Kevät (Rytkönen)
Mikä henkäys viidassa vieno
 kuin kuiskaus hiljainen?
 Kevät kulkee, keijunen pieno,
 on askel äänetön sen.
 Se mättäältä mättäälle hiipein
 alas maahan jo katsehen luo,
 ei kuulu lyöntejä siipein,
 kun kauas kantavat nuo.

 Yli maan, meren matkan hän johtaa,
 ja kunne hän saapuvi vaan,
 siellä päivän sätehet hohtaa,
 povi paisuvi mustan maan,
 meren aallot laulaen läikkyy,
 sydän lähtehen sylkähtää,
 veden kalvossa taivas väikkyy,
 kuvat kirkkahat kimmeltää.

 Ja lehtojen laulajan rintaan
 hän kaukaisen kaipuun luo,
 ja se kaikkein kaunehintaan
 all’ ilmojen ilmi nyt tuo.
 Joka laakson laulu jo helkkää,
 joka viidassa virsi jo soi,
 elon onnea suurta nyt pelkkää
 sävel helkkyvä kertoa voi.

 Luo leikkivän saapuu lapsen
 kevät rikas ja riemuinen,
 vielä vanhuksen valkohapsen
 miel’ elpyy tullessa sen.
 Sana, kuiskutus kukkaistarhain
 murehenkin hän keskell’ on,
 hän haltijatar rakas, parhain
 yhä alla on auringon.