Kointähti (Sinusta, Jesus)
Sinusta, Jesus, milloin
 mä elin erossa,
 harhailin yössä silloin
 maailman korvessa.
 Syvyyden reunall’ aivan
 mä petyin kulkemaan,
 ja sumu multa taivaan
 jo kätki kokonaan.

 Tukea varsin vailla,
 toivotta seisahdin:
 ah, kolkon kuolon mailla
 mä olin, huomasin.
 Vaan silloin sanas paistaa
 minulle, Jesus, soit,
 taivaaltani ja maista
 pois sumun synkän loit.

 Kointähti aamuruskon
 koittaissa valaisi.
 Mun sieluni sen uskon
 silmällä havaitsi.
 Suloisna seisoit perin
 vuorella Taborin;
 vaan priiskoitettu verin,
 ah, olit kaunihin.

 Toit meille taivaan valoa,
 ja valoon lähdit Sa,
 taas nousit, armon jalo
 aurinko, Jumala.
 Sielumme Sulta perii
 vain voimaa, eloa.
 Ah, sinusta ken erii,
 on kuolon varjossa.