Suomi-metsän humina
Tään Suomen metsän humina
 se mulle on mieluisin,
 sen hongistojen huojunta
 mulle kaiken kallehin.
 Oi, jos sitä kuulla vain
 mä elon’ ikän saisin ain’!

 Se mieleni mun ylentää,
 saapi syömmen sykkimään,
 se rintani mun lämmittää,
 jääpi suonen tykkimään.
 Oi, jos sitä kuulla vain
 ma elon ikän saisin ain’!

 Pois huolet multa haihtuvat,
 väistyvät väreet kylmät,
 kun Suomen hongat huojuvat,
 humisevat metsät jylhät,
 ja tunne elon pyhä
 se syömmen täyttää yhä.

 Jos kuljen tietä metsämaan
 ja humu korviin soipi
 niin silloin se vaan ilossaan
 mun syömmen salamoipi
 ja laulu tuntuu itsestään
 saavan siellä syntymään.

 Tai, jos astuu aukeoilla
 ja onkin tiellä lunta
 silloinkin vaan sydän noilla
 se näkee onnen unta;
 ja tunnen rakkautta
 ja elon rauhaisuutta.

 Tunnen elon puhtoisuutta
 ylevätä ihanaa...
 tunnen sitä yhä uutta
 riemukasta, valtavaa.
 Tunnen uutta elämää,
 mi rinnassani heräjää.

 Sydämmeni unelmoipi
 ihanne maailmassa,
 haavevirsi siellä soipi:
 ”nyt työ on alkamassa,
 tartu nuottiin kiinni vaan
 ala heti laulamaan!”

 ”Laula Suomen mahtavuutta
 kalleutta isänmaan,
 laula ääntä vaikka kuutta,
 että saat sen sointumaan;
 viel’ laula kevähästä –
 ja ihmis-elämästä...!”

 Niin sävel’ soipi syömmessäin
 saaden lauluun yhtymään, –
 min humina on Suomi-metsän
 saanut siellä syntymään.
 Sikspä sitä kuulla vain
 elon ikän halajain.

Kotisaari.

Lähde: Työmies 23.6.1904.

Anonyymi
Runot
Työmies
1904