Kirous
Syksyinen, pimeä sydänyön synkeys
 kattavi kaupungin katuja.
 Päivisin hienoston rouvista, neidoista
 tuoksuva siveys
 uinuvi untuvapatioilla,
 kätköissä muurien,
 aviomiesten ja sulhojen moraalin turvissa.

 Itse nuo herrat nyt hoippuvat katveissa katujen,
 puolison, tyttären holhouskatseista vapaina,
 vapaina kotihin jätetyn moraalin ahtaista siteistä;
 himosta hehkuen tunkevat vaanivat katseet he
 katujen synkkähän yöhön.

 Siellä nyt pimeän peitossa rivous,
 päivisin kellariluolissa piilevä,
 raakana astuvi esille.
 Siellä nyt aikamme kirous,
 verhona rihkamasirous,
 halvalle puuterituoksulle löyhkäten
 hiipivi saastojen latuja.

 Valkeat nilkat ne vilkkavat;
 kassissa kolikot kilkkavat,
 tähtehet mennehenöisestä almusta,
 muistona väärästä rakkausvalmusta,
 hintana myydystä lemmestä!

 Siellä he astuvat «elävät ruumihit»,
 rutsan ja rappion lyömät,
 saastan ja häpeän leimalla merkityt,
 syövän ja syfiliin syömät;
 siellä he astuvat, katsehet kuultaen
 tylsästi tyhjyyttä sielun,
 tautien ruhjomat ruumihit kertoen
 kauhuja riettausnielun!

 Siellä he astuvat, otsilla uhmaa ja
 kirous kaarroissa huulten,
 uhmaten kaikkea, uhaten kaikkea,
 vihaten kaikkia, luulten
 kaikkien toisien olevan syynä
 elonsa onnettomuuteen,
 kaikkien luulevat tahtovan painaa
 heitä vain saastaisuuteen.

 Heikkoina hetkinä heidänkin aivoissa
 muistoja pilkahtelee,
 tahmaisten riettaushöyryjen usvasta
 valoa vilkahtelee;
 seestyvät heikosti hetkeksi mielehen
 mennehet lapsuuden ajat,
 viaton kiintymys leikkimätoveriin,
 leppoisat lempimämajat.

 Muistavat hetken, sen kaunihin hetken,
 verensä ääntä kun kuullen
 rakkaustäyteistä elämänkäskyä
 täyttäen, yhtyivät, luullen,
 iäks että he ruumiine, sieluineen
 toinen nyt toiseensa liittyi,
 sekä tuntien: hetken sen helmasta
 uus ihminen elohon siittyi.

 Ja he häntäkin syyttävät sieluissaan,
 jota silloin he rakastivat;
 yksin jäivät he – luulevat – vastaamaan,
 mitä yhdessä uskalsivat;
 niin he luulevat, eivät he ymmärrä,
 että köyhien onni on unta,
 että syynä on onnettomuuteensa
 koko kirottu yhteiskunta!