Onnen toivotus Avio-liittoon
Jesu Jehova! Tu dulce praesidium & decus meum,
 Nostris benedicito coeptis!

 Lähde Luondo! liikkehelle,
 Rupia Runon tekohon,
 Vedä virret väljäsellensä,
 Sanan polvet pohjan maalda,
 Synkiätä Suomen kieltä.
 Että kaikkuis kallioisa,
 Kumisisi kuusikoisa,
 Kuuluisi Turun Tuvisa.
 Mettä mieleni mehuupi
 Sanomista saatuneista,
 Mutta empä ennättänyt
 Sille päivälle pitohon,
 Jolle joutua pidäisi,
 Miesten parvehen parasten,
 Lauluja latelemahan;
 Siis mä laulan metsä-maasa,
 Visertelen virran luona,
 Katsellesa kaikki vallan
 Herran ilmi Ihmetöitä,
 Joita laulan joutesani,
 Kiitän kesken kiiruhungin;
 Laulavatpa luodut kaikki,
 Virkoovat vilun perästä:
 Jopa luopui luodet tuuli,
 Kovat puustit pohjaisesta,
 Vihaiset vilun vihurit;
 Koska läikkyi lämmin tuuli,
 Kilo kiilsi vetten päällä,
 Armahasta auringosta,
 Sätehistä suloisista,
 Silloin jouduit jountehesa
 Linnuit meille muilta mailda:
 Päskönen pani pesänsä;
 Vesi-Lindu vieretteli,
 Suoritteli sulkiansa,
 Suositteli sulhastansa.
 Veden karja kaivostansa,
 Veden hirmu hauvin poika
 Vedäksens syvästä veestä,
 Talvi majasta mataapi
 Rannoille rakendamahan
 Leikkiänsä lämbimäsä;
 Silloin kätki koukkuluunsa,
 Suunsa tutkamet terävät.
 Metsot mustisa mekoisa,
 Ukot uliat urohot,
 Vuorten nousit notkelmista,
 Näpittelit näppiänsä
 Kalliolla kalkuttelit,
 Kutsuit kumpanit kokohon.
 Teeret tulit tanderelle,
 Kukertivat kuusikoisa,
 Soitit soilla soitimensa.
 Pyytkin pyörit pensahisa;
 Linnut pienet parvesansa,
 Kielten kilvasa kihisit,
 Visertelit virsiänsä.
 Niinpä hekin häitä laitoit
 Suven suodun suosiosa.
 Eipä ihmet ihmisistä
 Että hekin ennättävät
 Mennä nuorra naimisihen,
 Keskellä kesä sydändä
 Kasvon kaiken kukoistaisa.

 Mutt’ on täsä muukin mutka,
 Käsi voipa kaikki vallan,
 Joka sanoi siunauksen,
 Pani kaksin kasvamahan,
 Laatimahan laatuansa,
 Lemmesä levittämähän.
 Niinkuin paljon painavampi,
 Toimi toista kallihimpi,
 Ombi eläväin osasta,
 Niin se asian ajaapi,
 Rajat täsä rakendaapi,
 Kihlaukset kiinnittääpi.
 Ihmisen ilohon luodun,
 Luodun Luojansa kuvaksi,
 Luodun Luojan kunniaksi
 Luodun taivahan talohon,
 Ostetun Herran omaksi,
 Herran verellä valetun,
 Vihan alda virutetun,
 Sopis siivon perästä,
 Sopis ilman ilkeyttä
 Mennä näihin naimisihin,
 Josa pitääpi pyhästi
 Luojan tahtoa tavata;
 Että julkisen Jumalan
 Valdakunta vahvistuisi;
 Liiton Lapset liioitengin
 Taivaan tavoille tulisit
 Pyhän perinnön perisit.

