Legenda II
Tuli Kristus, kulkien yli veen,
 puutarhaan syksyllä kerran –
 syysaurinko viimeisen kimalteen
 loi aalloille kulkeissa Herran
 ja pilkisti keltaisten koivujen takaa –
 puutarhani kukkaset maassa jo makaa –
 syyslehdille loisteli viimeisen kerran
 niin hellästi saapuen Herran.

 Tuli Kristus kulkien hiljalleen
 puutarhaan syksyllä kerta,
 kun koivut kullassa ylpeilee
 ja pihlajan lehdet on verta,
 ja kulki sen puutarhan polkuja pitkin,
 min poluilla kerjäsin, kaipasin, itkin
 sitä mennyttä kesää, mi koskaan ei palaa,
 jos kuinkakin itkien halaa.

 Vaan mestari-tarhurin kulkien
 puutarhan polkuja pitkin
 sai kukkani hehkunsa kesäisen,
 joita iäksi kuolleina itkin,
 ja oli kuin käynyt ois keväinen tuuli
 ja korvaani kuiskinut lempeä huuli:
 saat kevään sä kestävän luoksesi kerran
 sun tarhaasi saapuen Herran.