Sempä sanon
Mitä mä sanoisin sinusta
 kesäpäivän lapsosesta?
 Sanonko: silmäs on syttävät,
 poskillasi mansikkaiset,
 kutreillasi kuuhun kulta,
 huulillasi riemun päivä?

 Silmät on syttävät sinulla,
 niinkuin kesäpäivän taivas;
 mansikat on poskillasi,
 onnen marjat, kesä marjat.
 Kutrisi kuin kultavaippa,
 huulillasi onnen hymy,
 sunnuntainen suuri päivä.

 Sempä sanon mä sinusta,
 kesäpäivän lapsosesta:
 olet sä onnien apila,
 sinikukka päivän tiellä,
 olet hento päivän perho,
 kulet kukasta kukkahan.

 Lensit kerran polvelleni,
 siinä istuit ja iloitsit.
 Kuulin naurusi iloisan,
 suruisaksi itse vaivuin;
 katsoin silmies sinehen,
 kaihoa sai katseheni.
 Maistoin poskes mansikkata,
 kalpenevi oma poski;
 join sun huulies hymyä,
 ikävän mä siitä niitin.

 Lensit perho polveltani,
 kukalle uudelle kohosit;
 minä vaivuin vaaleaksi,
 sortui sydän kukkaseni,
 minä huolihin humahdin.

 Sempä sanon mä sinusta,
 kesäpäivän lapsosesta:
 olet onnien apila,
 sinikukka päivän tiellä,
 kukkaisa kehähän perho,
 oman itsesi osaksi.

 Olet mulle murhe lintu,
 surun syttäjä sydämmen;
 olet kaataja kesäni,
 sunnuntaini suuren viejä,
 ikikaihoni antaja.

 – Sempä mä sinusta sanon,
 sydämmeni sortajasta,
 sydän rauhan runtajasta,
 kukkamieli tyttösestä.