Ensi satakieli
Povesta lehdon vienon, hiljaisen,
 mi verhoo Hadrianon huvimajan,
 ma kolmen sävelen nyt kuulin kajan.
 – Mi saatti silmähäni kyynelen?

 Vain kolmen – lehto, jossa tuhanten
 sävelten helke muulloin hiipi hajan,
 sai taasen kumman äänettömyysajan.
 Mut soinnut ens’ ol’ satakielisen.

 Säveltä kolme kautta sielun puiston
 heläjää: soinnut lemmen, toivon, muiston.
 Ah, yhdessä ne tuskin koskaan soi.

 Niin kauan kuin voin uneksia näistä,
 ma heittää mielestäni helkkyväistä
 en virttä ensi satakielen voi.

Karl August Nicander