Unen silta
Pitkä on päivien retki
 illan himmeyteen.
 Yksi on autuas hetki
 kivusta uupuneen:
 nukkua siintoon illan,
 uneen, mi kaartua suo
 pois ajan kuiluista sillan
 näkymätönten luo.

 Kun jo on hämärä hellä
 kietonut aistimet,
 luonani hengähdellä
 alkavat taivaiset.
 Poissa on kaipaus julmin.
 Tuskani irroittain
 hymyy hohtavin kulmin
 hän, jota nääntyen hain.

 Hän, joka edeltä lähti,
 kallis ja kylmennyt,
 kuin kevätkalpea tähti
 luonani viipyy nyt.
 Murtunut on kehä ruumiin.
 Yhtä on henki ja maa.
 Silmiini kyynelkuumiin
 kirkkaus uppoaa.

 Valvoen keskellä unta
 nään, tomuhuntuinen:
 yksi on valtakunta
 kaipuun ja rakkauden.
 Ylitse katkeran rajan
 hohtavin langoin käy
 rakkaus piiristä ajan,
 maahan, mi vielä ei näy.