Vanha laulaja
”Ne huulillansa hurmas mun,
 ne suudelmillaan surmas mun,
 ne rouva Potifaarit,
 ne meidän ajan Delilat,
 ne Iitut, Tiltut, Tehillat,
 ne neiot lipilaarit. –

 Sen päivän niinkuin eilisen,
 mi ”laulajan loi mainehen”,
 mä varmaan muistan aina.
 Sain silloin kera seppelen
 niin monen neidon sydämen –
 keväisnä sunnuntaina.

 Ol’ silloin suuri kunnia,
 kun teoksein tul’ painosta,
 mun kanssain malja juoda,
 ja siitä kiisti neitoset,
 ken, palkkiona lauluset,
 sais suudelmia suoda.

 Ja moni, luojan kiitos, sai,
 kun viattoman immen nai,
 mun lempimäni lelun. –
 No, mitäs veli murjottaa?
 Vai eiks’ oo hiton mukavaa
 se ilo maineen melun?

 Vei viini sielun sävelet
 ja huulet hienot tuntehet,
 en laulaa enään jaksa;
 ja jos käyn joskus kapakkaan
 pois pahaa mieltä painamaan,
 ei kukaan eestäin maksa. –”

 Pää painui alas laulajan:
 kuin ottanut ois suudelman
 muistoinsa impyeltä,
 vai liekö kuullut kuiskehen
 kerällä menneen mainehen
 muistohon jääneheltä. –

1912.