Kuusiston kartanon jouluvieras
Kuusisto kartanon jouluvieras

Historiallinen joulutarina.

li joulu, ja rauha vallitsi maassa. Lumipyry
kietoi maan valkoisiin jouluvaippoihin, hienoihin
ja valkoisiin kuin morsiushuntuun.

Rauha vallitsi maassa. Ja ihana oli rauha ison
vihan jälkeen. Mutta kun mökkien vaimot ja lapset katselivat
pienistä ikkunaruuduista tielle, näkivät he mitä
suuri sota oli saanut aikaan. Raajarikkoja ukkoja taivalsi
pyryistä tietä Turusta Kuusiston kartanoon. Mikä
lynkkäsi eteenpäin puujalalla, millä riippui hiha rentona
pyrytuulen heiluteltavana.

Mihin olivat raajarikot sotavanhukset matkalla?
Jokainen lapsikin tiesi sen mökeissä Kuusiston tien
varrella. He menivät Kuusiston kartanoon Sesilia-rouvan
luo, jonka urhea puoliso oli kaatunut suuressa
sodassa. Lempeä ja armas oli sankarin leski sodassa
silvotuille ukoille, ja harva se päivä nähtiin sotavanhusten
sinne lynkkäävän. Mutta jouluna he tulivat
kaikki kuin kotiinsa, joulupuuro ja kinkut olivat odottamassa,
rattoisa oli jouluilta lämpimässä, valoisassa
salissa, ja lämmin vuode odotti rattoisan illan jälkeen.

Hyvä oli Sesilia-rouva. Ja kun mökkien vaimot katsoivat
pienistä ikkunoistaan ja näkivät sotavanhukset
lumipyryssä, ajattelivat he häntä siunaten.

Ja Sesilia rouva hyöri valkopartaisten sotavanhusten
keskellä kuin äiti lapsilaumansa keskellä. He olivat
tulleet mieron teiltä kuin koulusta kotiin, ja iloinen oli
valkea takassa, ja lämmittävän ryypyn kaasi Sesilia-rouva
vanhuksille. Ja sitten he istuivat takkavalkean
ääressä ja kertoivat tuttuja tarinoita menneistä taisteluista.
Ja Sesilia-rouva hymyili ja kyynelöi, kun hän
kuuli urotöistä, joissa hänen autuas miesvainajansa oli
ollut mukana.

Vihdoin alkoi vanhuksia väsyttää ja he menivät lämpimiin
vuoteihinsa levolle. Uninen hiljaisuus vallitsi
koko kartanossa. Pyrykin asettui ulkona. Kuu katseli
unisin silmin valkoisia hankia, ja tähdet tuikkivat
unisin katsein. Hiljainen oli yö, uninen ja hiljainen.

Keskellä unisinta yötä alkoi kartanon ovelta kuulua
kolkutus. Hiljainen ja arka. Joku koputti ovea nyrkillään,
tuskin kuuluvasti, ikäänkuin anteeksi anoen.
Ensin lyhyeen, sitten kotvan kuluttua hieman pitempään.
Sitten seurasi pitkä odotus ja sitten hieman kovempi
kolkutus. Mutta ei se sittenkään tuntunut vaativalta,
tahtoihan vain ikäänkuin hellyttää sydäntä.

Kartanon palvelijat kuulivat kolkutuksen. Mutta
väsyneinä vetivät he lämpimät peitteensä korviinsa ja
unissaan murahtelivat, ettei mieronkulkijoilta saanut
yölläkään olla rauhassa.

Vihdoin kuuli itse Sesilia-rouvakin aran, anovan kolkutuksen
Hän nousi heti vuoteeltaan ja herätti piikasen
ovea avaamaan.

Harmaaparta vanhus sieltä astui sisälle, kumara ja
kyyryinen.

Ei Sesilia-rouva kysellyt, mikä hän oli miehiään,
vaan riensi keittiöön laittamaan tulta ja lämmittämään
joulupuuroa ja jouluporsaan tähteitä. Ja sitten Sesilia-rouva
istui ja hymyili katsoessaan, miten hyvällä halulla
vieras söi. Sesilia-rouva ihmetteli, että vanhuksen
kasvoilla ja parrassa oli ikäänkuin säteileviä hopeahileitä,
vaikka olisipa pakkashuurteen pitänyt sulaa
kotoisessa lämpimässä. Ei hänellä näyttänyt olevan
silvottuja jäseniäkään, niinkuin muilla sotavanhuksilla.
Mutta ei Sesilia-rouva mennyt kyselemään
mitään vaiteliaalta vieraaltaan.

