Kuuloitus
Teiltä minä mieluisasti,
 Suomen neidot, neuvokseni,
 Tietääkseni tiedustelen:
 Millä sallitte sanalla,
 Nimittääkseni nimellä
 Sitä suunne suostumista,
 Jota huulet hurskahatkin,
 Sulhasenne Suomessakin
 Teiltä almuksi anovat.

 Sill’ on nimi nimitetty,
 Suun-anto suomen kielin,
 Jok’ on käypä keräjissä,
 Protokollassa korea,
 Sekä saarnassa sorea.

 Mutta tuolle mielelläni
 Soisin vielä soreamman,
 Halajaisin hartahamman.

 Kyll’ ois valmis varsin kohta,
 Jos mä saattaisin sanella
 Muiden lailla muukalaisten:
 Joko kussi taikka pussi
 Taikka muntti-muntukainen.
 Taikka myös jos mainitella
 Saisi kauniilla sanoilla.
 Vaikka pitkillä peräti:
 Joko suulla suukkiminen,
 Taikka huulien hunaja,
 Taikka kielenne kimanen.

 Tai mink’ itse tahtonette,
 Minkä mielitte nimeksi
 Sille työlle, tyttö kullat,
 Työlle syttyvän sydämen.
 Kun se poistaikse povesta,
 Ylentäikse ylkää vasten,
 Me’eksi suullanne sulavi,
 Hunajaksi huulillanne?

 Minä vartoon vastausta
 Viimeistäänkin viikon päästä.
 Ellen siihen sanomata
 Saane sieltä taikka täältä,
 Suomen suuren sangarkunnan
 Tyynoisiltä tyttäriltä,
 Kainoisilta, kaunoisilta,
 Niin mä muutan muiskauksen
 Suun-annon asemille.

 Kuka siitä kirkas-silmä,
 Nuori neito nuhteleepi,
 Kuka siihen kiivastuupi,
 Näpperästi närkästyypi,
 Senpä suuta suuttunutta
 Minä suulla suljeskelen,
 Lepyttelen lemmon lailla,
 Siks kun oike’in osaapi
 Mukaisesti maiskutella.

Abraham Poppius
Runot