Sytyttäkää
Sytyttäkää tulia yöhön,
 synkkähän syksy-yöhön.
 Virittäkää leimuhun liekit,
 hohtavat valojen liekit.

 Synkkä on yö.
 Ulvovat ilman tuulet.
 Kuoleman, ruttojen haamut
 kiertävät maita.
 Katso ne kulkevat
 luurankonaurua naurain,
 luuranko-itkua ulvoin,
 kalistellen kalman luita,
 hengitellen kuoleman hyytä,
 kulkevat ihmisten sekaan.

 Salongeissa loistavain hovein,
 keskellä kullan ja purpuran
 rikos, rutto myrkkyä valaa.
 Mustuvat sielut,
 mätänevät tavat,
 ja tuonen toukka elon juuria jäytää.
 – Kalman on yö.

 Ja rinnalla loiston
 on nälkä ja hätä,
 työnsankarit kahleisiin on lyöty.
 Huulet kelmeät ja otsa valju,
 poskipäillä piinan pingoitukset,
 sydämessä tuli polttavainen,
 toki uhmoaa he kurjaa kohtaloaan,
 uhmaa ihmiskunnan mustaa yötä.

 Kalman on yö. –
 Työnsankarit aamua vuottaa.
 Toki yössä, yössä on kestettävä,
 siks’ kaikuvi huuto
 yli merten maasta maahan,
 työnsankarien sotahuuto:

 Sytyttäkää tulia yöhön,
 aattehen valkeita virittäkää.
 Sytyttäkää leimuhun liekit
 ihmiskunnan yössä!

Helsinki, 1908.