Merimies G. Lundströmin muistelmia/17
Merimies G. Lundströmin muistelmia.
(Jatkoa viime numeroon.)

Sairaita hoiti täällä eräs haava-lääkäri.
Joka aamu täytyi juoda suuri lasillinen tätä
vettä, joka oli hirmuisen pahan makuista,
ja kolmasti päivässä täytyi istua vesi-am­meessa. 
Kun olin kolmena päivänä tällä
tavoin kylpenyt, kävin niin heikoksi, etten
enään voinut lainkaan liikkua, vaan olin
kannettava vesi-ammvesenkin, ja säärestäni
meni kaikki nahka pois. Tämä oli merkil­listä 
vettä. Olipa ruumiissa mikä tauti
tahaansa, niin siinä parani, paitsi keuhko- ja
sydäntautiset, jotka se heti tappoi. Tuliki­veä 
sisälsi se niin paljon, että paikka siitä
oli aivan harmaana. Oltuani viikkokauden
siellä, jopa aloinki vähän voimistua, että
omin voimin pääsin liikkumaan, mutta sää­reni 
oli aina vaan yhtä hirveän näköinen.

Kuluipa niin toinenki viikko loppupuoleen.
Silloin eräänä päivänä kuului äkkiä ran­nasta 
hirmuinen huuto ja rähinä. Samassa
näimme joukon Kolossia punaisine paitoneen,
maalatuilla kasvoilla ja tervatuilla hiuksilla
ryntäävän esiin. Kaikilla oli aseet, millä kir­ves, 
millä pyssy ja millä taas suuri puukko.
Olennoistaan heti huomasimme heidän tule­van 
pahassa aikomuksessa. Kylvyssä oleva
toisen luokan katteini meni heitä vastaan ja
kysyi mitä he tahtosivat. Kova sota-huuto
jok’ainoan suusta ali ainoa vastaus. Sa­malla 
aikoivat karata kiini katteiniin, mutta
hän pakeni ja koki porstuan kautta päästä
huoneesen. Tämä ei kuitenkaan onnistunut,
sillä porstua oli jo täynnä Kolosseja. Nyt
tuli hän akkunan kohdalle, ja ehkä samalla
Kolossit olivat hänessä käsin, onnistuimme
kuitenkin vetää hänet akkunasta sisään. Ai­noastaan 
nuttu jäi katteinin päältä heidän
saaliiksensa, ja suurilla puukoillaan onnistui­vat 
myöskin vetää housunsa lahkeen ja saap­paansa 
varren halki, mutta sääreen ei vikaa
tullut.

