Kirjeitä Afrikasta/10/1
Kirjeitä Afrikasta.
X.
Ondonga ja sen asukkaat.
II.
Kansa.
1.

(Sisältö: Nimi. — Kansallisuussuhteita.— 
Väkiluku. — Suku ja heimo. — Historiallisia
piirteitä. — Hallinto-järjestys. — Elinkeinot.
— Teollisuus ja kauppa. — Kieli).

Kuten edellisessä kirjoituksessa ohimennen
mainitsin, nimittävät Ondongan
asukkaat itseänsä Aandonga’ksi. Tämä
nimitys näkyy johtuvan paikallisnimestä
Ondonga (plur. nominaliprefiksillä aa
vartalosta ndonga), ja siis merkitsee
Ondongan ihmiset l. asujamet l. ndongalaiset.

Mitä nimitykseen ”Ovambo” tulee,
viittaan vain siihen, mitä edellisessä
kirjoituksessa sen johdosta mainitsin.

Paitsi ndongalaisia, kuuluu Ondongan
asujamistoon vielä muitakin kansallisuuksia
ja heimolaisuuksia, nim. Buschmanneja,
muutamia Vuoridamra-perheitä,
Hereroja sekä joukko naapuri-valtakunnista
paenneita. Mutta näillä kaikilla,
varsinkin ensinmainituilla, on suuremmassa
tahi vähemmässä määrässä
orjan asema valtakunnassa. Ndongalaiset
aniharvoin naimisien kautta sekaantuvat
muihin kansalaisuuksiin; siksi
ovat nämä liian kopeita nationaliteetistaan.
Ken vaan ei ole amündonga,
olipa hän sitten valkea-, kelta- tahi
musta-ihoinen, on halveksittu ja ylenkatsottu;
ndongalaisten mielestä barbari.
Erinomaisena kunnianasi saat pitää, jos
sinulle annetaan nimitys Omündonga,
omükuetu = ndongalainen, meikäläinen.

Väkiluvun suhteen täytyy tyytyä paljaisin
arveluihin. Andersson ja Galton
ovat ”laskeneet” — arvelujen mukaan
tietysti — 100 henkilöä englannin-neliöpeninkulmalle;
mutta tässä on runsaasti,
ainakin 8/10 tinkimisen varaa. Tämän
laskun mukaan, pinta-ala kun on jotakuinkin
suunnilleen tunnettu, nousisi Ondongan
asukasluku 100 tuhanteen, mutta
joka hiukankin on tutustunut maan asutukseen,
huomaa tämän summan olevan
kaukana todellisuudesta. Todenmukaisemmalta
näyttää myöhäisempi arvelu:
15—20 tuhatta, ja tähän on toistaiseksi
tyytyminen. —

Ndongalaiset kuuluvat tuohon laajalti
levinneesen neekerisukuun, joka kansoittaa
suurimman osan etelä- ja keski-Afrikaa,
Indian merestä Atlantin mereen. Kielimurre,
ruumiinrakennus, elintavat, aseet
y. m. yhtäläisyydet yhdistävät heidät
taas likisimmästi Aa’mboheimoihin, jotka
monilukuisina ovat aikoinaan asettuneet
Kunenevirran etelä- ja itäpuolelle. Näistä
heimoista ovat ndongalaiset eteläisimmät.

Kansan kertomuksen mukaan ovat heidän
esi-isänsä idästä päin, Ombuengevirran
seuduilta siirtyneet näille seuduille.
Muutamat vanhat miehet kertovat
erään ombuengelaisen ruhtinaan
käyneen täällä (nykyisessä Ondongassa)
metsästelemässä ja vihdoin metsästysretkellään
väsyneenä jääneen tänne asumaan.
Tämän metsästäjän seuralaisista
ja jälkeisistä — niin kerrotaan —
ovat sitten ndongalaiset polveutuneet.
Milloin tämä siirtolaisjoukko on näille
seuduille asettunut, on vaikea saada tarkoilleen
selville, mutta hyvin luultavaa
on, että se on tapahtunut noin 3, 4
mievpolven eli 150 tahi korkeintaan pari
sataa vuotta takaperin. Tähän arveluun
antaa aihetta muun muassa sekin
seikka, että eräs Ondongan hallitsijoista
sanotaan olleen ombuengelainen, ja kansan
kertomus hallitsijoistaan ei ulotu
kovinkaan kauas menneesen vuosisataan.
Tiedetään, näet, kertoella ainoastaan
kolmesta hallitsijasta, jotka ovat eläneet
ennen nykyistä sukupolvea. Onko näitä
ennen ollut hallitsijaa, vai onko hallitusmuoto
ollut tasavaltainen tahi onko
koko heimoakaan ollut olemassa, ei kansantaru
tiedä mitään kertoella. Viimeinen
näistä kolmesta hallitsijasta — Nembungu
sanotaan hänen nimensä olleen
— kuoli, kansan kertomuksesta päättäen,
noin 1830 paikoilla. Hänen jälkeensä
tuli hallitsijaksi Nangoro Suuri, jonka
hallitusajan loppupuolella ensimmäiset
europalaiset etelästä päin saapuivat näille
maille ja julkaisivat kertomuksiaan maasta
ja kansasta. Näiltä ajoilta voi siis lukea
Ondongan historian alkavaksi. Nangoron
tullessa hallitsijaksi oli valtakunta
hajoamaisillaan. Oli nimittäin syntynyt
useita pieniä ruhtinaskuntia, jotka
tunnustamatta kuninkaan yksivaltaa olivat
asettuneet itsenäiselle kannalle ja
ryöstelivät toisiaan. Tarmokkaalla käyllä
ryhtyessään hallitusohjiin osasi
Nangoro taivuttaa kapinoitsijajoukon toisensa
perästä valtikkansa alle ilman sanottavia
verisaunoja. Tästä hän lieneekin
saanut lisänimen Suuri. Hänen
hallitusaikansa, vv. 1830—1857, näkyy
olleen Ondongan sisällisen vaurastumisen
aika. Nangolon mahtavuutta
todistaa jo sekin, että hänellä sanotaan
olleen 106 vaimoa, ja lapsia lienee ollut
useampia satoja. Hänen poikiaan
on elossa vieläkin useita.

