Hiihtämässä
Huurussa on kyläkunta,
 sinisauhut kaarestaa,
 yli aitain järvenjäälle
 hiihdän hiljaa talaan taa,
 kaikkialla siintää lunta,
 kaukaa Tellu haukahtaa,
 vonkuu jää ja paukahtaa.

 Rannan raitaa peittää huurre,
 jääss’ on joka avanto,
 ranteell’ laajan lumivaipan
 vierii virran suvanto
 niinkuin sinimusta uurre;
 ulapoilta tuuli käy,
 eikä taivaanrantaa näy.

 Sieltä kolme saarta hohtaa
 soutain päivänsilmää päin,
 lumitähdet välkehtivät
 yli hangen kimmeltäin,
 sinne nuori latu johtaa,
 hiihdän, että humajaa,
 sauvat jäähän kumajaa.

 Pieni pilkku ladun päässä
 saaren varjoon kiemuroi,
 rintaan virtaa vilvas ilma,
 nuori veri viehkuroi,
 kun ma soljun vastasäässä,
 on kuin joka jänne sois,
 ponnahdan kuin poukka pois.

 Kylän rannat kauvas jäävät,
 tuvan tulet himmenee,
 varislauma laitatuulta
 pellon poikki leijailee,
 savuun häipyy riihet, läävät;
 tiellä tukinvetäjät
 nään ja rinteen petäjät.

 Syöksyn ohi saaritöyryn,
 päivä puhkee pilvistään,
 kukkulat ja kentät kiiltää
 hopeisissa helyissään,
 auringossa kuultaa höyry,
 pillistöön jo ennätän,
 eessä nään ma hiihtäjän.

 Päivä paistaa iloissansa,
 paistaa silmist’ impyen,
 raikas puna poskipäill’ on,
 hymynsä on herttainen,
 huurteessa on kiharansa.
 Kummasta ma kompastuin,
 siin’ on – Henna naurusuin!