Malakias Mönkkäsen tulevaisuuden seikkailuja/6
Istuimme Kaivohuoneen verannalla, minä ja
neiti Kalmaranta vastapäätä ja tohtori kolmion
kärkenä pöydän päässä,

— Te olette niin vaitelias, herra Mönkkänen,
melkeinpä näytätte surulliselta, — sanoi neiti
Kalmaranta hiukan minua kohti kumartuneena ja
vivahdusrikkaissa silmissään osaaottava ilme.
— Sanokaa, onko teillä ikävä kotimaahanne.

— Ettehän, neiti hyvä, toki voi luulla minkään
banaalin koti-ikävän vaivaavan sitä, jolla on onni
viivähtää sellaisessa seurassa kuin minä tänään,
— vastasin minä vilpittömästi ja katseemme imeytyivät
taas pikimältään toisiinsa.

Ja se oli yksi niitä hetkiä, jotka lähtemättömästi
ovat mieleeni syöpyneet ja joita minulla
Kyllikin kanssa tuli olemaan lukemattomia. Välähdyksenä
sen käsitin jo tuona hetkenä, jolloin
katseemme toisiinsa imeytyivät. Niillä on tavattomasti
suggestioninen vaikutus, noilla tuollaisilla
katse-yhtymisillä. Suloisen tuskallisesti ne saavat
naisen poven hytkähtämään ja virittävät miehen
ruumiissa eliksiirisiä hermo-värähdyksiä.

Neiti Kyllikki valmistausi sanomaan minulle
jotakin, mutta silloin tuli väliin tohtori. Ah, olisipa
minulla vain ollut silloin edes ruutijyväsen
suuruinen uskonvoima, niin olisin hänet paikalla
siirtänyt vähintään toiseen laitaan Helsinkiä. Hän
oli juuri saanut huolella kiinnitetyksi salvetin leukansa
alle, täyttänyt lasinsa ruokaviinalla ja varustanut
sen viereen pienen maustejuustolla päällystämänsä
voileivän sekä pikku palan silliä valmiiksi
kahvelin kärkeen. Juuri kun Kyllikki
aikoi minulle jotakin sanoa, tyhjensi hän ryypyn,
lähetti voileivän ja sillinpalan perään ja kääntyi
minun puoleeni seuraavin sanoin:

— Te ihmettelette varmaankin, herra Mönkkänen,
sitä että minä äsken puhuin niin lämpimästi
raittiusaatteesta ja kuitenkin itse käytän väkijuomia.
Nähkääs, minun organismini on jo siksi
alkoholin myrkyttämä, että itse puolestani en voi
raittiusaatetta käytännössä toteuttaa. Mutta lämpimän
aatteellisen kannatuksen minä sille kuitenkin
aina annan. kin Ja mitäpä minusta, vanhasta
yksinäisestä miehestä onkaan väliä, kunhan tärveltymätön
nuoriso vain saadaan käytännössäkin
mukaan. Kun heidän keskuudessaan tehdään
ahkerasti työtä, toivon minä kieltolain siten vakaumuksen
tietä kerran hämärässä tulevaisuudessa
vielä pysyväisestikin toteutuvan.

Siten itseään puolusteltuaan kävi hän mielihyvin
ruokaan käsiksi. Aterian aikana puhuimme

sitä ja tätä vähemmän tärkeätä. Kun tarjoilija
tuli ruokia pois korjaamaan ja tohtori juuri tilasi
häneltä kahvia liköörin kanssa, katsoi Kylikki
kelloonsa ja nousi kiiruusti pöydästä.

— Olinpa vähällä unhottaa! Minun piti kello
viisi ja kaksikymmentä olla asemalla erästä ystävätärtäni
vastaan ottamassa. Joudun juuri parahiksi
vielä, kun otan ajurin.

