Ajan kolme tytärtä
Kolmest’ ensin sisaresta
 keskimmäistä rakastin.
 Pienestä jo pahasesta
 usein häntä suutelin.

 Häntä vastaan useasti
 juoksin, kättä puristin;
 itkeissäni katkerasti,
 hänen syliins uinahdin.

 Herätessäin poistui huoli:
 kukan rungosta hän soi,
 missä päiväss’ yksi kuoli,
 vaan mi toisen sijaan toi.

 Nuorukaisna mielestäni
 kukka näytti halvaks vaan,
 itse oiva ystäväni
 köyhemmäksi suloiltaan.

 Virheit’ etsin hipiästä
 silmin mikroskooppisin.
 Kun hän nauroi – vähät tästä;
 kun hän suri, toruilin.

 Hän huus: »Kiittämätön parka!
 halveksithan Nykyistä;
 (Tuo sen nimi) – mene, karkaa!
 mua vielä kaipaat sä».

 Siskon nuorimman luo tästä
 siirryin, sitä rakastin.
 Sitä esti näkemästä
 lujat seinät luostarin.

 Mä sen harsopilven takaa,
 joka peitti muodon sen,
 luulin – tuosta olin vakaa –:
 löydän iki somuuden.

 Vaan kun laulavan mä kuulin
 immen näkymättömän,
 sydämin ja korvin luulin:
 taivaan enkeli on hän.

 Tulevan – tuo nimi hällä –
 suloista nyt soitin vain.
 Turhaan! Työlläni sain tällä
 syleillä vain soitintain.

 Toivo! pyysi puhkeevainen
 ruusu hältä pudonnut.
 »Turha toivo kaikellainen;
 olen kesken vanhennut».

 Näin mä huusin toivomatta.
 Mutta uuden ystävän
 löysin aivan arvaamatta,
 talvella kun tuli hän.

 Vanhin ajan tyttäristä,
 Entisyys, se nimi sen.
 Leski! – mutta lemmikistä
 seppel yli harsosen.

 Surusta hän ihanana
 hymys läpi kyynelten,
 kokemukset viisahana
 käytti vuotten menneiden.

 Hieman synkkä luonnoltansa,
 pois mun käski mennä vaan,
 nuorempia siskojansa
 neuvoi käymään katsomaan.

 Vaimon’ on nyt yks: se luopi
 suloisiksi päiväni;
 toinen ystäväin: se tuopi
 elon aamun iltaani.

 Yön – tuon uneksitun vielä –
 kolmas kätkee huntuhun,
 kunnes tosi enkel’ sieltä
 astuu herättämään mun.