Sillalla
Mä yksin istuksin sillalla
 Ja salmea katsoin sieltä;
 Ves’ päilyi allain ihana
 Mi rauhoitti murhe-mieltä.
 Siin’ aikain kuluiki hauskasti –
 Mä unhotin katkerat murheeni.

 Ja salmen kirkkaassa pinnassa
 Näin varjoja paljon vielä;
 Ne vaihtui aaltojen vallassa
 Ja katosi vihdoin siellä;
 Mut’ kohtapa toisia sijahan
 Tul’ – ainakin vaihdellen muotoaan.

 Ol’ pilven varjoja kaikki vaan,
 Kun silmäni siellä näki,
 Vaan pilvein vierestä toisinaan
 Loist’ auringon valon väki;
 Se varjojen hämärät hajotti
 Ja toivoa rintahan uudisti.

 Taa varjoin vaihdunta minussa
 Toi outoja tuntehia;
 Mä kohden silmäni samassa
 Loin aikoja mennehiä.
 Niit’ elämän menoihin vertasin –
 Kaikk’ vaihtuvat olit kun varjotkin.

 Vaan niiden pilvien luonnetta
 En tuntea silloin voinut;
 Mä mietin, vaan niiden aatetta
 En tarkemmin tietää saanut.
 Mä huokasin: ”onneton mua oi!
 Ken kertoa varjoset mulle voi?”

 Ja silloin lintuset rannalla
 Näin lauloivat sointuvasti:
 ”Nuo varjot aaltojen harjalla
 Nyt kuvaavat murheitasi.
 Niin murheiden pilvetkin – aattele!
 Ne muotoonsa muutellen vaihtelee.”

 Kun heitä katselin tarkemmin,
 Niin huomasin ihmeekseni,
 Ett’ linnut varjot jo tunsikin
 Ja mulle ne selitteli.
 Nyt huomasin lintujen kertoneen
 Ne varjot, kun kuvasi aaltonen.

 Mä kauan sitteki katselin
 Nyt varjojen vaihtumusta;
 Mä vaivuin, vaan kohta heräsin
 Ja kummeksin sattumusta.
 Ne varjot viimeksi kuvasi
 Mun oman, armahan kultani.

 Ja sitte sillalta kotiini
 Mä matkustin hiljallensa,
 Vaan pilven varjoset mieleeni
 Sai kiinteesti kuvaisensa.
 Nyt mieleni synkkinä aikoina
 Ain’ muistavi pilvien varjoja.

[Simeon] –[Hi]rv[one]n.

Lähde: Tapion Lisälehti 5.8.1871.

Runot
Simeon Hirvonen
Tapio
1871