Väinö soittaa
Väinö kulta halmeillansa
 Helkyttävi kanneltansa,
 Veden neidot herkeävät
 Leikistänsä niin;
 Metsän neidot piiloissansa
 Herää sammalvuoteiltansa,
 Kumma soitto kaijullansa
 Tunki unelmiin.

 Tyttö niemen kannaksella
 Uinuu kaislavuotehella,
 Hänt’ on Väinön kanteleella
 Voima uuvuttaa;
 Tyttö kaislavuoteeltansa
 Heräjä ei konsanansa,
 Herran hely unelmiin sen
 Saattoi ijäisiin.

 Kontiomme konnun jätti,
 Silmistänsä helmet lähti,
 Ne hän paksuin kämmeninsä
 Pyyhki, kuunteli;
 Päänsä painoi kämmenille,
 Uudet helmet taasen niille
 Valui, nousi linjaksensa,
 Ääntä läheni.

 Mesikämmen naudan kanssa,
 Susi, lammas seuranansa,
 Saapuu soittoon, vieraitansa
 Väinö huvittaa,
 Tanssii sormet kielosilla,
 Kyynel kannen reunamilla.
 Ilma kaikuu – ihanaa!
 Oi taivas! ihanaa!

 Poskipäillä Väinämöisen
 Hehkuu rusko nuorukaisen,
 Silmä immen ihanuutta
 Välkkyy kuvastaan;
 Säveljakso kannelkullan
 Iloisampi taasen kuullaan,
 Kyynel tanssii kantelolla –
 Kaunis tosiaan!

 Päivän ruunu, aurinkoinen,
 Kuuhut, illan armahainen,
 Läksi pilvilinnastansa
 Tuota kuulemaan;
 Henget maasta, taivahasta
 Kanteloa kaikuvaista
 Kuullessansa ollenkaan ei
 Muista kotiaan.

 Riemu, liike kunnahalla
 Kummallinen kaikkialla,
 Vieretysten ruumiillista,
 Ruumiitonta on;
 Ukko purpra viittanensa
 Häärii kesken luomiensa,
 Väinö tuskin huomaa Herran,
 Soittaa suruton.

 Soita, kuulu kuninkaamme,
 Korkee runonruhtinaamme
 Ett’ei maamme armahainen
 Tomuun tukehtuisi
 Viel’ on nuorta Väinölässä,
 Joka soiton heilunnassa
 Heräjää, käy kuulemaan ja
 Itse oppimaan.