Viipurin linna
Oi, jäännös aikojen menneitten,
 Satavuosien vartija valpas,
 Mi muinoin taisteluhurmeitten
 Verin kastelit uljahin kalpas,
 Nyt muuries vehreä pengermaa
 Vain kukkaa kainoa kasvattaa,
 Ja holveissas huuhkaja huutaa.

 Vaan kukka, nuokkuva muureillas,
 Se sadun kertoa voisi,
 Kuink’ otteli suku urhokas,
 Ja veri virtana vuosi,
 Ja kyynel katkera kostuttaa
 Tään kukan juurt’, eli nieli maa
 Siin’ urhon lämmintä verta.

 Ja lintuset, sinun tornias
 jotk’ öisin jylhää täyttää
 Äänin huutavin, aikojas
 Ne sulle tahtoisi näyttää,
 Jolloin huokaus vangitun,
 Tai urhean suvun, saarretun
 Täält’ ylös taivaalle nousi.

 Ja kuinka monta sun poikias,
 Oi Suomi, armahin maamme,
 On ollut, Viipuri, linnassas,
 Me keltä tietää saamme?
 Oi mikä tuska ja kestävyys,
 Rikos rietas ja ylevyys
 Sun muuries kehyksessä?

 Oi, muisto sankari-aikojen,
 Sa idän vartija valpas,
 Kuin vanha Väinämö kantelen,
 Sa annat Suomelle kalpas,
 Polvi nouseva jotta saa
 Asetaitoa koettaa –
 Tuo Suomen elävä muuri!