Vallankumous
Vaikk’ ajojahti käy ja jalon riistan
 nuo herjat hirttorengit heistä saa
 ja vaikka sotaoikeus ne oitis
 nyt linnan vallin alla ammuttaa;
 vaikk’ ammoin ruumiillaan ne kummun peitti,
 jot’ aamun sarastaissa seppelin
 käy koristamaan maalaisneito nuori –
 niin kumous se elää sittenkin!

 Ja vaikka uljaast’ otsaltansa riisti
 ne liehuvaiset hiuskiharat,
 ja vaikka kumppaneikseen valitsivat
 ne mustat murhamiehet, varkahat,
 kuritusvangin vaikk’ on kortti heillä
 ja ruokakaukalot on polvillaan,
 he vaikka tappuraa ja villaa kehrää –
 se vapaa on, ma uhmaan, huudan vaan.

 Maanpako vaikk’ on kova kohtalonsa
 ja maasta maahan vaikka vainotaan,
 vaikk’ etsii lämmintä ne lieden vieraan
 ja äänetönnä istuu tuhkassaan,
 ja virtain kaukaisten jos vieremillä
 jalkansa veriset ne huuhtookin –
 niin harppuaan ei ripusta ne enää
 Babelin vetten rantaraitoihin!

 Ei! – Äänin täysin helisee nyt harppu,
 ja uhmaten se uljahasti soi!
 Maanpakoa se pilkkaa hymyhuulin,
 pelottaa hirsipuukaan sit’ ei voi!
 Se laulaa laulun, joka hypähtämään
 valaistuimelta teidät kauhuin saa,
 ja sydän teidän – pelko, luihu sydän –
 samettivaipan alla vavahtaa.

 Valituslaulu ei, ei kyynel-laulu,
 häviövirsi pohjaan vierineen,
 ei uhkalaulu pilanäytelmästä,
 jost’ iloiset ne nauttii ilokseen,
 ei kerjäläisten näytös, jonka ylhääll’
 on johtolangat, ja jok’ osottaa
 koin kalvamiksi kärpännahkakaavut,
 mädäksi viitat jotk’ on purppuraa.

 Ei niin. Vaan kuulkaa mit’ on sorja soitto!
 Se ei soi tuskaa, ei soi häpeää!
 On voiton, riemujuhlan jalo laulu,
 ja vastaisuuden valtalaulu tää,
 tuon huomenajan vastaisen ja kirkkaan!
 Se puhuu ennustuksin rohkenin
 kuin ennen puhui maan ja taivaan Herra:
 Mä olin, olen nyt – oon vastakin!

 Oon vastakin! Niin olen uudellensa
 taas käyvä kansain eellä johdattain!
 Oon seisova mä teidän päänne päällä
 ja päällä kruunujen ja valtikkain!
 Jaa’an kostoa, vapautta, oikeutta!
 Mä koska käsivarren valtavan
 ja kalvan ojennan, niin orjakansat
 ne vapahdan, lyön vallat maailman!

 Mun vainen vankiluolissa nyt näätte
 ja ammuttuna vallikuoppahan,
 maanpaon orjantappurasta tietä
 vain näette kurjana mun kulkevan.
 Te hölmöt eikö mull’ oo koti siellä,
 miss’ ompi teidän valta tehoton:
 takana otsien ja sydämissä
 mun asuinsijani, te sokeet, on!

 Jokainen ylväs pää ja taipumaton
 jokainen otsa rohkein aatoksin
 on asuntoni mun – jokainen rinta,
 jok’ ihmistuntein pulppuu puhtahin,
 työpaja jokainen, mi nopsaan sykkää,
 jokainen tupa, missä tuskaillaan. –
 Niin, ihmiskunnan läähätys mä olen,
 mi vaivoin, innoin etsii vapauttaan.

 Siks’ olen vastakin, oon uudellensa
 taas kaikkein kansain eellä johdattain!
 Oon seisova mä teidän päänne päällä
 ja päällä kruunujen ja valtikkain.
 Se ei oo kerskailua eikä uhkausta,
 on historian se pakko rautaisin –
 käy päivä kuumaks – kuinka vilppahasti
 taas lehdet raidan liehuu Babelin!

Tuntematon

(Ennen painettu.)

Ferdinand Freiligrath
Runot