Kevät virret
Helähtivät elon virret
 syksyisillä mailla,
 nouskoon kansa päivähän
 mi valoa on vailla.

 Komeroissa orjan, kurjan
 murtua voi kansa,
 siellä soittaa haudan immet
 kalma harppuansa.

 Kahlehissa ajan tämän
 etäälle ei ennä,
 valituksen kyynelsoitto
 yli yön ei lennä.

 Vaikeroiden vaivojansa
 alemmas vaan vaipuu,
 itse luoton suuri voima
 hautahan se taipuu.

 Rukoukset, ruumissaarnat
 särkyneen on mielen,
 pyyntölauseet, ruikutukset,
 kaiku orjan kielen.

 Ei ne nosta ajan orjaa
 alemmaks’ ne painaa,
 mikä kansa niihin luottaa
 kohta se on vainaa.

 Elämän on yksi usko
 ylevä ja suuri:
 oman voiman kalliossa
 huomenes on muuri.

 Itse katko kahlehesi
 silloin vaan se aukee,
 vapaaksi kun tahdot tulla
 orjan päivät raukee.

 Muut on mahdit usvan laista
 sinun yksin kestää,
 sinun tahtos valhe vallan
 valtiuden estää.

 Näin ne helkkyy elon virret
 syksyisillä mailla,
 käskee nousta päivähän
 mi onnea on vailla.