Karjalan laulu
Sä syntymä-seutu, sä Karjalan maa,
 Sä kyll’ olet kultala, onnela meille!
 Tää kansa on vaivojen karkaisemaa
 Tääll’ es’-isät taisteli, kunnia heille!
 Nuo nuokkuvat hongat ja lehtevät puut,
 Nuo koskien kuohut ja virtojen suut,
 Ja vuoret ja laaksot on kallihit meille.

 Kas Pielisen haarassa välkkyelee
 Ves-rikkahat vyöt, sulokirkkahat kaaret!
 Kas kuin Pyhäjärvikin läikkyelee,
 Sen lainehiss’ ui sadat luodot ja saaret!
 Kas Simpelen selkä kun siintävi myös,
 Mut, Luoja, sun uhkein’ mestari-työs
 On Vuoksi ja sen iki-armahat kaaret!

 Tääll’ istuihe Wäinämö soittelemaan,
 Ja haltia-henkensä lauluhun kiihtyi,
 Luo riensivät luodut ja kuunneltuaan
 Ne hurmautui sulo-sointuhun viihtyi.
 Tääll’ loimotti Ilmarin hehkuva lies;
 Tääll’ Lemminkäinen, se hilpeä mies,
 Löi leikkiä myös sota-intohon kiihtyi.

 Tääll’ es’-isät korpehen kaskea kaas,
 Ja muokkasi mullan ja siemenet kylvi:
 Nous halla ja viljan se vei tahi taas
 Vihollinen korjasi, kun sota mylvi;
 Mut pois hätä! es’-isät pettua söi,
 Ja talvet he ahmoja, karhuja löi,
 Ja taas kesän tultua siemenet kylvi.

 Oi, tottapa tähdissä merkitty lie
 Jo ennalta Karjalan kansa sun vaivas!
 Ol’ ahdas ja hurmetta uhkuva tie,
 Jot’ astumahan sinut määräsi taivas.
 Ken tuskias kertoa jaksaisikaan,
 Ken huolias nyt kävis huutelemaan,
 Kun itse jo ääneti kärsit sun vaivas?

 Kun pääsevi päiväksi nouseva koi,
 Niin nähdähän, kuullahan Karjalan maine;
 Ja silloinpa Wäinölän kantelo soi,
 Kuin ennen ja silloinpa laulujen laine
 Taas virtana vierevi halk’ isän-maan
 Sit’ yhtyvi maailma kuuntelemaan,
 Näin kuuluksi käy koko Suomemme maine.

Karjala