Sonetteja Dianalle (Juva)


1. Mik’ olet mulle? 

 Mik’ olet mulle? Kohtaloni ään’,
 Mi herätit mun, kuolleen, eloon uuteen
 Ja runon ikinuoreen tehtävään.
 Sa annin soit, kun näännyin toivottuuteen:

 Sun uljaan sielus rikkaan tulvan tään!
 Kuin uhmall’, luottain henkes jumaluuteen,
 Sa teit mun joustavaks, löit tarmoon suuteen,
 Sait herjain koskemattomaks tän pään.

 Mit’ olet mulle? Uusi ylpeytein,
 Mi nostatti mun rohkeuteen ja voimaan,
 Kun irvieloon taas vie askelein!

 Sa into oot, mi sanani saa soimaan
 Ja kostoon käskee mun, ei tikarein,
 Vaan synkkäin pilvein kesken salamoimaan!

2. Tein, mauri, työni – mauri, mennä saan... 

 Jos multa halaat runoutta vain,
 Niin ota tuntein, jotka hehkuin palaa,
 Tää runsas vuo, jot’ etees tahdon valaa,
 Mut kuule murhe riemuhuudossaan!

 Kuin ruhtinas ma tuhlaan, en mä halaa
 Taa kylmän ironiian peittää lain
 Tän uljaan innon helmisuihkettain,
 Jot’ usein vielä ehkä muistat salaa.

 Viis siitä, jos niin, palkan suotuasi,
 Tein, mauri, työni – mauri, mennä saan!
 Oi, näinhän kirkkaan hohteen katseessasi,

 Ja noin voi hohtaa jalohelmi vaan. –
 Vait käärin vaipan itämaiseen tapaan
 Ja ylpein päin taas etsin korven vapaan.

3. Kevätsade. 

 Mä tiedän, hymyyt kyyneleitä näitä,
 Joit’ itken nyt, kun onni kirkastuu,
 Mut katsos, sydän ei luo silmunpäitä,
 Jos sateeton on sillä toukokuu.

 Maan kuivan vaatimus on jokin muu,
 Kuin päivänpaiste pitkin poutasäitä.
 Ens sade on kuin hurmos kesken häitä..!
 Ja sateen jälkeen ihme tapahtuu,

 Tuo suuri ihme, jolloin sydän havaa
 Ja hennot sirkkalehdet loast’ avaa,
 Mut Puck käy kujetöiden tekohon,

 Kun kaipuu vihdoin lakkaa kaipaamasta,
 Kun pyhä salaisuus, tuo alaston,
 Ei pirun juonta oo vaan – Jumalasta!