Luonnon kirja/Luku 5
Wiides Luku.

Kaloista.

Antti ja Liisa seurasivat eräänä päivänä vanhaa Simunaa, joka souteli
veneellä merellä. Siinä laski Simuna verkkojaan ja sai monta kalaa.
Kauvan ne eivät olleet veneessä, ennenkuin kuolivat. Miksikä, sanoi
Antti, kalat kuolevat vedestä ylös otettuina? Siksi, sanoi Simuna, että
kalat hengittävät vettä suullaan ja päästävät sen kitasistaan takasin
ulos. Vedessä on juuri niin paljo ilmaa, kuin kalat sitä tarvitsevat.
Kaloilta, vedestä ylös otettuina, kuivavat kitaiset. Ja silloin
kuolevat kalat, juurikuin maa-eläimet kuolevat vedessä, kun eivät voi
siinä hengittää.

Liisa sanoi: miksikä ei kala saata valittaa, kun sille tehdään pahaa?
Simuna vastasi: se on mykkä, siksi että kaikkien eläinten ääni tulee
keuhkoissa olevasta ilmasta. Ja kalalla ei ole keuhkoja. Se elää ja
kuolee äänetönnä. Sentähdenpä sillä lieneekin niin vähä huolta
vertaisistaan. Ei kalalla ole isää eikä äitiä, ei puolisoa eikä lasta,
jota se rakastaa. Ei sillä ole veljeä eikä ystävää; ei sillä ole pesää
eikä vuodetta. Sillä on ainoasti muutamia paikkoja, joissa se
mieluisemmasti oleskelee. Mutta jos yhtä hätyytetään, eivät toiset tule
koskaan sen apuun. Pyrstöllään ja evillään liikuttelee se nopeasti
liukasta ruumistaan vedessä. Monella kalalla on kylmäverisessä
ruumiissa rakko ilmaa täynnä, joka pitää sitä tarpeeksi yläällä, ettei
se painu. Naaraskalain laskettua mätinsä rannoille ja koiraskalain
juoksutettua maitinsa mädin sekaan, eivät he enää huoli sikiöistään.
Aurinko lämmittää mätiä. Sikiöt matavat itse siitä pois ja hoitavat
itsensä pieninä ollessaan. Ne syövät vesikasvuin siemeniä ja nokkivat
sääskiä, jotka liehuvat veden pinnassa. Pian tulee niistä monta ahnasta
petoa. Sitten iskevät he terävillä hampaillaan pienempiä kaloja ja
nielevät ne pureskelematta. Kaloista on ihmisille suuri hyöty,
sentähden niitä paljo pyydetään ja mieluisesti syödään.

Pysähdytäänpä tähän, sanoi Antti. Tässä juoksee tuo kirkas virta
suureen mereen. Tässä näemme sekä suolattoman veden kaloja että
suolaisen veden kaloja. Ja muutamat elävät välistä suolattomassa
vedessä, välistä suolaisessa vedessä. Tässä uipi _rustokaloja_, joilla
ei ole oikeita luita ruumiissa, vaan ainoastaan rustoja. Liisa sanoi:
varo itseäsi, veljeni; tuolla uipi käärme. Antti sanoi: ei se ole
käärme. _Nahkiainenhan_ tuo on, joka saattaa imeytä käteesi kiinni ja
jolla on kitaisten sijassa seitsemän ilmanreikää kummallakin puolella.
Simuna sanoi: tunnen kyllä useita rustokaloja; mutta ei niitä ole
monta. Näetkö tuota suurta kalaa, jolla on pitkä hampaaton turpa? Se on
musta _sampi_, jonka mädistä saadaan makeaa kaviaria. Ja kaukana tuolla
valtameressä vaanii ahnas _hai_, joka synnyttää eläviä sikiöitä ja jota
kutsutaan meren tiikeriksi. Hyvä on, ettei sitä ole täällä meidän
meressä.

Ne, jotka nyt tulevat, ovat _ruotokaloja_, sanoi Simuna. Niillä on
oikea selkäranka ja kylkiruodot. Ne jaetaan myös _suomukaloihin_ ja
_nahkakaloihin_. Tässä luikertelee _ankerias_, joka on kovin liukas
käsissä pysymään ja on enemmän kuin mikään muu kala käärmeen näköinen.
Öillä mataa se kosteassa ruohossa ylös hernemaihin. Tässä on _turska_
ja _saita_, jotka saatuina kuivataan päiväpaisteessa ja tehdään
lipeäkalaksi jouluksi. Tässä on _made_, niiden heimolainen, hienone ja
makeine mätineen. Pohjamudassa makaa kiero _pallas_ eli _maariankala_,
jonka silmät ovat yhdellä puolella ruumista. Tässä on _ahven_, jota
kaikki poikaset mielellään onkivat. Tässä näet hopeannäköisen _kuhan_
ja ahnaan _kiiskin_ leveine suineen ja paksuine kinoineen. Tässä uipi
pieni piikkinen _rautunen_ ja kaunis _makrilli_ ja ilkeä, mutta
hyvänmakuinen _simppu_, jolla on ruma ja iso pää. Tässä on _säkiä eli
monni_, suurin kaikista suolattoman veden kaloista. Koskea ylös
lähättäyy voimakkaalla pyrstöllään kaunis _lohi_, joka on ylevin
vettemme kaloista. Sen vieressä uivat heimolaisensa _taimen, rautulohi,
kuore_ ja hyvänmakuinen _siika_. Niinkuin lohikin, menee se virtoja
ylöspäin kutemaan suolattomassa vedessä.