Pyytäen anteeksi, että hänen täytyi lähteä sekä
lausuen toivomuksen nähdä minut jälleen myöhemmällä
setänsä luona, poistui hän kiiruusti.
Kun hänen vaatettensa kahina oli sammunut korvissani,
tuntui minusta yhtäkkiä kuin olisin pudonnut
joltakin ylemmältä tasolta alas arkipäiväiseen
elämään. Päiväkin tuntui heti käyvän alakuloiseksi
ja sameaksi.

Harmistuneena ja vaieten sikaria imeskellessäni
muistin aamullisen päätökseni Bulevardilla,
että ottaisin selvän tohtorin puoluekannasta, ennenkuin
antautuisin lähempään seurusteluun
hänen kanssaan. Tähän saakka, kun Kyllikki oli
koko ajan ollut seurassamme, ei se ollut juolahtanutkaan
mieleeni. Tuskin hänen läheisyydessään
ollessani olin kaikin ajoin muistanutkaan,
missä omituisissa oloissa minä elin. Sitä räikeämmin
pisti nyt hänen poistuttuaan silmään
ympäristökin kaikellaisine yllättävine uutuuksineen.

Hienosti puettua yleisöä liikkui lukuisasti ympärillämme.
Mutta ruotsinkieltä en vain sanaakaan
kuullut. Eivät tarjoilijatkaan edes vahingossa
sitä puhuneet. Se herätti mielessäni taas kamalia
aavistuksia. Suomettarelaisuutta tuntui olevan
ilmassakin jota hengitin. Ja minä päätin käydä
suoraapäätä tilille tohtorin kanssa.

(Tässä katson olevan syytä huomauttaa lukijoille,
että minä pitkän matkaa esitän itseni kaunistelematta
sellaisena kuin kulloinkin todellisuudessa
olin, mutta että minä nykyään olen, tuon
ihmeellisen seikkailun läpi elettyäni, kehittynyt
paljon suvaitsevammalle kannalle ja oppinut antamaan
tunnustuksen toistenkin puolueiden periaatteille.
Osoitukseksi tästä kehityksestäni kerron
tässä pari pientä juttua.

Vähää ennen suurlakkoa olin entisten luokkatoverein!
kanssa illanvietossa Kämpin hotellissa.
Siellä tuli puheeksi toveruusjuhlan viettäminen
kymmenen vuoden kuluttua. Päätettiin laittaa
muistoraha, jonka toiselle puolen merkitään juhlan
paikka ja aika sekä toiselle joku symbooli.
Joku ehdotti siksi karhua nuija kädessä, pitäen
sitä parhaana suomalaisen luonteen symboolina.
Ehdotus oli jo vähällä tulla yksimielisesti hyväksytyksi,
kun minä rupesin kiivaasti vastustamaan
tuota suomettarelaisen toverini tekemää ehdotusta.
Vastustukseni perustin siihen, että nuija-nimellä
on nykään niin huono kaiku, joten minä laillisuuden
ihanteita kannattavana ylioppilaana en
voinut symbooliksi hyväksyä karhua nuija kädessä.

Sivumennen putosivat silloin toverienikin silmistä
suomukset ja suurella nuorsuomalaisella enemmistöllä
hylkäsimme tuon ehdotuksen.

Toinen juttu oli seuraava. Tässä viime syksynä
palasi naapurisaarella asuva Mörtbölen Jåfsukko
eräänä iltana silakanpyydyksiltään ja poikkesi
minun yksinäiseen tupaani polttamaan pari
piipullista tupakkaa. Hänen lähdettyään otin lattialta
sanomalehden palasen, joka hänellä oli ollut
kääreenä mahorkkatötterön ympärillä. Palanen
oli Borgå-bladetista ja aloin siinä olevaa pääkirjoituksen
alkua uteliaasti lukea, sillä maailman
menosta ei minulla pitkiin aikoihin ollut ollut
mitään tietoa. Kirjoituksessa puhuttiin koalitsionisenaatista.
Intuitiivisesti käsitin kohta asiantilan.
Ja minä muodostin itselleni heti varman
kannan tuossa kysymyksessä, ollen sitä mieltä,
että suomettarelaisillekin olisi suotava ainakin
kaksi senaattorin paikkaa, niistä kumminkin toinen
salkullinen. Tällaisen myönnytyksen saatoin
tehdä huolimatta siitä, etteivät suomettarelaiset,
ainakaan ennen minun tänne saarelle tuloani,
olleet antaneet mitään varmaa vakuutusta laillisuuskannastaan.

