Syys-aamuna
Oi aamun koite kullassasi,
 Kuin olet kaunis, ihana!
 Sä rauhan, riemun tullessasi
 Tuot meille Luojan lahjana.
 Mä olen silloin virkeä
 Ja alan työni mielellä.

 On kesä mennyt. Lienteänä
 On illoin, aamuin hämärä.
 Kuu taivon paistaa ylevänä
 Jo öisin meille lempeä.
 Tää illan siimes tuntehen
 Luo meihin: ”nöyrry, ihminen!”

 Jo moni kesä, syksy meiltä
 On mennyt aikain hämärään;
 Vaan olemmekos synnin teiltä
 Jo tulleet uuteen elämään?
 Sen itse Luoja tietää vaan,
 Kuin kaikki täyttää sanallaan.

 Kun syksy taasen siimestänsä
 Nyt parhaallansa levittää,
 Niin elon syksy hetkiänsä
 Myös ihmiselle riennättää.
 Kun heinä, lehti kellastuu,
 Niin ihminenkin lakastuu.

 Mut heinä, lehti kesän tullen
 Taas kuolostansa heräjää;
 Vaan kuinkas silloin käypi sullen,
 Kun uusi kesäs kerkiää?
 Suo, Herra, ettet kuolemaan
 Jäis ijänkaiken nukkumaan!

 On aamu kaunis. Elämäni
 Nyt nauttii, toimii, iloitsee,
 Ja huokaukset hengessäni
 Nyt korkeuteen kohoilee.
 Siit’ olkoon kiitos Jumalan,
 Kun aamun antoi ihanan!

S[imeon]. H[irvone]–n.

Lähde: Hämäläinen 22.8.1878.

Simeon Hirvonen
Runot
Hämäläinen
1878