Lauluja
Mä seison ulkopuolla puistoaidan;
 Sen porttiin nojaan pään ja aatos, mieli
 Kolkuttain hiljaa sisään pyrkii sinne,
 Miss’, impi, kuljet, kukkiasi vaalit.

 Sun ruusujesi tuoksut tulvii sieltä.
 Ne lentää yli aidan, piiriin yhtyy,
 Ja keijuina ne ympärilläin tanssii,
 Ne kietoo, ilkkuu, houkuttaa ja hurmaa.

 Ja silloin puistoaidan ulkopuolla
 Mä polvistun ja huulet porttiin painan:

 Sä avaa, tyttö, luokses tulla suo!
 Mun ijäks vangitsivat tuoksut nuo!

 On mulla linna; missä, sit’en kerro,
 Sen ympärillä huojuu uljaat hongat,
 Ja maa on jäkälistä hopeainen,
 Ja tunturi on lähin naapurinsa.

 Sun, armas, tähti-iltana mä joskus
 Vien sinne. Sisään astumme me kahden.
 Sä veitikka, sä kysyt hymysuulla,
 Kuin rakastaa niin vanhaa linnaa saattaa?

 Siis tiedä. Kaikkein sisimmässä siellä
 Mun enkelini vaalii onneani.
 Ei löydä ketään, jolle sen vois jättää,
 Siks vartioitsee uskollisna itse.

 Sä saavut. – Kohta kun sun nähdä saa,
 Niin sulle onneni hän ojentaa.

 Poluilla harmajilla harhaellen
 Mun aatokseni ajat pitkät kulki
 Yön ahdistukset, päivän helteet kestäin
 Ja kooten mustain tuntehitten taakkaa.

 Se oli raskas, kun sun luokses sitten
 Mä saavuin kahtamielin arkaellen;
 Mä pelkäsin sun riemus surmaavani,
 Ja kumminkin sua kaipasin ja etsin.

 Sun äänes kirkkaan väreilyn kun kuulin,
 Niin sydäntäni pisti raskas syytös:
 Miks yölle pettää tahdot päivän lapsen!

 Kun minuun katsoit kumman tutkivasti
 Kuin nähnyt oisit sielun pohjiin asti,
 Niin hiivin pois ja itkin katkerasti.

Pontus Artti
Runot