”Slangista” vieläkin
”Slangista” vieläkin.

Viime lauantain numeroon oli nimim.
”Hebe” kirjoittanut muistelman n.s.
sakinkielestä eli ”slangista”. Kun nyt
allekirjoittanutkin on aikonaan koko
lailla perehtynyt ”sakinkielen” salaisuuksiin,
en malta olla jatkamatta juttua,
sillä joskaan asia ei kulturellisessa
suhteessa olekaan erittäin ”ylösrakentavaista”
laatua, niin on sillä mielestäni,
ainakin helsinkiläisille, oma huvittavuutensa
muistelman kannalta katsoen.

”Hebe” on käsitellyt asiaa varsin
mielenkiintoisesti, mutta jättänyt ainakin
”sakilaisista”, jotka olivat pääasiassa
työväenluokan nuorisoa, puheenollen
paljon tunnusmerkillistä mainitsematta.
Kuten vanhat helsinkiläiset muistanevat,
oli näillä ”sakilaisilla” myös aivan
omalaatuiset pukineet: miehillä leveälahkeiset
housut, ”dongarit” ja hyvin
leveälierinen, matala ”knalli”. Naisten
pukuun kuului samoin leveälierinen,
musta huopahattu ja avara ”vekattu”
hame. Kumpikin sukupuoli sitäpaitsi
kampasi tukkansa niin otsalle, että toinen
silmä oli miltei peitossa. Nämä
puvut, jotka katosivat kansalaissodan
aikana, erottivat ”sakin” jyrkästi muista
ihmisistä ja antoivat sen jäsenille
erikoisleiman, joka oli omiaan eristämään
muun nuorison heidän joukostaan.
Lisäksi heillä oli omat kirjoittamattomat
lakinsa, jotka estivät esim. kaiken seurustelun
muitten kanssa. Kuinka moni
nykyään keski-ikäinen mies kantaakaan
arpia selkäsaunasta, jonka sai ”sakinsälleiltä”,
kun yritty pyrkiä ”sakinvivien” seuraan.

En yritä lainkaan kuvitella, mistä
moinen lahkolaisuus johtui, ellei se nyt
olisi ollut jotain Parisin apashien jäljittelyä?
Hyvä vain, että työläisnuoriso
on siitä vapautunut.

Mitä sitten tulee ”sakinkieleen”, on se
tosiaan ollut paljon sitkeähenkisempi
kuin mainitut pukineet ja tavat. Allekirjoittanut
on sitä vielä nytkin jonkin
verran seurannut ja tehnyt samoja huomoita
sen muuttumisesta kuin ”Hebekin”.
Mutta runoutta siinä kielessä kyllä
on enemmän kuin ”Hebe” näkyy tietävän.
En minäkään tarkkaan monta laulua
muista, vaikka olen aikanaan
kuullut paljonkin. Yleisin lienee seuraava,
josta muistan pari värssyä:

”Mä olen sakilainen
ja Sörkän sälliä,
mull’ on päässä knalli
ja käytän mälliä.
Mä hoiron povess’ kannan
kun lähden joraamaan
sälleille molliin annan
jos kenkkuilevat vaan.
Hellurei, sun frallarallallaa,
himpun on knalli kallellaan.
Hoito on joskus suussa
kun pistoa, kun pistoa me jorataan.

Mull’ on kaniss’ balsa
ja aporkat mä möin.
Mä koisaan, kun on kalsa
mun sussun’ mörskäs öin.
Siell’ snadiss’ mörskärss’ skoraa
myös joroks panna voi,
siell’ Sörkän sällit joraa
kun munnarit ne soi.
Hellurei j.n.e.”

Tästä, kuten muistakin ”sakinlauluista”
on monia muunnoksia, joista useat
varsin rivojakin. Mutta ne ovat häipymässä
muistista, niin että ”sakilaisuus”
on muutaman vuosikymmenen perästä
kasvavalle nuorisolle tuntematon käsite.

Lähde: 

slangista vieläkin
slangista vieläkin
slangista vieläkin
slangista vieläkin
slangista vieläkin