Kauniit sielut, hurskaat sielut
Kauniit sielut, hurskaat sielut
 mulle ammoin näin ne hoki:
»veljestymisuskostasi,
 mokomasta luovu toki,
 kukin itselleen on parhain»
 kaikui suista hurskahista,
»itsensä kun auttaa varhain,
 luoja surkoon heikommista».

 Kauniit sielut, hurskaat sielut
 mulle haastoi sydämestään:
»ellös nosta kansaa tuota
 taikauskost’, tyhmyydestään.
 Totuus varjoa on vainen,
 ikuisesti erhe elää;
 mustan valkoiseksi muuttaa
 viisas, sanoineen kun helää.

 Kauniit sielut, hurskaat sielut
 väijyneet on vuotta monta,
 josko varustuksissani
 kehnoa ois, ponnetonta,
 johon iskein nuolinensa
 minut kuoliaaks he suistais.
 Silloin pyhäin kinttujensa
 ilotanssi varmaan luistais.

 Kauniit sielut, hurskaat sielut
 odotitte suotta aivan.
 Toivehenne harhakuvat
 tuotti teille turhan vaivan.
 Tehän palkkajoukkoinenne
 tähtäsitte ilmaan ihan,
 ja mun lensi ohitseni
 vasamat ne hurskaan vihan.

 Kauniit sielut, hurskaat sielut
 luopukaa jo vaanimasta,
 sillä vihollista vastaan
 säiläni on julma vasta.
 Miekkaani tok’ en mä tuhri
 moisen väen voitannaksi.
 Aasin leukaluukin riittää
 heittiöiden kaatajaksi.

Robert Seidel