä. Ihmisolennon ruumis siten alttiiksi annettuna
lintujen saaliiksi yleisen maantien varrella, ei voi olla vaikuttamatta
jokaisen ohikulkijan mieleen; ja kansan keskuudessa
se ehdottomasti tekee mieleenpainuvan ja hyödyllisen vaikutuksen.
Itse rikoksen suunnattomuus vaikuttaa kuitenkin
säälintunteeseen, jonka rangaistuksen varoittava laatu synnyttää.»

Kuten näkyy, oli teileinä ruvettu käyttämään kärrynpyöriä.
Kuitenkaan ei tämä tapa ollut aivan yleinen, vaan koetettiin
edelleen tehdä eroitus teilien ja pyöräin välillä. Antti Chydeniuksen
edellämainitusta saarnasta päättäen tarkoitettiin teileillä
myöskin paalujen neniä, joille pää ja käsi asetettiin, kun
sitä vastoin ruumis, joka tarvitsi alleen laajemman pinnan, oli
pyörällä: »Nämä poikki hakatut kädet ja päät pitä nytt naulittaman
steilein nenään ja heidän ruumihinsa pitä runkorattahille
asetettaman (= deras hand och hufwud skola stå på stegel,
deras kroppar på hjul), että heidän werta janowat silmänsä
korppeilita ulos kaivetaisihin ja heidän rungonsa tulis
kotkille ruaxi. Kauhittava paikka matkamiehille.» Kolmas
laji teilauslaitteita näyttää myös olleen olemassa. Ainakin Närpiössä
velottiin 1817 erikseen teileistä, paaluista, pyöristä ja
nauloista. Yleensä käytettiin kolmea teiliä, oli ne sitten
pyöriä tai muita laitteita, yhtä monen paalun päässä. Tästä
kuitenkin on poikkeuksia olemassa, Porvoon hiippakunnassa
eräs mies veljensä tappamisesta mestattiin v:na 1791 ja asetettiin
kahdelle teilille. Siihen oli syynä, ettei Rikoskaaren 14:1
tuossa tapauksessa säädä oikean käden menettämistä. Vaikeampi
on sitävastoin ymmärtää miten yhdelle henkilölle viittä
teiliä voitiin käyttää, sillä semmoistakin tapahtui, joskin harvoin.
Teilauspaikka (stegelplatsen) ja hirsipuumäki (galgbacken)
olivat yleensä eri tahoilla. Helsingissä esim. teilauspaalut
pyörineen ja monasti silvottuine ruumiinen olivat 1700-luvulla
kaiken kansan nähtävinä Siltavuoren korkeimmalla
kohdalla eli suunnilleen sillä paikkaa, jonne uusi anatoominen
laitos nyttemmin on rakennettu.

Toinen häpeä- ja lisärangaistus oli lavalla polttaminen. Se
tapahtui ennemmin useasti elävänä, mutta jo 1600-luvun loppupuolelta
lähtien usein ja 1734 vuoden lain aikana aina vasta
kuoleman jälkeen. Vanhimpina aikoina tuli polttaminen kysymykseen
myrkynsekoittaja-naisille ja murhapolttajille, kun
he verekseltään tavattiin. Tätä rangaistusta tuomiittiin etupäässä
vaimoväelle ja vastasi se teilaamista miehille. Sadottain on
meidänkin maassamme naisia, joko elävinä tai mestattuina,
poltettu noituudesta ja lapsenmurhasta, muista rikoksista puhumattakaan.
1734 vuoden laki määrää muutamissa luetelluissa
tapauksissa, kuten murhapoltosta ja eläimiin sekaantumisesta,
lavalla polttamisen lisärangaistuksena miehille. Jo 1600-luvulla
näkyy monessa kaupungissa olleen erityinen paikka
varattuna ihmisten polttamista varten, luultavasti aivan mestauspaikan
vieressä. Siihen käytettiin usein vanhoja rakennuksia.
Vaasassa esim. v. 1649 vaati eräs talollinen Höstveden
kylässä kaupungilta korvausta »siitä ladosta, jonka hän
noita-akkojen polttamista varten oli antanut». Kun lato oli
ijänikuinen myönnettiin siitä ainoastaan 3 kuparitalaria.
Rakennuksia käytettiin rovioina myöskin m.m. Oulussa ja Porissa.
V:na 1669 poltettiin eräs »syntinen» Vöyrillä »efter
kongl. Hofrättens resolution på trä lagd». Myöhemmin tuli
tavaksi laittaa hirsistä ja oljista polttolava, joka sytytetiin tuleen. Poltetulle ei suotu kirkollista hautausta, vaan kaivettiin
hänen jäännöksensä useimmiten maahan rovion viereen.

