Punanurkka
Punanurkkaan nuoria kokoontuu
 ja intoa hehkuvat mielet.
 On kevät ja ruskoinen illansuu,
 punapalteissa on pilvenpielet.

»Meidänpä, toverit, aika on tää!
 Yli luonnon valtaamme luomme!
 On tiedon, taidon taistoja nää –
 me uusia voittoja tuomme!»

 Sanat syttyvät hiljan lausui niin
 nuori sihteeri kollektiivin,
 kun toverit rohkeat saatettiin
 ylös ilmoille terässiivin.

 Kolme niitä on kotkaa lentävää,
 kolme rohkeaa miestä nuorta:
 yksi Niilin latvoille kiidättää –
 toinen kohti Altain vuorta.

 Mutta kolmas kotka suuntautui
 kohti Jäämeren ulapoita.
 Kesäyöt siellä päivän kullassa ui,
 mutta talvisin päivä ei koita...

 Kommunistit, urhot taistojen,
 he Karjalan kunnailta lähti
 teille ilmojen – ja eellehen
 heitä voittoon vie neuvostotähti.

 Punanurkassa nyt janotaan
 heiltä viestejä joka hetki.
 Miten luontuu, eestyy, sanotaan,
 tiedonvaltaajain urhea retki?

 ***

 Lehdet tuolla kahisevat,
 täällä tutkitaan kirjaa.
 Mutta Lenin-patsaan luona
 toiset hiljaa pakisevat.

 ... Niinpä elettihin ammoin,
 kuuluu Miitrei ukon ääni. –
 Raadettihin Karjalassa
 sortajille peloin, kammoin.

 Tuntenut ei köyhäin luokka
 kirjaa – ei niin aata, öötä.
 Sorretulle sille oli
 tuttu vainen: kirves, kuokka.

 Peloin rahvas iski, raatoi,
 alla rosvoherrain ruoska,
 souti joet, sauvoi kosket,
 kiveliökasket kaatoi.

 Tuikkiessa pärevalon
 pimeässä pirtissänsä,
 pitkät talvipuhteet mietti
 säihkyessä pohjanpalon.

 Mitä mietti muinoin kansa,
 lauluihin sen sommitteli;
 sukupolvet suusta suuhun
 lauloi sampo-satuansa.

 Sadussansa toivoi kyllä
 vastusvoimat voittavansa,
 ohjaajaksi elämänsä
 pääsevänsä hyräilyllä.

 Kuvitteli seppo-sadun
 onnenmyllyn takojasta –
 luonnonvoimat avuksensa,
 avartajaks elonladun.

 Eipä voinut rajoistansa
 päästä aatos aikalaisten.
 Niinpä seppo-sadussakin
 orjat painoi paljettansa.

 Mennyttä on elo karu,
 nyt on elämämme uusi,
 uudet ovat takojamme –
 valtavamman luomme tarun...

 ***

 Jo painui päivä läntehen,
 sai sähkövalon vuoro.
 On hiljaista vain hetkisen,
 ja kuuluu äänten kuoro:
»Hei! Signaalia katsokaa!»
 Mies aparaattiin kiiruhtaa.

 Ja yhteys nyt saatu on,
 ja jälkeen pienen hetken
 jo laite television
 tuo viestit tieteen retken –
 tuo toverimme piirtehet,
 ja äänensä, ja terveiset!

 Kas, seudut kaukotropiikin
 nyt täyttää valopinnan,
 hymyillen toverimmekin
 on tuossa riti rinnan.
 He lausuvat: »Tää viestimme:
 me voitimme, me voitimme!»

 Ja tuokiossa kuva on
 pinnalla ihan toinen,
 kuin leikki television
 on lento, vauhti moinen.
 Me oltiin Niilin latvoilla –
 nyt ollaan Altain vuorilla!

 Kun viestit saavutuksien
 ja terveiset on saatu,
 vain häivähdys – ja Jäämeren
 on uuden seudun laatu.
 Hei, mainingit te mainiot
 ja jylhät lintukalliot!

 Ja vaikka seudut vaihtuvat
 ja vaihtuu kulkupiiri,
 niin samat sanat kaikuivat
 ja sama viesti kiiri:

»Sanomme puolueellemme:
 me voitimme, me voitimme!»

 Valtaisa innostuksen vuo
 nyt punanurkan täyttää.
»Hiljaisuus! Jo uutta taas
 tuo valopinta näyttää!»
 New Yorkin tervehdys tuo on,
 tuo taas on tervehdys Tokion!

 Ja taiteen, uuden kulttuurin
 tulipa sitten vuoro:
 on draama tämä Helsingin,
 tuo Berliinin on kuoro.
 Pariisin, Rooman oopperat
 ne Lontoon kanssa kilpaavat.

 Signaalivalo vilkuttaa
 viel yllä merkkitaulun.
 Se alkavaksi ilmoittaa
 nyt kansain veljeslaulun.

 Ja Euroopan ja Aasian
 se vyöryy laulun valta,
 ja Amerikan, Afriikan –
 niin, sama kaikkialta...

 Ja Internationaleen
 päättyvi sävel laulun sen...

 ***

 Punanurkka on hiljaa,
 yö ylle jo siirtyy,
 jopa loimujen liekit
 yötaivaalle piirtyy.

 Valovarjoja viuhtoo,
 kas, ristiin ja rastiin –
 sähköjunat ne saavat
 noin vaununsa lastiin.

 Ovat tehtaitten piirit
 kuin säihkyvät saaret,
 ovat kaupungin yllä
 nuo valojen kaaret.

 Punanurkkamme aina
 valon maineensa kantaa, –
 toki valtavan salin
 se mitat nyt antaa.

 Miten heittävi tehdas
 noin punaisen loimun!
 Senpä valossa Lenin
 saa hymynsä poimun...

Toukokuu 1933
Petroskoi

Eemeli Parras