Sesilia-rouva vei kestitetyn vieraan sillävälin laitettuun
vuoteeseen. Vanhus näytti aikovan laskeutua levolle.
Mutta kuitenkin hän kiitteli kuin matkalle lähtevä
ja sanoi:

— Kiitoksia, paljon kiitoksia, lempeä rouva! Toivon
vielä kerran voivani tehdä sinulle vastapalveluksen.

Sesilia-rouva hymyili vain.

— Tule, jatkoi ukko, tule ensi helluntaina vuorostasi
vieraaksi minulle.

— Missä, asut sitten? kysyi Sesilia-rouva hymyillen.

— Kuusiston linnassa, vastasi vanhus.

— Raunioissako?

Vieras nyökäytti päätään.

Mutta Sesilia-rouva hymyili niinkuin mielipuolelle
hymyillään. Hyvin, ylen hyvin hän tiesi, ettei Kuusiston
linnanraunioissa ollut kukaan asunut pariin vuosisataan,
ei sen koommin, kun Kustaa Vaasa oli tämän
katolisuuden turvapaikan hävittänyt. Ei pannut Sesilia-rouva
mieleensä höpelön vanhuksen kutsua,
mutta ei mennyt enempää vastaankaan väittämään.
Kiitti vain ja toivotti hyvää yötä.

Mutta aamulla hän sai syytä suuresti ihmetellä. Vieras
oli poissa. Ja ovet olivat lukossa, niinkuin ne oli
lukittu yöllä hänen saavuttuaan. Käsittämättömäksi
jäi, miten hän oli mennyt tiehensä.

Usein täytyi Sesilia-rouvan ajatella kummallista vierastaan,
jolle hän ei enää ensinkään hymyillyt. Vieraan
säteilevän valkoista partaa ja käsittämätöntä
katoamista muistellen hän oli yhä lempeämpi köyhille,
jotka saapuivat kartanoon. Ei vaan sotavanhuksille,
joita hän oli vaalinut rakkaan puolisonsa muistoksi,
vaan kaikille muillekin.

Meni talvi, ja voitti suloinen kevät. Tuli kesä ja helluntai.
Hellänä helluntaipyhänä lähti Sesilia-rouva
Kuusluodolle käyskentelemään. Hän iloitsi siellä kesän
vihreydestä talven hankien jälkeen, iloitsi aaltojen leikistä,
kukkien tuoksusta ja lintujen laulusta.

Kesäisellä kävelyllään hän lähestyi vanhan piispanlinnan
raunioita. Ei hän erityisesti ajatellut valkohapsen
kutsua, mutta vanha muistomerkki veti häntä puoleensa
salaperäisellä tenholla. Hän muisteli monia taruja
linnanhaltijoista ja muinaisten piispojen hengistä,
joiden kerrottiin linnanraunioilla liikkuvan helluntaiöinä
ja pyhämiesten sunnuntaina. Näitä taruja
muistellen meni hän raunioille ja kierteli kiviröykkiöiden
välitse.

Siinä kävellessään ja katsellessaan muisti hän jouluöisen
vieraankin ja myhäili hänelle ja hänen kutsulleen
Ei täällä suinkaan kirkkaana kesäpäivänä ketään
asujata näkynyt, miten sitten lie pimeinä ja hämyisinä
öinä kummitellutkin. Myhäili hän kaikille
kummitustaruille, mutta myhäillessäänkin tunsi hän
sydämessään pyhää kunnioitusta näitä muistorikkaita
raunioita kohtaan.

Mietteissään astui hän muutamalle raunion kivelle
ja lipui siltä, että oli vähällä kaatua. Livetessään kuuli
hän omituisen helähdyksen jaloistaan ja tarkasti
mikä siinä helähti.

Ja katso ihmettä! Siitä hohti jotakin hopeanvalkoista
hänen silmiinsä. Sammal oli irtautunut maasta
kiven vierestä ja raapiutunut vähän maatakin. Ja
sammalen alta hohti hopea.

Sesilia-rouva kaivoi paljain käsin multaa ja kiven
siruja. Ja niiden alta paljastui suuri hopeamalja, joka
varmaan oli jäänyt muinaisajan piispoilta ja peittynyt
raunion soraan.

Sesilia-rouva kantoi sen kotiinsa kartanoon. Sillä
kun hän ajatteli vanhoja taruja linnanhaltijoista ja piispojen
haamuista, käsitti hän, että Kuusiston linnanhaltija
oli siten tahtonut palkita hänen lempeytensä köyhiä
ja raajarikkoja kohtaan. Niin selitti hän löytönsä,
ja niin kertoo siitä kansa vielä tänäkin päivänä.

Lähde: 

Lauri Soini
Joulutervehdys
1916
Kansantarinat
Joulu