Lopuksi vielä sananen itse kuolemantuomion täytäntöönpanijasta
eli mestarimiehestä. Tällaista virkailijaa ei pohjoismaissa
ollut vielä keskiajalla. Itägötanmaan lain mukaan
pani asianomistaja itse päätöksen täytäntöön. Sittemmin teki
sen joku oikeuden jäsenistä, pitäen esikuvanaan IV Mooseksenkirjan
25: 5. Tointa ei katsottu silloin vielä häpeälliseksi.
Vähitellen ruvettiin saksalaisen käytännön mukaan määräämään
erityisiä henkilöitä kuolemantuomioiden täytäntöönpanijoiksi.
Jo 1500-luvun alkupuolelta lähtien on tämä toimi
tunnettu Ruotsin valtakunnassa. Mestaaja ei ollut alkujaan
sama kuin pyöveli. Edellinen, jolta vaadittiin suurempaa ammattitaitoa,
käytti ainoastaan kaksiteräistä mestausmiekkaansa
tai piilua. Pyöveliä taas, joka näyttää olleen mestaajan alainen
virkailija, käytettiin hirttämään y.m. alempiarvoisiin toimiin.
Ainakaan 1600-luvulta asti ei enää tehdä eroitusta mestaajan
ja pyövelin välillä, vaan tarkoittavat nuo nimitykset
samaa tointa. Toisinaan tuli hänen myös pitää huolta ankaramman
raipparangaistuksen »hudstrykning» täytäntöönpanosta.
Tavallinen raippojenkäyttö kuului sitävastoin n.k. piiskurille,
profossille, joita oli kaupungeissa, kihlakunnissa ja
kussakin rykmentissä. Mestaajan virka oli ennen vanhaan
perinnöllinen. Siitä todennäköisesti johtuu vanhin tunnettu
nimitys »stupogreven», jonka toimeen kuului ei ainoastaan
mestaaminen, vaan myöskin rikollisten säilyttäminen ja huoltaminen. Jo 1700-luvulla oli kussakin läänissä oma mestaaja,
jonka maaherra nimitti virkaan. Paitsi valtion maksamaa
palkkaa sai hän erityisen, kutakin eri pitäjää ja kaupunkia
varten vahvistetun taksan mukaan korvauksen toimituksistaan
ynnä vapaat matkat. Siitä huolimatta, että laissa ja
asetuksissa teroitettiin mestaajan viran kunniallisuutta, ei se
yleisön silmissä milloinkaan päässyt erityisempään arvoon.
Siihen lienee vaikuttanut sekin, että mestaukset verrattain
usein epäonnistuivat ja muodostuivat kiduttamiseksi. Raivostunut
yleisö saattoi ottaa mestaajan itsensä hengiltä. Tällaisten
tapausten varalta säädettiin Rangaistuskaaren 4: 3:ssa kuolemanrangaistus
(rikkonut rauhanvalan) niille, jotka mestauspaikalla
tai muualla karkasivat kivittämällä tai lyömällä mestaajan
tahi hänen väkensä kimpuun heidän toimituksensa
vuoksi, huolimatta siitä oliko »mestaaja — — virkansa oikein
toimittanut tahi ei». Sitäpaitsi ei suinkaan läheskään aina
saatu, kuten tarkoitus oli, nuhteettomia kansalaisia mestaajan
toimeen. Välistä nämä virkailijat itsekin joutuivat hirteen.
Viipurissa oli mestaaja Geidelin maalliset jäännökset kuukausia
paalujen kärjissä »joitten näkemisestä kaupunkiin tulevat
