Toukokuun 23 päivä
Kyron pellon pientarella
 Huojui koivu korkeainen
 Siihen pesän peippo laati,
 Lauloi, voitti laulun maineen;
 Niin se koivu latvallansa
 Suojas peippoa, armastans.

 Vaan ei peipon lauleloihin
 Tyydy kansan henki yhä,
 Silloin taivaan neuvokissa
 Syttyy liekkiin tuonne pyhä;
 Tunne etsii armahansa –
 Onnekas sen armaan kansa!

 Niinpä kansa kotitienon
 Kiurustansa niitti maineen,
 Kun se laati laulun vienon,
 Koivun lakkaan nousi vainen,
 Helkki vuoden, helkki kaksi,
 Siirtyi, armas, tuonnemmaksi.

 Peippos-pari koivun alla
 Kiurun pienen kasvatteli,
 Näki lentoon haipuvaksi,
 Kuuli, kuin se viserteli;
 Riemui kerta vanhain rinta,
 Sammui, muistain armahinta.

 Kiurun ääni kuulumasta
 Lakkas meidän laaksoissamme,
 Saapui kaukaisesta maasta
 Sana, viesti korvallamme:
 ”Tääll’ on valpas kaikkein mieli:
 Laulaa Pohjan satakieli!” –

 Keskimeren aallot saartaa
 Ihanteiden ihmemaata,
 Miks’ ei meidän kiurukainen
 Sinne saakka lentää saata!
 Alppein laaksot helkkää, kaikuu,
 Väinön laulu sielläi raikuu.

 Kyrön pellon pientareilla
 Kukkain tuoksu ilman täyttää,
 Vaikkei Lännen purppuroita,
 Tuhat väriseltä näyttää;
 Kuin on kukkain tuoksu hieno,
 Niin ol’ kiurun laulu vieno.

 Joko taukos kiurukainen,
 Tunsi työnsä täytetyksi! –
 Tänne liiti armahainen,
 Kujertelee taasen yksin;
 Alla Kyrön koivahaisen
 Lienee hauta armahaisen.

 Salli, Luoja, että taasen
 Syntyis toinen vertaisensa,
 Niittäis Lännen kaukamailla
 Seppeliä kansallensa,
 Kunnes Väinö matkaltansa
 Saapuu taasen laivallansa.

II. 

 Vuoksi kuin hyrskivä tulvivi, rintasi tunteita huokui
 Milloin sa taistelut mailmojen, ihmisrintojet lauloit,
 Taikka sa mainingit virtojen, vienoiset uirehet aaltoin
 Kuiskasit, lehtojen leyhkyset, kiiltehet kirkasten järvein
 Taikojen voimalla kuuluin leikiten mielihin loihdit;
 Vieläpä veit lumolinnojen aartehisin salatuihin,
 Muinahis muistoja nostaen, kaipehet rinnoissa syttäin;
 Taikkapa laulusi helkkehet mieliä pilvihin vieden
 Karkotti pauhinat, melskehet, kaipaun toi Jumaloihin,
 Taivahisiin yleviin, kussa tuntehen rakkaun valta
 Nukkunehet elon uutehen liekkiin johteli taasen.
 Kuoleman portti kolkkoa välttäen sinne me saimme
 Keskitse purppura kumpuin laulusi lekkuvin siivin. –
 Helkä, oi, helkä sä ruhtinatar, avaa taikojen linna,
 Hetkisen viihtyä suo, elämää ikävää lyhennellen! –
 Vait’ oot? ijäksikö sammui, taukosi laulusi lento?
 Kyynelin nukkuvi lehto, min kiurunen tyhjäksi jätti –
 Saa kesä laulajat muut, vaan kiurunen ei tule sentään!
 Vasta, kun taivahat luo sekä maat ihaloiset ja uudet
 Herra, niin Pohjolan laulaja alkavi, ei väsy konsaan.