Joulu-iltana
Katsos tupaa pientä tuolla
 synkän metsänlaidan puolla.
 Valkohanki katon peittää,
 kuutar hopeitansa heittää
 yli metsän, kinosten.
 Yö on hiljainen.

 Äänetönnä uinuu salo,
 ikkunoista hohtaa valo.
 Kuule, alta kurkihirren
 soipi hyminätä virren,
 jouluvirren ihanan,
 hartaan, sointuisan.

 Lapsilauma joulupuulla
 veisaa virttä riemusuulla,
 juhlii seimen pyhää lasta,
 joka saapui taivahasta,
 tuli armolahjoineen
 heidän vieraakseen.

 Äiti joulupuuron keittää,
 Liisaan silmäyksen heittää:
»Siitä ilot saat sä paraat,
 muille iloa kun varaat,
 niukkaa naapurissa lie,
 sinne kystä vie!»

 Liisa lähtee ilomiellä –
 vanhus yksinäinen siellä
 kenties suruissansa huokaa
 vailla lämmittävää ruokaa.
 Liisan häntä muistellen
 tie on lyhkäinen.

 Yli kynnyksen jo astuu.
 Vanhan himmi silmä kastuu:
»Rakas laps’, sa muistit mua!
 Kristus siunatkohon sua,
 yksinäisen pirttini
 jouluenkeli!»

1912.