Täällä pyytää saalista virtain susi, ahnas _hauki_, joka usein nielee
vertaisiaan ja omia sikiöitään. Tässä menee parvi, jossa on
miljonittain _sillejä_ kerroksissa päälletysten. Silli muuttaa kauvas
suuriin meriin, joihin lukemattomia kalastajia ja merenpetoja niitä
ajaavat. Ainoastaan harvoin tulee se maamme rannoille. Sen sijaan on
meillä täällä sen velipuoli _silakka_ ja sen pieni heimolainen
_kilosilakka_, jotka, niinkuin sillikin, suolataan nelikoihin ja
tulevat monen ihmisen ruuaksi.

Potkeppa nuottasi mereen ja vedä hyvä apaja, sillä täällä tulee jo
parvi turvattomia _kiiltokaloja_, jotka usein käyvät isompain
saaliiksi. Tässä uipi _toutain_, jota rikkaat ihmiset elättävät
lammikoissa. _Kouri_ tulee; se on se, joka asuu mutaisessa järvessä.
Jopa jäit nuottaani, leveä _lahna_! Tuolla lentää kalalokki. Varo
itseäsi sen kourista sinä kullalta välkkyvä _sorva_! Varo itseäsi
hauvilta, punasilmänen _särki_! Kuka läiskyttää niin tiheään tuolla
kaukana veden pinnassa? Se on iloinen _säynäjä_ punasine evineen ja
köyryine niskoineen. Tuolla välkkyy pieni hopeanvalkoinen _salakka_,
joka uida kieruilee veden pinnassa auringon paisteessa illalla. Pyydä
minulle, sanoi Liisa, elävä salakka. Minä vien sen huviksi vieraalleni.
Kotona kamarissamme on meillä _kultakala_ lasi-astiassa vedessä. Se on
tuotu tänne laivalla kaukaisista maailman-osista.

Kalat, sanoi Simuna, ovat juurikuin kotoisin toisista maailman-osista
veden valtakunnissa. Ne eivät ymmärrä meitä, jotka asumme täällä
selvässä ilmassa. Ja me ymmärrämme ainoastaan hyvin vähä heidän
elämästään synkässä syvyydessä. Mutta me ymmärrämme Jumalan tahtovan
täyttää kaikkia maailman paikkoja elävillä olennoilla, jotka siellä
todistavat hänen kaikkivallastaan ja viisaudestaan. Ja koska vesi
peittää niin suuria maan-aloja, ajattelemme iloisina: eivät nämäkään
avarat alueet ole autioina Jumalan ihanassa luonnossa. Sielläkin
ylistävät Jumalan pyhää nimeä hänen luodut tekonsa.

Hai.

Suurin hai on viittätoista kyynärää pitkä ja kutsutaan ihmisten
syöjäksi. Sen kita on hyvin iso. Leukainsa aukaistua voipi hän niellä
täysikasvuisen miehen, ja koira saattaa kontata sisälle ja ulos hänen
vatsassansa. Norjalaisen kalastajan nieli hai. Kahden päivän
perästä saatiin sama hai. Kalastaja oli täysissä vaatteissa ja
kuolleena hain vatsassa. Itä-Intiassa hyppäsi muutamia merimiehiä
englantilais-laivasta mereen uimaan. Varsin tätä varten panivat he
vahdin. Vahtipa huusi: hai tulee. Kohta hyökäsivät kaikki veneesen.
Mutta viimeinen merimies pääsi ainoasti puoleksi ylös, kun hai jo
ennätti purra häneltä molemmat jalat poikki, niin että hän kuoli.
Merimiehellä oli hyvä ystävä, jonka sydämeen koski tämä tapaus kovasti.
Hän sieppasi puukon, hyppäsi mereen, sukelti hain vatsan alle ja
paiskasi puukon sen ruumiisen. Hirmuisesti pieksi peto aaltoja pitkällä
pyrstöllään. Mutta viimein nähtiin sen veren juoksevan kuiviin, hain
kääntyvän kylelleen ja kuolevan.

Hauki.