Tällä aikaa oli toinen joukko mennyt toi­sen 
huoneen kimppuun. Sisällä olijat on­nistuivat 
tosin saada ovet kiinni, mutta vil­lit 
ampuivat akkunoista sisään, minkä ennät­tivät 
ja ryntäsivät viimein suurten puitten
kanssa ovea vastaan ja löivät sen rikki.
Sisällä olijat puolustivat itseänsä sen kun
voivat; mutta kun he kaikki olivat enemmän
eli vähemmän sairaita, ei voimansa tietysti
pitkälle riittänyt. Kun Kolossit ryntäsivät
ovesta sisään, kokivat he akkunoista paeta
ulos. Eräs mies oli niin huonona kipeenä,
ettei voinut raahata itseänsä pakoon. Eivät
villit häntä kuitenkaan tappaneet, vaan vis­kasivat 
akkunasta hänet toisten jälkeen, ja
nelin ryömin koki tuo kurja päästä hirmu­paikalta 
pakoon. Vähän aian päästä seisoi
rakennus ilmi tulessa.
Ei ollut meidänkään kohtalomme tällä vä­lin 
kadehdittava. Varsinkin oli minun lai­tani 
surkea, kun itse olin varsin huono mies ja
lisäksi vaimoni ja kaksi pientä lastani suojel­tavana. 
Olimme kaikin erinäisessä huonees­samme 
ja odotimme mitä tuleman piti. Ei kau­an 
tarvinnut ollakaan epätiedossa, sillä äkkiä
törmäsi kolme Kolossia huoneesemme. Kas­vonsa 
olivat julmiksi maalatut, hiuksensa ter­vassa 
ja höyheniä päässä. Yhtäkaikki tunsin
minä heidät, sillä olin usein ollut heidän kans­työtoimissa. 
Nimitin heitä nimelleen ja
rukoilin säästämään vaimoani ja lapsiani.
He supisivat hiljaa vähän keskenänsä ja käs­kivät 
meitä sitte menemään akkunasta ulos.
Tähän emme toista käskyä odottaneet. Ke­räsimme 
mennessämme vähän vaatteita, joita
aioimme viedä mukanamme, mutta nämä
riistivät villit käsistämme, veivätpä vielä
nuttunikin päältäni. Vaimoni meni ensin
alas, otti vastaan lapset ja viimein läksin
minä. Akkunassa mennessäni ottivat villit
vielä sappaanki jalastani. Näin olimme lä­hes 
alastomina pääsneet Kolossien käsistä.
Kun saavuimme metsän rinteesen, pysäh­dyimme 
ja katselimme hiukan ympärillemme.
Samaa huone-rakennusta, josta juuri olimme
lähteneet, sytytettiin jo parastaikaa palamaan
ja koko seutu näytti vilisevän Kolosseja.
Kumppaliamme emme nähneet missään. O­lommv 
oli surkea. Yö alkoi pakata päälle,
eikä ollut toivomistakaan saada mistäkään
huoneen suojaa lapsille. Peninkulman päässä
tosin oli veden voimalla käypä saha. jossa
työskenteli noin neljäänkymmeneen mieheen,
mutta — kuinka voisimme sinne päästä? Vä­lillä 
oli korkea vuori ylimentävänä, lapset
pienet ja kannettavat, — yö pimeä ja itse
olin niin huono, että tuskin omaa ruumis­tani 
voin raahata eteenpäin. Ei ollut siis
ajattelemistakaan, että omin voimin sinne
pääsisimme. Keräsin sentähden kuivia sam­malia 
suuren puun alle ja asetin perheeni
siihen makaamaan, mutta itse koin pyrkiä
eteenpäin sahaa kohden. Toivoin yön seu­tuna 
kuitenkin pääseväni perille ja sieltä oli­sin 
sitte lähettänyi miehiä noutamaan jälelle
jääneitä. En pitkälle pääsnyt ennenkuin
rankka vesi sade kohtasi minut ja kun vaat­teista 
ei paljo tietoa ollut, kastuin kohta läpi­märäksi. 
Voimani heikontuivat heikoutu­mistaan, 
ruumiini värisi ja jalkani horjui­vat. 
Olin kuitenkin jo noussut noin puoli­väliin 
tuota mahdottoman korkeata vuorta,
kun pyörtyneenä putosin maahan, enkä enään
voinut nousta. Raahasin itsiäni kuitenkin vielä
hiukan syrjään, jotta tulin kahden puun suo­jaan, 
ja hyyristyin kokoon, saadakseni hiu­kanki 
lämmintä. Luulin nyt kuulevani pys­syn 
laukaukset, mutta yön pimeydessä en mi­tään 
nähnyt, en myöskään voinut tietää,
miltä haaralta ne kuuluivat. Horroksissa
kun makasin, näin hourauksissani suuren jou­kon 
Kolossia ryntäävän metsästä luokseni.
Ne karkasivat päälleni ja hirttivät minut.
Tuossa nyt riipuin enkä hänestä ollut mil­länikään. 
Olin vaan mielissäni, kun olivat
käyttäneet hamppu- eikä niini-köyttä. Aamun
tullessa aloin taaskin selvitä horroksistani.
Päivä oli jo valjennut ja voimani tuntui­vat 
myöskin vähän virkeämmiltä. Ajatuk­seni 
olivat vaan kahtaanne päin. Mieleni
teki palata takasin katsomaan vaimoani ja
lapsia, jotka illalla olivat jääneet puun alle.
Mutta kun en kuitenkaan olisi voinut heitä
auttaa eteenpäin, näin tarpeelliseksi kokea
rientää vaan sahalle päin parahimman jäl­keen. 
Kun nyt todenperään rupesin 
, niin huomasinkin jo, ett’eivät voimani
olleetkaan niin kehuttavat, kuin ensin luulin.
Varsinkin oli jalkani niin pahana, että jok’­ainoassa 
askeleessa jäi veri jälkeen. Ka­pusin 
nyt yli vuorten ja louhikkojen ja pää­sin 
viimein eräälle kukkulalle, josta voin
nähdä alas sahalle. Voi kauhistusta!
Kartanolla liehui miehiä punaisilla pai­doilla 
ja Kolossien ääni kaikui taaskin kor­vissani. 
Voimatonna, toivotonna raukesin
maahan ja odotin kuolemata. Mutta kuo­lema 
ei tullut, vaan päinvastoin aloin het­ken 
kuluttua taaskin hiukan tointua tainnok­sistani. 
Olivatko todellakin Kolossit ryntäneet
tännekin, oliko heidän onnistunut valloittaa
saha neljältäkymmeneltä tukevalta ja terveeltä
mieheltä? Puiden suojassa ryömin eteenpäin,
kunnes tulin aivan sahan läheisyyteen. Syk­kivällä 
sydämellä kyyristyin pensaiden taakse
tarkastamaan ja kuuntelemaan, mitä miehiä
sahalla liikkui. Kuinka suuri eikö ollut iloni,
kun tutun äänen kuulin puhuvan seuraavaa:

”Miehet, mennäänpäs nyt hakemaan Lund­strömia, 
se on illalla perheeneen lähtenyt as­tumaan 
tänne päin ja on varmaanki uupu­nut 
tielle koska ei vielä kuulu, vaikka päivä
on puolitiessä.” Ilossani en muistanutkaan
huonouttani, vaan läksin eteenpäin semmoista
vauhtia, että pahasti loukkasin jalkani. Sa­han 
kartanolle pääsin kumminkin, mutta sitten
en enään voinut liikkua askelettakaan. Ko­lossia 
täällä ei niin muodoin ollutkaan, vaan
useammat työmiehet olivat hiljakkoin osta­neet 
itselleen punaiset paidat, jotka saattoivat
minua väärään luulooni.

(Jatk.)

Jatkokertomuksen osat