Aallon lemmitty
Rantahiekan äyrähällä
 Kasvoi kauno kukkanen.
 Maalla, kauvas näkyvällä –
 Siinä viihtyi vienonen.

 Katsehella lempeällä
 Suostui aallon suudelmiin,
 Aalto kaukaa rientämällä
 Armahansa löysi niin.

 Vaan ei maja kauvan kestä,
 Tehty hietaan juoksevaan,
 Murtumast’ ei mikään estä
 Majaa kukka raukankaan.

 Aalto annanansa kantoi
 Kesken kukkaistarhasen;
 Vielä erotessa antoi
 Suudelmansa viimeisen.

 Mutta yöhön aalto vapaa
 Itsekin jo raukeni:
 Kukkastaan kun turhaan tapaa,
 Ikävästä kuolevi.

L[auri]. O[lli]. E[kberg].

Lauri Ekberg
Runot