Kun vertaa näitä molempia seikkoja toisiinsa,
huomaa selvästi, minkä huikean taipaleen minä
olen kulkenut suvaitsevaisuutta kohti. Mutta,
kuten sanottu, kertomukseni kuluessa esitän
itseni aina sillä kannalla olevaksi, millä kulloinkin
olin.)

Olin tyhjentänyt jo kaksi lasia likööriä ja iskin
rohkeasti, seurauksia harkitsematta suoraa asian
ytimeen. 

— Suokaa anteeksi, mutta minua huvittaisi
suuresti tietää, mihin puolueeseen herra tohtori
lukeutuu. Oletteko mahdollisesti suomettarelainen?
— kysyin minä ja tyhjensin kaikkien mahdollisten
seurausten varalta kolmannen liköörilasin.

Hän katsoi minua ensin pitkään ja suurin silmin,
että asemani alkoi tuntua jo kovin kiusalliselta,
ja räjähti sitten iloiseen nauruun, josta ei
loppuakaan tulla.

— Mutta tehän olette mainio, herra Mönkkänen!
Elätte vallan isoäitinne, vai oliko se äitinne,
aikakaudessa. Eilen Kappelissa kysyitte Huvudstadsbladetia
ja nyt puhutte suomettarelaisista.
Suomettarelainen, ha ha haa . . .

Hän nauroi vedet silmissä ja minulla oli jo
suuri halu lähettää kahvikannu hänen päähänsä.
Vihdoin hän lakkasi sentään nauramasta, kuivasi
silmiään ja puhui edelleen:

— Suomettarelainenko? Oli menneeksi, sillä
tosiasiassa joka ainoa Suomen kymmenestä ja
puolesta miljoonasta asukkaasta on suomettarelainen,
jos niin tahtoo sanoa.

En olisi enää kyennyt lähettämään edes sikaarinpätkää
hänen päähänsä, sillä ruumiini kävi
tämän kuultuani aivan raukeaksi, jos se osaksi

oli sitä jo hyvän päivällisen ja liköörin jäleltäkin.
Korvani rupesivat soimaan ja seiväskankein silmin
tohtoriin tuijottaen änkytin minä.

— Kaikkiko . . . suomettarelaisia ja . . . kymmenen
miljoonaa, sanoitte . . . mutta onko se mahdollista?

— Niin, minä tarkoitan että nykyinen kansallinen
ja yhteiskunnallinen elämämme perustuu
kokonaan niille periaatteille, jotka entinen suomalainen
puoiue, tai juuri se, jota te tarkoitatte
nimellä suomettarelainen, ajan myrskyissä oli
itselleen luonut ja jotka se sitkeän taistelun jälkeen
saattoi kunniakkaaseen voittoon. Itse puoluetta
tuon nimellisenä ei tosin ole enää aikoihinkaan
ollut olemassa, mutta sen periaatteiden
hedelmöittämänä on nykyinen valtiomme syntynyt
ja molemmat nykyiset valtiolliset ryhmämme
ulottavat aivan yhtä paljon juurensa entiseen suomalaiseen
puolueeseen. Näyttää juuri kuin siihen
puolueeseen olisi heti alun pitäin tiivistynyt
kaikki taatuin ja perisuomalaisin aines kansastamme,
joten se eliksiirin tavoin saattoi vaikuttaa
nykyisen Suomen syntymiseen.

Hän ryyppäsi likööriä, sytytti uuden sikarin ja
huomaamatta ollenkaan, kuinka minun kasvoni
olivat tuskan vääntämät, jatkoi hän tyynesti ja
silmät puoli ummessa sikariaan imeskellen:

— Kuten sanottu, meillä nykyään on vain
kaksi valtiollista ryhmää, vanhat ja nuoret, jotka
eduskunnassamme muodostavat oikeiston ja vasemmiston
sekä ovat vuorotellen hallituksessa.

