Kirkas syyspäivä
Metsä, maa ja taivas
 täynnä syksyn epätoivoista ihanuutta.
 Ilmassa mullan väsynyt hymy
 ja huo’unta.
 Taivaalla syysauringon
 kylmä kirkkaus.

 Tummanvihreissä puissa
 loistaa verenkarvaisia läikkiä,
 ja maasta vilahtaa
 jonkun myöhästyneen kellokukan
 arka, sininen katse
 kellastuneiden lehtien lomasta.

 Mäkien rinteillä helottaa puolukan,
 myöhäisen hedelmän
 punainen valtimoveri.

 Taivas, kesällä kuin maahanlaskeutunut,
 on vetäytynyt saavuttamattomiin.
 Sen väri on tummentunut
 kuin olisi se lempeinä, suvisina öinä
 imenyt itseensä myriaadien kukanterien sinen.

 Kaikki, kaikki ovat kadonneet
 kesän täyteläiset hetket,
 kukkivat päivät ja hymyilevät yöt.

 Syysauringon kylmässä kirkkaudessa
 keinuu kypsien omenain
 ja valmiiden tähkien tuoksu
 ja metsästä kuuluu siementen
 hiljainen variseminen – – –