1881
Vuos’, aivan runsas-muistosa,
 Jo ai’an vaipui virtahan;
 Vaan mielest’ ei se Suomessa
 Pois miesten poistu konsahan:
 Maan-isän kun se armiaan
 Meilt’ otti Suuriruhtinaan,
 Pois tempas Aleksanderin,
 Tuon Vapauttaja-keisarin.

 ”Päästämme kruunu lankesi!”
 Näin vaikeroimme; keisari
 Kun murhamiesten uhriksi
 Hän joutui, Aleksanderi.
 Ken suojaapi nyt maatamme?
 Ken huomaa tarpeet lastemme?
 Näin murhemielin mietimme,
 Suruisna vaikeroitsimme.

 Vaan Herra, Hän kun rankaisi
 Syntimme tähden maatamme,
 Myös armossansa huomasi
 Surumme – poisti huolemme:
 Hän vainaan poi’ass’ autuaan
 Soi meille Suuriruhtinaan,
 Mi työhön, vainaan alkamaan,
 Nyt ryhtyi työtä jatkamaan.

 Oi Herra, meidän maatamme
 Ain’ auta, siunaa, armias!
 Sä nuorta ruhtinaatamme
 Myös Herra suojaa, laupias!
 Kasvosi käännä puoleensa,
 Huojenna kaikki huolensa,
 Tuo Aleksander kolmannen
 Hallinnon alla rauhaisen!

G[ustaf]. O[skar]. Sch[önema]n.

Lähde: Päijänne 4.1.1882.

Gustaf Oskar Schöneman
Runot
Päijänne
1882