Elon vauhtia
Oli nauru ja laulu, ja välkkyi leijas
 tuo päivän hohto, ja aaltoset heijas
 sitä venhoa, jossa mä soutelin
 kera ystäväin mielin herttaisin.

 Pian pursi ol’ pieninä pirstaleina,
 ja ystävät huonoina uimareina
 ne hukkui helmassa synnyinmaan.
 Mun myrsky Seinelle kantoi vaan.

 Mä nousin taasen purtehen uuteen,
 on toverit uudet ja kaukaisuuteen
 mua kantaa vierahan virran vuo.
 Koti kaukana! Rintaan se tuskan luo.

 On jälleen nauru ja laulu huima,
 alus ryskyy, vinkuvi tuuli tuima.
 Pois viime tähtönen uinahtaa.
 Oi tuskaa! Kaukan’ on kotimaa!