Yli kadun


I. 

 Katson ihmeihastuksin
 kesäillan taikaa,
 alhaalta mun akkunaani
 kadun kumu kaikaa.

 Katse hapuu harhaellen,
 etsein tukikohtaa,
 sattuma kai katseeni myös
 vastapäätä johtaa.

 Värähtää niin oudosti mun
 herkkä sydämeni,
 niinkuin kaunis kangastus tuo
 sitoo katseheni:

 Siellä neito, vielä nuori
 istuu ikkunalla,
 tuijottaen illanhämyyn
 mielihaikealla.

 Sysikutrit kiehkuroiden
 valkokaulaa kaartaa,
 aaltoilevat poven kummut
 poimuillansa saartaa.

 Tummaa taustaa vasten varsi
 pehmeästi piirtyy;
 sinne yli kadun kuilun
 aatokseni siirtyy!

II. 

 Taas äsken akkunalla
 näin nuoren neitosen,
 kuin vanha tuttu mulle
 hän nyökki hymyillen.

 Näin kuinka aaltoilivat
 nuo sysikiehkurat,
 kun sykermin ne sankoin
 varrelle valuivat.

III. 

 Kesäaamu hohdettunsa
 akkunaansa valoi,
 kirkkaana se loimuten kuin
 kultaliekki paloi.

 Harsouudin läikähteli
 mystillisin kuvin,
 kätköihinsä silmäelin,
 ehkä ominluvin.

 Siellä peilin edessä hän
 suori kutrejansa
 aivan verhotonna seisten,
 nauroin taidollansa.

 Koppoi kiinni avopaidan,
 minut huomattuaan;
 sivuun juosten arkana hän
 säikkyi kujeiluaan.

 Kotvan kuluttua tullen
 sieltä akkunalle,
 nyökytti hän «huomenta»
 kuin aivan tuttavalle.

IV. 

 Taas korttipakka kädessään
 hän hymytulvan syytää
 ja viittoillen kiihkeään,
 kanssansa peliin pyytää.

 Niin tahtoisin, vaan hitto vie,
 en uskalla ma tulla;
 ma luulen, häijy äitis lie,
 ja muukin syy on mulla:

 Liet lailla ylhäisnaisien
 sa saanut pelivietin,
 ja heidän kanssaan pelaten
 saa mestaritkin pietin!

V. 

 Yks’toikkoiset ja ankeat
 nää syksyn pitkät puhteet,
 on aikoja jo lauenneet
 nuo «yli kadun» suhteet.

 On tyttö poies muuttanut,
 kai «serkkulaan», ma luulen;
 en akkunaani nauruaan,
 vaan kadun kumun kuulen.

 Oi kiitos häijyn äitisi,
 hän hyödykseen sun naittaa,
 siks serkkuihisi rikkaisiin
 sun tutustumaan laittaa.

 – – –

 Viis siitä, jos oon voitettu,
 jos menetinkin pelin;
 löin pöytään pienen panoksen
 ja hienon hetken elin!