Nangalon kuoltua (1857) ”astui valtaistuimelle”
hänen sisarensa poika S̆ipanga. Tämän hallitusaika oli lyhyt.
Jo seuraavana vuonna täytyi hänen
jättää hallitus vallanhimoiselle veljelleen
Sikongolle, joka Hererojen ja Namojen
avulla karkoitti hänet pois valtakunnasta.
Sipanga pakeni naapurivaltakuntaan
Uukuanyamaan, keräili
siellä sotajoukon ympärilleen ja tuli menetettyä
”kruunuaan” takaisin valloittamaan,
mutta kaatuikin taistelussa. Sikongo
itsevaltiaaksi päästyään raivasi
pois tieltään kaikki kilpailijansa. Tämän
hallitusajalla tulivat (1870) ensimmäiset
suomalaiset lähetyssaarnaajat
tähän maahan. Siksngoa, joka kuoli
187/1174, seurasi hallitus-istuimelle hänen
sisarensa poika Kambonde I:nen. Hallitsijana
sanotaan hänen olleen kelpo
mies, mutta elämässään ja tavoissaan
kuului hänkin olleen yhtä julma ja raaka
kuin muutkin pakanat. Hän kuoli
liiallisesta paloviinan nauttimisesta v.
185/1283.

Kambonde I:sen kuoltua tuli Jitana
hallitsijaksi. Hänen hallitusaikansa kesti
ainoastaan muutamia kuukausia. Jitanan
aikana syntyi taas sisällisiä sotia
ja rettelöitä hallituksesta. Näissä melskeissä
kaksi kruununperillistä kaatui,
kolmas pakeni ja neljäs — Jitanan kuoltua
— pääsi Kambonde II:sen nimellä
valtakunnan isäksi. Mutta tuskin oli
Kambonde saanut perustetuksi oman hovinsa
ja valtaansa vahvistetuksi, kun
jo hänen veljensä Nehale anasti toisen
puolen valtakuntaa ja rupesi sitä itsenäisesti
hallitsemaan. Mutta puolikkaasen
ei tämä vallan- ja verenhimoinen
julmuri näy tyytyvänkään. Jo useita
kertoja on hän koettanut saada veljeään
pois päiviltä, päästäkseen koko valtakunnan
herraksi, mutta tähän asti ei
vielä onni ole ollut hänelle myötäinen.

Millainen on sitten hallituksen sisällinen
järjestys valtiossa, jossa — kuten
edellä kerrotussa käy selville — nyrkkioikeus
ja mielivalta hallitsee ja ratkasee
asiat ja hallitsijoiden välillä ja hallitsijasuvussa?
Katsokaammepa.

Hallitus on despotinen. Sen ylimmäisenä
päänä on valtakunnan itsevaltainen
hallitsija, jota nimitetään
omükuaniiluaksi, ja sopinee tätä arvonimeä
tulkita sanalla: kuningas. Kuningas
sekä hänen omaisensa ja sukulaisensa
äidin puolta ovat pyhiä personia,
puolijumalallisia olentoja; siksipä
on kaikkien heitä ehdottomasti totteleminen.
Erittäinkin hallitsija on niin
pyhä, että jos kuolemaan tuomittu pääsee
koskettamaan hänen käsivarsiinsa tahi
polviinsa, on kuolemantuomio purettava.
Muutoin kuninkaallisiin koskettaminen on
suuri rikos. Majesteettia lähestyessä
tahi puhuteltaessa on asianomaisen laskeutuminen
polvilleen; ainoastaan ylimmyksillä
ja suurellisilla on lupa toisin
käyttäytyä. Hallitsijoita kun näin jumaloidaan,
nimitetään niitä, joilla on armo
olla majesteettien suosikkeina taikkapa
vain hovirenkeinä, omalenga’ksi s. o.
onnellisiksi, autuaiksi. Kurja onnellisuus!

Kuningas, hänen veljensä sekä naispuoliset
sukulaisensa kuin myös viimeksi
mainittujen lapset ovat — käyttääkseni
meille tuttua sanaa — aatelisia ja kutsutaan
aaua’ksi, mutta kuninkaan isällä
ei ole suurempaa arvoa kuin ”halonhakkaajalla
ja vedenkantajalla” eli toisin
sanoen: hän on ylhäisen rouvansa
orja ja nöyrin palvelija. Korkeintaan
saa hän joskus armon olla herra poikansa
neuvonantajana. Ja kun kuningas
on päässyt siihen ikään, että hänen
on valtiollisesti naiminen, ovat isän
päivät luetut. Ukko nutistetaan ja hänen
sääriluunsa ytimellä voidellaan majesteetti.
Kuninkaan omat lapset taas
eivät ole missään suhteessa muita alammaisia
arvokkaammat. Heitä kyllä kutsutaan
aanajokombanda = ylimmäisen lapset,
mutta arvonsa suhteen he saavat
tyytyä tähän paljaasen nimitykseen. Sen
sijaan aauoja — kuninkaan sisaren tahi
sisarien lapsia — kunnioitetaan nimellä
tate = isä, meme = äiti, vaikka puhuteltu
vast’ikään olisi päässyt päivänvaloon.

1890
Suomalainen
August Pettinen