Kesä-yö (Runeberg)
Taivas, iltaa mointa, ihanaa!
 Näätkös luodon kukkaismaalimaa?
 Naana, linnut riemahdellen
 Siellä lentää lauleskellen:
 Malta, sinne keinukaamme
 Suojahan.
 Päivä tuolta loistaa vielä,
 Aalto purtta saattaa tiellä,
 Tuuli johtaa lippuamme
 Rantahan.
 Kuuletkos leppien soitteloa?
 Näätkös sa niittyjen loisteloa?
 Riemuitkaamme; joutuisasti
 Aika riemun kuolettaa;
 Lemmen hetki karkoaa,
 Niinkuin kesän, kiiruisasti.

 Lehdistöstä torppa pilkistää;
 Sinne, leyhkät, venho töykätkää!
 Näätkös äijän mökin puolla,
 Kuinka meitä seuraa tuolla,
 Näätkös neidon, kuinka siellä
 Viittailee?
 Tuohkon täysi mansikoita
 Kädessänsä kantaa, noita
 Naanaselle ilomiellä
 Säästelee.
 Armas, sa itket, kuin lausumaton
 Hellivän ystävän palkkio on!
 Täällä jo kuin jumalainen
 Onnes täyttä maljaa juo.
 Oi, min herttaisuuden luo
 Syön ja luonto yksin vainen!

 Mitk’ ei synny loiston suojissa:
 Toivon riemu, ilon nautinta,
 Kasvaa, kukkii hoitamatta,
 Kesät, talvet vaalimatta,
 Luonnon suuren valkamassa
 Vapaasti.
 Näätkös sorsan keulan eessä,
 Poikiensa kanssa veessä,
 Köyhän, tyhjän, autuassa
 Kuitenki.
 Loistavat linnat jos hallita vois,
 Pienintä lasta ei antaisi pois;
 Kullan eestä kukustossa,
 Taivas vaikka kutsuisi,
 Aallostaan ei luopuisi,
 Pesästänsä ruovostossa.

 Illan lempitähti, suopuisna
 Maalle-nousuamme katsahda! –
 Lehdon linnut riemuitkaatte!
 Vihkilaulut laulakaatte,
 Jotka syömet taipuvaiset
 Liittävät.
 Päivä laskee vuorten taakse,
 Lännen taivas vaalistakse,
 Naana, poskes ruusukaiset
 Yltyvät.
 Sittepä lähdemme kotihin taas,
 Aamusen koitto kun loistavi maass’.
 Helppo kaikk’ on unhotella
 Tyttö, kullan helmassa;
 Täällä laakson suojassa
 Yösen saamme uneskella.