Baikal-järven ballaadi
Yö yltyy aavan järven jään;
 tuo mies Trans-Baikalin
 palailee kaupat tehtyään
 toreilla Tobolskin.
 Taas muistaa naisen, nuorikon,
 hän, mies Mongolian,
 syvimmän alta avannon
 tuon valjun vainajan.

 Hän hyräilee, hän hymyilee,
 hän hiljaa laulelee:
 »Jään alla armas lymyilee
 tai nuorna nukkunee?
 Ei, ei, hän katsoo. Katsokoon!
 Ma hänet kohtasin
 kanss’ sulhon, jonka kainaloon
 tuon kurjan kuristin.

 Ol’ yö kuin nytkin, pakkas-yö;
 kuin nytkin, ajoin näin,
 taa hämyyn häipyi talven työ,
 eteenpäin elämäin.
 Ma aaveilin, ma haaveilin,
 mun liekkui kotilles.
 Hän petti. Hänet surmasin.
 Hän elää, kukaties?

 Hän huuruaa kuin hurmeeni,
 kuin suuni henki tää,
 miss’ istun, istuu, astuvi
 kuss’ astun, askar jää.
 Jos hänet sainkin sammumaan,
 hän myös mun sammutti,
 mieskuntoni vei kuollessaan
 ja rinnan raukaisi.

 Kas, Baikal-järven syvimpään
 ma paikkaan paiskasin
 tuon Herran päivän helmipään
 kuin yöni tähdenkin.
 Suin kelmein, silmin suurin nyt
 hän katsoo alta jään
 kuin lempi loppuun kärsinyt;
 käyn häntä etsimään.»

 Palavat tähdet, pakkas-yö
 on tyyni, hirmuinen;
 hän tuuran tempaa, jäähän lyö
 kuin kuolonteräksen.
 Hän iskee, itkee, sytee syyn
 pään päältä impensä,
 ja vaipuu valjuun syleilyyn
 luo ensilempensä.