Toivo (Mäkinen)
Luoja kaikki luotuansa
 Kun ol’ työnsä päättänyt,
 Oli myöskin toimintansa
 Jokaiselle määrännyt.

 Silloin astui Luojan luoksi
 Vielä henki kainoinen.
 Hän ol’ nöyryytensä vuoksi
 Työttä jäänyt ainoinen.

 Katseen nöyrän luodessansa
 Anoi:»Isä korke’in!
 Muilla on jo toimintansa,
 Määrää toimi mullekin!»

 Luoja katsoi lempeästi:
»Sinä vielä toimeton!
 Mutta,» lausui miettivästi,
»Ollos siitä huoleton!»

»Sulle toimeksesi annan:
 Katko orjan kahlehet,
 Myrskysäillä rauhan rannan
 Hukkuvalle näyttelet!»

»Virvoittele väsyneitä,
 Murheellista lohduta,
 Käymään oikeoita teitä
 Eksyneitä johdata!»

 Henki ihastui jo tästä,
 Kiitti Luojaa armostaan;
 Iloisena tehtävästä
 Riensi alas maailmaan.

 Sama henki kulkee täällä
 Aina vielä, valoo tuo.
 Rauhassa ja myrskysäällä
 Uuden innon meihin luo.

 Murheellista, onnetonta,
 Köyhää, sairast’, orpoa,
 Vaivaisparkaa avutonta,
 Lohduttaa voi kaikkia.

 Tämä henki hellä, kaino
 Nimeltänsä Toivo on. –
 Hänt’ ei poista viha, vaino,
 Vaivoissai hän läsnä on.

 Elon myrskytaisteloissa
 Toivo meitä vahvistaa,
 Koska vaaroiss’ ankaroissa
 Pelko mieltä ahdistaa.

 Toivo aina suloisesti
 Rauhaa, virvoitusta tuo
 Kuiskumalla salaisesti:
 Kerran pääset Luojan luo.

 Toivo johtaa kulkuamme
 Rauhan tyyneen satamaan,
 Jossa levon saavutamme
 Helmass’ oikeen isänmaan.