Tunsin yhtäkkiä jonkunlaista huimaavaa iloa,
jotenkin sen tapaista kuin tuntenee hukkuva, joka
äkkiä saa jalkainsa alle kiinteän pohjan, Sen
vuoksi huudahdin minä tavallista vilkkaammin ja
välittömämmin:

— Nuoret, sanoitte te . . . siis nuorsuomalainen
puolue?

Hän rävähytti silmänsä auki, katsahti minuun
ja tuhkaa sikaristaan karistaen sanoi hymyillen:

— Iloista kuulla, että meidän puolueolomme
teitä noin huvittavat. Nuorsuomalainen puolueko,
no, kuten tahdotte, vaikka nykyään meillä niitä
sanotaan vaan nuoriksi. Se juontaa alkunsa kahdennenkymmenennen
vuosisadan alkupuoliskolta.
Silloin, valtiollisten taistelujen aikana, muodostui
suomalaisen puolueen keskuudessa vasen siipi,
joka kutsui itseään nuoriksi tai myöskin nuorsuomalaisiksi.
Tosin meillä jo sitä ennenkin olsillä
nimellä kulkeva ilmiö — muutoin omituisimpia
ja surkuteltavimpia ilmiöitä historiassamme;
siitä saamme toiste enempi keskustella —, mutta
tämä suomalaisen puolueen vasen siipi, kuten
sanoin, on se, josta nykyinen nuorten ryhmä
suoranaisesti johtaa alkunsa. Alussa tuon vasemman
siiven muodosti pääasiassa suomalaisen puolueen
opiskeleva nuoriso, jota ajan oloon ei tyydyttänyt
se hiukan ummehtunut tirehtöri-henki,

joka emäpuolueessa oli vallalla. Mutta kuitenkin
se pitkin matkaa valtiollisissa taisteluissa pysyi
täysin solidaarisena vanhoihin. Aluksi sillä ei
ollut huomattavampaa merkitystä, kulkivathan vain
joissakin toisarvoisemmissa kysymyksissä omia
vapaamielisempia uriaan, tyytymättä enää uskollisesti
märehtimään ja toistelemaan vanhain johtajain
sanoja. — ja luonnollistahan se nuorille onkin.
Mutta myöhemmin kun suomalainen puolue
molempine siipineen oli kamppaillut voittoon, kun
sosialistit, saadessaan kerran hallituksessa käydä,
olivat asiansa auttamattomasti karille ajaneet, alkoi
vasen . . . Mutta herra Mönkkönen, mikä teillä
on?

Hän karkasi ylös ja lähestyi minua.

— Te voitte pahoin, mitä?

Luulen, että minä tuona hetkenä näytinkin
sangen kurjalta. Vaivoin sain änkytetyksi:

— Niin, todellakin voin pahoin.

— Meidän täytyy kiiruusti lähteä lääkäriin,
voitteko käydä niin paljon että pääsemme ajuriin?

— En minä tarvitse lääkäriä, — sanoin minä
viimeiset voimani ponnistaen, sillä halusin päästä
mitä pikimmin yksinäisyyteen, erilleni tuosta kirotusta
miehestä, — en lähde lääkäriin, menen
vain kotiin, sillä lepo on minulle ainoa lääke.

— Mutta, mutta . . .

Minä lähdin päättävästi ulos, vaikka luulenkin
heikkoudesta horjuneeni. Hän seurasi minua
automobiilin luo ja olisi tahtonut tulia saattamaan,
mutta minä sanoin tylysti hyvästit ja annoin ohjaajalle
lähtömerkin. Hän väänsi kampia ja tasaisesti
lähti automobili vierimään eteenpäin, kiertäen
observatorivuoren juuritse ja eteläsataman
kautta asuntoni luo Mikonkadulle.

1908
Raataja