Sammakkosoppa
Sammakkosoppa.

Puolenpäivän aikaan marraskuun 6 p.
1780 oli arvoisalla lääketieteen tohtorilla
Luigi Galvanilla aika urakka edessään.
Hänen rouvansa sairasteli, ja tohtori
tahtoi itse keittää hänelle vahvistavaa
lientä. Ja kun niin oppinut ja lääkintätaidon
kaikkiin haaroihin syvästi perehtynyt
mies ryhtyi moiseen puuhaan,
niin tokihan liemestä täytyi hyvä sukeutua.
Olihan Luigi tohtori jo kolmekymmentä
vuotta tohtoroinut, ihmiskuntaa,
kuluttanut viisikolmatta vuotta professorin
istuinta Bolognan yliopistossa
ja heiluttanut parinkymmenen vuoden
mittaan leikkausveistä saman kuuluisan
opinahjon ensimmäisenä anatoomina.
Kukapa rohkeni epäillä hänen keittotaitoansakaan?

Jo aamutuimaan oppinut tohtori oli
kierrellyt kaupungin ympäristössä kahlaten
kainaloitaan myöten riisivainioilla,
jotka suurimman osan vuotta ovat veden
alla ja ovat sen johdosta kaikkien sammakkoeläinten
paratiisi. Ongilla ja haavilla
oli arvon tohtori koettanut onneaan,
ja hänen palatessaan muutamia tunteja
myöhemmin kotiin oli hänellä kasvinkeruuvakkansa
täynnä kurnuttavaista
ja potkivaa saalista.

Tohtorin mielestä oli toimenmiehen
asia saattaa alottamansa urakka kunnolla
loppuun. Maailmankuuluna anatoomina
hän toki tiesi paremmin kuin
keittäjätär, mitä osia sammakosta oli
keitettävä liemeksi ja mitä heitettävä
harakoille. Hänpä myöskin osasi paremmin
ja säälivämmin nylkeä sammakoita
kuin mainittu kyökkikarhu, sillä hänhän
oli jo lahjottanut ihailevalle aikakaudelle
lavean teoksen sammakkojen hermostosta.

Il professore e dottore Luigi Galvani
kävi siis sammakkovakkoineen talonsa
parvekkeelle, jota reunusti hienotakeinen
rautaristikko, veti sammakot esiin
vakkasesta ja ryhtyi sitten käsiksi niihin
hiuksenhienoilla leikkelyveitsillä
sekä ohuesta kuparilangasta taivutetuilla
S:n muotoisilla haoilla. Jos armoton
keittäjätär olisi päässyt sammakoita
käsittelemään, olisi hän varmastikin
raa’asti nyhjäissyt lihavat reidet elävästä
ruumiista irti ja viskannut raadot
kadulle, jättäen luontoemon asiaksi, kasvattaisiko
se uudet sääret irtikiskaistujen
sijaan. Luigi tohtori sen sijaan menetteli
kaikkien tieteen hienouksien mukaan.
Ensimmäiseen käteensä sattuneeseen
lihavaan lehtisammakkoon työnsi
hän terävän lansetin suoraan selkäytimeen,
missä sammakolla on sydän ja
hengityskeskus, niin että elukka raiska
pääsi vallan kivutta tämän maailman
murheista. Taikka tarkemmin sanoen:
ainakin verenkierron ja hengittämisen
murheesta. Sillä anatoomiset kokemukset
olivat leikkuupöydän ääressä opettaneet
tohtorille, että nimenomattain alemmissa
eläinlajeissa saattaa elintoiminta
tällaisenkin leikkuutyön jälkeen jatkua
vielä kauan erinäisissä ruumiinosissa.

Kuolettavan piston tehtyään tohtori
vaihtoi lansetin hienoon, terävään leikkausveitseen
ja rupesi varovaisesti nylkemään
nahkaa lihavalta sammakonreideltä
ylhäältä alaspäin, niin että se
viimein roikkui hänen vasemman käden
hyppysissään aivan kuin mitkäkin tiukat,
lehdenkarvaiset kaatiot.

