Kalevalan kankahilla
Nyt seuraa mua kauas Karjalaan
 saloille sankarten ja laulun maan.
 Vuossatain taakse nyt me sukellamme
 pyhäisä tunne polttain povessamme.

 Me käymme Kalevalan kankahilla,
 on sinipiiat siellä piilosilla.
 Me nähdä saamme sorjan Mielikin
 ja itse Tapion ja Nyyrikin.

 Me näämme esi-isäin pyhät puistot,
 ne nousee hämäristä kalliit muistot.
 Me näämme ahot armaat Väinölän,
 siimessä metsäin vetten välkynnän.

 Ja on kuin säveleitä siellä soisi,
 tarua kummaa hongat huminoisi,
 kuin kielet kanteloisen heläjäis,
 ja runoseppäin virret viriäis.

 Me pistäymme moneen savumajaan,
 me poikkeamme Ilmarisen pajaan,
 me huikenemme näkyyn valtavaan,
 kun seppo suuri takoo Sampoaan.

 Vaan kenpä tuolla tulee kirjoreessä,
 tulinen ruuna hopeenharja eessä.
 Ka, Joukahainen kerskuileva mies,
 vaan suohon päättyy poloinen sun ties.

 Kullervon näämme metsän siimeksessä
 puun kylkeen kuvioita piirtämässä
 ja taas jo paimenessa karjoineen,
 kun kiven saanut on hän evääkseen.

 Ja tuolla rusopilven reunamalla
 ken helskyttävi kultakangastansa?
 Se ihanainen Pohjan neito on,
 otsalla väike kuun ja auringon.

 Ken tuonen tummaa virtaa haroo tuolla?
 – Miks’ täytyi Lemminkäisen nuorra kuolla? –
 Mutt’ äiti hengen kylmiin luihin loi,
 sen äidinrakkaus vain tehdä voi.

 Me täällä kuulla saamme synnyt syvät
 ja viisauden kalliit kultajyvät.
 Me saamme olla myöskin mukana,
 kun käydään sotaa suurta valosta.

 Tää ihmeen ihana on meidän retki,
 sen juhlallisin kuitenkin on hetki,
 kun Väinämöinen laulupaaelleen
 käy helskytellen kieltä kanteleen.

 Hän laulaa – ilman pielet iloitsevat,
 ja Kuutar, Päivätärkin kuuntelevat,
 ne hyppii kankahalla kannotkin,
 ja louhet loukkuu, paukkuu paaetkin.

 Hän laulaa – karhu, hukka, ilman kotka,
 ja pääsky, peippo, rannan sinisotka,
 maan matosetkin ynnä kalat veen
 ne lumoutuvat soittoon kanteleen.

 Ja kuuntelemme mekin silmät veessä,
 me seisomme kuin iki-ihmeen eessä.
 Tään tenhotarun meidän kansa loi,
 sen ikiaarteheksi meille soi.

 Ja vaikka rantamilla utuisilla
 se syntyi nuotioilla nokisilla,
 kun pitkä, pimeä oi’ Pohjan yö,
 se on kuin kaikkein kirkkain helmivyö.

 Se kaukomaille kantaa maineen maamme,
 oi, sitä hellävaroin vaalikaamme!
 Perintö pyhä, kallis isien,
 se elää kautta vuosituhanten.

Joulupukki, 1935.

Immi Hellén