Kaksi kannelta
Väinö, virtasen kuningas,
 Tässä ennen laulut laati;
 Norot notkui, paadet paukkui,
 Taivon kansi kalkahteli.

 Onko tässä nuorisossa
 Nousevassa, kasvavassa,
 Joka soiton valloittaisi
 Suurelta sukuisältä,
 Kuninkaalta kannelkullan?

 Ei oo tässä nuorisossa
 Nousevassa, kasvavassa
 Tämän pulmun purkajata,
 Kanteloisen päästäjätä;
 Poikaset alulla vasta,
 Vielä kesken kasvuansa,
 Arkamielet, kunnottomat.

 Kons’ei Väinön kannelkullan
 Soittajata, kymmenkielen,
 Niin mä aikani kuluksi,
 Omaksi iloksi vainen
 Tuota honkakanteletta,
 Yksikielistä ramua
 Oottaissäni kaijuttelen.

 Väinö maakivellä istui,
 Paaterolla poukutteli,
 Minä pirtin kulmakkeessa
 Jouhisomman suikuttelen;
 Väinön soitto taivahille
 Kuului, salot, salmet halkoi,
 Minä torakkain iloksi,
 Sirkat tanssiin taivuttelen;
 Väinö pitkän yön perästä
 Päivän suori soitollansa,
 Minä alan keskiyöllä,
 Ett’ei naista naurattaisi,
 Kun ma pilpatan pahasti;
 Väinö viime kerran soitti
 Matkavenheen saatuansa,
 Ilmoihin ylettyänsä,
 Minä kuopan vierustalla
 Satalevon saatuani;
 Väinö soittaa taivahilla
 Henkien iki-iloksi,
 Min’ oon vaiti mullan alla
 Vuottain viljon veljyttäni.

 Kaiju, kaiju kanteloinen,
 Virttä paha vierettele,
 Ettei loppuisi peräti
 Soitto Suomemme saloilta,
 Laulun kaiku Karjalasta!