»Rana esculenta, todellakin syötävä ja
varmastikin hyvältä maistuva sammakkolaji»,
myhäili tohtori ja irrotti taitavalla
leikkauksella paljaat ja värisevät,
ruusunväriset sammakonreidet irti lanteista.
Tavallinen liemenvalmistaja olisi
kaiketi nakannut reidet kivivatiin, mutta
tohtori menetteli yhtä perusteellisesti
kuin oli nähnyt teurastajain tekevän
valtaville häränreisille. Hän työnsi
S:n muotoisen kuparilankakoukun toisen
kärjen reisiparin yläosaan, aivan
selkäytimen loppupäähän, ja ripusti herkun
rautaiseen parvekeristikkoon odottelemaan
viittäkymmentä seuraavaa reisiparia,
sillä niin suuren saaliin oli tohtori
kerännyt lääkelientänsä varten.
Huolellisesti ja hyvällä tuulella laulaa
hyräillenkin hän sitten jatkoi anatoomillis-keittotaidollista
hommaansa, päivän
hiljaa painuessa länttä kohti ja iltatuulen
vienosti hymistessä ahtailla kaduilla.

Mutta äkkiäpä oli veitsi pudota tohtorin
uutterasta kädestä. Mitä ihmeen
taikaa tuo oli? Kaikki nuo ristikkoon
ripustetut sammakonreidet näyttivät
tulleen aivan vimmatuiksi!

Niin tosiaankin! Tiesihän Luigi tohtori,
että reisihermot voivat vielä tuntikausia
säilyttää jonkin määrän elinvoimaansa.
Mutta silti ei niiden sentään
olisi tarvinnut potkia noin hurjasti,
aivan kuin olisivat yrittäneet hypätä
alas kadulle ja ottaa menettämiensä
yläruumiiden asemesta kuparilankakoukut
mukaansa.

Miettiväisenä ja leukaansa raapien
tohtori jäi katselemaan sammakonsäärien
kummia vehkeitä. Neljännestunti
kului hiljaisessa tarkastelussa, kuluipa
vielä toinenkin neljännes. Mutta niiden
kestäessä oli tohtorin onnistunut huomata
jonkunlaista säännöllistä määräperäisyyttä
noissa sätkivissä liikkeissä.
Tai oikeastaan hän keksi kahdenlaisenkin
ilmiön, käsitettävän ja käsittämättömän.
Tunnettuna tekijänä oli jo mainittu
iltatuulonen, joka heilutteli sammakonsääriä
edestakaisin, niin että niiden
varpaankärjet tavantakaa hipaisivat
rautaristikkoa. Mutta sitten tuli
lisäksi uusi ja tuntematon mysteerio.
Tohtori näki sanomattomaksi ihmeekseen,
että joka kerta, kun tällainen
hipaisu sattui, värähti säarilihas ja
kavahti ristikosta irralleen, aivan kuin
hehkuvaan rautaan koskettanut elävä
ihmisjalka.

Tähän päättyy vanhan kronikan rattoisa
ja lopulta jännittäväksikin käyvä
esitys itse pääasiasta. Emme näet
tiedä vielä tänäkään päivänä, mitä tohtorinnan
rohtoliemestä oikein tuli. Kiitollisen
aiheen tarjoisi tarkkaavalle lukijalle
vastaista tohtorin-väitöskirjaa varten
selonottaminen siitä, saiko rouva
Galvani tuona historiallisena marraskuun
päivänä jäädä ilman luvassa ollutta
herkkua, vai valmistiko ennen
mainittu karkeatapainen kyökkikarhu
sen vanhan koetellun reseptinsä mukaisesti.
Se vain on varmaa, että tohtorilta
itseltään siinä tuokiossa hävisi kaikki
keittämisharrastus ja että hän kohdisti
kaiken tarkkaavaisuutensa ja suuren
oppinsa selvittääkseen itselleen sammakonsäärten
salamyhkäisen sätkinnän. Ja
vaikkei hänen onnistunutkaan päästä
tuntemattoman voiman perille,
saavutti hän kumminkin sen kuolemattoman
kunnian, että sama voima sai
nimensä hänen nimestään: galvanismi.
Kun sen ajan suuret sotasankarit ja
maan mahtavat nukkuvat nimettöminä
ja maineettomina nurmen alla, toistavat
jälkipolvet vielä mittaamattomina
aikoina tohtori Galvanin nimeä aina,
kun sähköstä ja sähkötekniikasta tulee
puhe. Tottahan moisen kunnian vuoksi
saa anteeksi pohjaanpalaneen sammakkosopankin!

Lähde: 

Hans Dominik
Nuori Voima
1920
Novellit