Punnittu Amor (1870)
”Miten painat, kunnar,
 Jonka tuskin voitan?
 Tules tänne, koitan,
 Kosk’ on tässä puntar’,”
 Lausui neito muinen,
 Lieto, naurusuinen.

 Vaakapuulle laittoi
 Afroditen lapsen;
 Palmikosta hapsen
 Vastapainoks taittoi.
 Hapsi maahan sousi,
 Amor ylös nousi.

 ”Raskaspa kuin lammas
 Onpi hivus mulla!
 Miss’ on paino sulla,
 Pikku irvihammas?
 Eikö voima aina
 Väkevässä paina?”

 Tyhjän’ olla antoi
 Toisen vaakalaudan;
 Joss’ ol’ Amor, kauan
 Sitä ilma kantoi.
 Hän lens päällä ilman,
 Käänsi neidon silmän.

 Neito päätä viskoo,
 Ihmetellen: ”kas, kas!
 Rinnass’ aika raskas!
 Sua, sisälisko,
 Kuka taiskaan luulta
 Keveämmäks tuulta?”

 Vielä koitti kerran
 Sinisiiven kanssa;
 Perhokin painollansa
 Voitti pienen herjan!
 Hän liekkui vaakapuulla,
 Nauroi, sormi suulla.

Abraham Poppius
Runot