matkustajat tunsivat hirvittävää kauhua ja vastenmielisyyttä».
Ja kuitenkin oli mestarimiehellä Viipurissa suurempi arvo
kuin muualla Suomessa. Hän ja pappi olivat huomattavimmat
henkilöt Pantsarlahden kaupunginosassa, jossa heillä oli komeimmat
rakennukset. Vieläpä otti mestaaja vapauden toisinaan
1600-luvulla kutsumaan itseään Pantsarlahden pormestariksi. Tuskin voitiin lähimmäisestä käyttää enemmän kunnialle
käypää nimitystä kuin pyöveli sanaa. Sellaisesta sakotettiin
usein. Oulussa tuomittiin v. 1660 eräs mies 60 markan
sakkoon, joka oli korkea määrä, siitä että hän oli sanonut
»kunniallista porvarintaloa» pyövelin taloksi. Syytetyn sanat
olivat sattuneet: »Mitäs menet bövelin kartanoon». Saman
kaupungin kaakinpuu näyttää olleen koristettu jonkunlaisella
pyövelinkuvalla, joka siihen oli leikkaamalla tehty. Ainakin
sakotettiin v. 1673 erästä venäläistä siitä, että hän oli sättinyt
kaupungin vahtimestaria ja verrannut häntä tähän taideteokseen. Tunnetuin Suomen pyöveleistä on 
Uudessakaarlepyyssä. Hänen pääasialliseksi tehtäväkseen
tuli polttaa noituudesta kuolemaan tuomittuja ja niitä ei ollut
vähän. Kymmenvuotiskaudella 1669—1679 on laskettu ainoastaan
rannikkoalueella Vaasa—Vöyri—Pietarsaaren seudut
mestatuiksi tai poltetuiksi lähes kolmekymmentä naisparkaa.
Hakkalaisen virkatehtäviin kuului vielä tarvittaessa panna toimeen
raipparangaistuksia. Siitä, mitä hän sai kulloinkin korvaukseksi
toimituksistaan, on vieläkin verifikatiokirjoissa tarkat
tiedot. Välistä Hakkalainen itse otti työstään suorituksen
delinkventin omaisuudesta. Se korvattiin sitten kruunun varoilla:
Hänen toimintansa ei rajoittunut nykyiseen Vaasan
lääniin, vaan kuului siihen koko Pohjanmaa. Hakkalainen kävi
1670-luvulla virkaansa hoitamassa m.m. Pyhäjoella. Raahessa
ja Limingassa.

Mestaajan toimi pysyi vähemmän kunniakkaana koko sen
olemassaolon aikana siitäkin huolimatta, että 1734 vuoden laki
Rangaistuskaaren 4: 1:ssä julistaa mestaajan, vaimonsa, lastensa
ja palkolliseensa kanssa kuninkaan suojeluksen alaiseksi.
Vaikkei hänen virkaansa saanut häpeällisenä pitää eikä häntä
rangaistuksen uhalla sulkea »kunniallisten ihmisten seurasta»,
ei pyövelin yhteiskunnallinen asema siitä huolimatta sanottavasti
parantunut.

Aina v:teen 1826, josta lähtien mestaajan virkaa Suomessa
ei ole ollut, pyöveliä katsottiin karsain silmin, joka myöskin
osaltaan todistaa, ettei asetuksilla ja pakkokeinoin yleistä mielipidettä
ennemminkään ole vastoin tahtoa saatu taivutetuksi
määrättyyn suuntaan.

Lähde:

Lisätyt huomautukset 

Henrik Johannes Boström
Defensor Legis
1929
Historia:1600-luku
Historia:1700-luku
Noitavainot