Haita pyydetään isoilla rautakoukuilla, joita se nielee, kun niissä on
läskiä syöttinä. Haukeja pyydetään messinkikoukuilla, joihin pannaan
pieni kala syötiksi. Usein, hauvin saatua, on sen vatsassa pienempi
hauki. Pienemmän hauvin sisässä on ahven. Ahvenen vatsassa on salakka.
Niin tulee heikompi väkevämmän saaliiksi. Hauki tarttuu ahneesti kiinni
kaikkiin, jotka kiiltävät. Usein keinotellaan se tarttumaan koukkuun,
jota vedetään veneen perässä pantuna kirkkaasen messinkipalaseen kiini.
Monta satua on haukiloista, jotka ovat nielleet kultasormuksia, joita
on nakattu mereen. Oulusta purjehti kerran laiva etelään päin. Kolmen
päivän perästä sen lähdettyä osti laivan omistaja saadun hauvin. Kun
hauki oli perattu päivälliskeitoksi, löydettiin sen vatsasta
hopealusikka, johon oli merkitty laivan nimi. Hyvin mielipahoilleen
meni laivan omistaja, sillä hän pelkäsi koko laivan uponneen mereen.
Mutta niin pahasti ei ollut kuitenkaan käynyt. Laivan kokki oli
vahingossa pudottanut hopealusikan mereen pesuvedessä. Hauki oli nähnyt
lusikan välkkyvän ja niellyt sen.

Lohi.

Sillä on pyrstössä niin iso voima, että se usein lähättäyy kolme
kyynärää ylös vedestä. Koskeen rakennetaan sille pato lujista
vaajoista. Uidessaan koskea ylöspäin pyrkii lohi siitä pienestä
reijästä sisälle. Mutta kun ei pääse etemmä padossa, kääntyy se
takaisin eikä osaakkaan enää tulla ulos reijästä. Niin saadaan usein
Oulussa sadottain lohia päivässä. Lohia pyydetään verkoilla eli
koukuilla. Ja vaikka se on niin väkevä, kuolee se kuitenkin kuonoon
vähä lyötyä.

Muista kaloista.

Kala on tottunut meren pohjassa oleviin ruohoihin; sentähden ei se
välttele kalamiehen verkkoa. Välistä tarttuu se siihen päästä, välistä
evistä. Näin pyydetään silakoita rannoillamme alavilla verkoilla, joita
kutsutaan potkuiksi ja lasketaan mereen mataloille yöksi. Niin
pyydetään silliäkin. Paljo saadaan kaloja nuotalla, joka potketaan
kierrokseen apajalle ja vedetään joka kerta maalle pitkillä köysillä.
Kuninkaat ja rikkaat miehet elättävät kaloja lammikoissa. Siitä
tiedetään haukien ja toutainten elävän kahden ja kolmen sadan vuoden
vanhoiksi. Muutamilla naaraskaloilla on yhdeksään miljonaan mädin
siemeniä sisässä. Se on niin paljo, että jos niitä luettaisiin yötä ja
päivää, saisi niitä lukea monta viikkoa. Jos jokaisesta mätisiemenestä
tulisi kala, olisivat kyllä kaikki vedet aivan täynnä kaloja. Mutta
kaikkein suurimman osan kaloista syövät muut kalat eli ihmiset. Samoin
käypi lukemattomille kalanpojille pieninä ollessa. Nyt ovat viisaat
ihmiset oppineet kalan mädistä hautomaan poikia vedessä olevissa
loodissa. Isommiksi tultua päästetään sikiöt mereen pyydettäviksi, kun
ovat tulleet täysikasvuisiksi.

Kultakala lasipurkissa.

 :Oi kaukainen vieras, miksikä sa
 :Kiinn' annoit itsesi saavuttaa?
 :Ja tähän purkkihin loistavaan
 :Miks vaihdoit avaran meres pois,
 :Mi ollut sulle tuttuna ois?
 :Nyt myrskyn et pauhua kuulekaan;
 :Täss' aalto ei koskaan vaahtona käy,
 :Hai-kaloja tässä ei myöskään näy,
 :Ei täss' ole pelkoa ensinkään.

 :Et koskahan kärsi sä nälkääkään.
 :Sill' leipää sulle mä murennan
 :Ja kiinn' otan kärpäsen lihavan;
 :Sä silloin uit veden pinnallen
 :Ja hypäten kiinn' otat kärpäsen.
 :Sun kullainen ruumiis lasini alta
 :Niin usein näyttävi suuremmalta.
 :Sä siinä voinet, kuin kuningas.
 :Muistatko vielä sun kotias?

 :Mut vankina olet sä kuitenkin,
 :Ja vaikkapa kaikkia saisitkin,
 :Sä turvasi, rauhasi, ravintois
 :Vaihtaisit riemuten kotohois.
 :Sä myrskyhyn menisit mieluisammin
 :Ja hai-kalan saaliiks kernahammin,
 :Kuin vankina olla täss' ainiaan
 :Ja vapauttasi kaihota vaan.

Luonnonkirja