 Kukas oikein osaapi
 Taiten vaimoa valita,
 Kuulustella kumpania?
 Joka kattoin kauneutta,
 Tavoroiden Tyttäriä,
 Pyrkii suurehen sukuhun,
 Saapi sappia sakoksi,
 Mieli-pahan palkaksensa,
 Mainituilla markkinoilla.
 Kukas oikein osaapi
 Häitä hankia hyvästi?
 Jok’ on tuttu taivahalle
 Ylimmäisen Ystävänä,
 Sille Luoja laitteleepi
 Naimakeinot näppärästi.
 Herra tunteepi todella
 Mitä mielesä makaapi
 Kungin peitetty povesa:
 Hänbä katsoi kaukaisia,
 Tulevaiset tutkisteli,
 Meidän mielein muutoksetkin
 Aikanansa arvaeli.
 Sitä myöden hän sovitti
 Omillensa onnein paikat
 Yksin näisä naima puisa,
 Kuin ne päätyvät paraten
 Vielä viimmengin hyväksi.
 Tai on toimi tutkimatoin,
 Mutt’ on helppo Herran työksi,
 Joll’ on meret määrättynä,
 Meren pisarat pivosa:
 Joka veti vaaksallansa
 Mitan tarkan taivahalle,
 Pani mitan, pani määrän,
 Painon niinkuin pundarilla;
 Pani solmut ja sitehet,
 Tarhan tähtihin etehen,
 Josa juoksun jouduttavat;
 Toinen toista paineleepi,
 Paineleepi, ponnistaapi;
 Hänen valtansa vakava
 Piteleepi pilvet kaikki
 Hattaroita hallitsepi;
 Häll’ on tuttu tuulen synty,
 Pohjasen pisimmät pohjat;
 Sillä nosti nousemahan
 Meren lainehet lavian,
 Joilla laivat lentelevät
 Silkkisillä siivillänsä.
 Herra kaikki hallitseepi
 Suuntahan sovitteleepi,
 Meidän mutkaisen menomme.

 Joka luotti Luojan päälle,
 Myöntyi hälle mieltä myöden,
 Sepä oikein osasi
 Levon makian majahan,
 Sielun tyvenen tapasi.
 Hyvä Herra heimolainen,
 Hyvä sulhainen suvahte
 Että jouten juttelisin,
 Purkaisin poveni pohjan,
 Saisin sanani sanoa:
 Itse julkinen Jumala,
 Jonga neuvo näkymätöin
 Edellä esikätehen
 Ombi saattanut sinungin
 Nykyisihin naimisihin,
 (Niitä sinun siunatkohon.)
 Minä tiedän tarkallensa;
 Olet ehtinyt emännän
 Ilman niitä syrjä syitä,
 Joista pyörtyvät parahat,
 Visahatkin vilpistyvät.
 Antakohon armostansa
 Herra taivahan tekiä
 Sulle suuren siunauksen.

 Kuules morsian minua:
 Itse toimi taivahasta
 Sinun johdatti jalosti
 Suodun sulhaisen sylihin,
 Miehen parahan parihin,
 Jok’ on kirjat kahtellunna,
 Tiedon saaret soutanunna
 Kuulusa opin kyläsä,
 Kuulu tiedon kukkulalla;
 Joka joukon johdattaapi
 Opin ojan lähtehille.
 Jos on oppi oivallinen
 Ovat tavatkin tasaiset,
 Kiittävät kaikkialla.

 Siis mä toivotan todella
 Parikunnalle parasta
 Sydämmestä syttyneestä:
 Armot Jumalan avarat
 Teille aina auvetkohot!
 Itse surungin sumussa
 Päivä teille paistakohon,
 Pimiästä pohjasesta! Ps. 112:4.

 Ilo Jesuksen ihana
 Teitä täällä täyttäköhän,
 Mieli pahat painelkohon,
 Sokerilla suolatkohon!
 Onnet olkohot omanne
 Lukemattomat lugulda,
 Niinkuin pilvesä pisarat,
 Niinkuin koskesa kivejä,
 Alla virran villapäitä!
 Olkoon ikänne iloin
 Päivät lemmesä lepoiset!
 Koska, päivät päätettyä,
 Ero viimeinen edesä
 Herra teitä helmoihinsa
 Korjatkohon kaunihisti,
 Sinne teitä siirtäköhön,
 Kusa ilosa ijäti,
 Riemun runsaisa tuvisa,
 Laulut ombi lakkaamata
 Luojan Luoduist’ ihmetöistä;
 Kiitos kaunis Jesukselle
 Pojan veri vitsoihista,
 Pyhän hengen pyhityksest’!
 Sitt’ vast’ kaikis kajahtaapi
 Kaunis kiitos Jesukselle!

*) Tämän on tehnyt entinen Sotkamon Kirkkoherra, Doctori Johan Frosterus, kunniaksi ja kaunistukseksi Sukulaisensa häihin, joka oli Professori Turun Akademiasa ja nai Kesäkuusa .

Johan Frosterus
Henkilörunot