Kuokkamies
Seisoo tuolla turpeellaan
 kuokkamiesi, vakaa, vankka.
 Komeroinen korpi sankka
 yksin katsoo poikoaan.

 Rypyss’ otsin, vaiti ain’
 heiluttaa hän siellä kuokkaa.
 Kivet raivaa, turpeet muokkaa
 hiljaa eespäin hievahtain.

 Katso kuinka pingottaa
 hänen täytyy järitereitään. –
 Raskain mielin säveleitään
 korpikin tuo huokajaa.

 Yhä seisoo turpeellaan
 hiki-otsin, synkin aattein,
 repaleisin ryysyvaattein
 korven uljas urho vaan.

 Kova leivänkannikka,
 särpimeksi suolakalaa,
 piimää painamahan palaa. –
 Nähdä tääll’ ei herkkuja.

 Huolta siihen lisäksi
 kahdeksan kun pientä suuta
 leipää aamuin, illoin huutaa.
 – Kuulkaa, korpi huokaapi. –

 Korpi huokaa raskaasti,
 komeroiss’ on hohto tumma,
 miehen rintaa tuska kumma
 pusertaapi, vaivaapi.

 Mutta kerran hervahtaa
 jännervoimat sankarilta.
 Saapuu elon päivän ilta,
 tuoni tuskat lopettaa.

Viipuri, 1903.