Aavikon kukka


I 

 On äärtä vailla erämaa,
 jot’ yksin saamme vaeltaa,
 ja murheillemme taakka
 on raskas kuoloon saakka.

 Jos vesihelmen yhdenkin
 me näämme, huulin janoisin
 sen maasta tavoitamme
 ja juomme tuskahamme.

 Ja loisto kuinka taivainen
 voi olla pienen kukkasen,
 tien oheen joka aukee,
 kun jalka hiekkaan raukee!

 Ah, raskaan kuorman unohtain
 me tunnemme sen tuoksun vain,
 ja kirvelevät haavat
 yöss’ ihmevoiteen saavat.

II 

 Maan aavikoitten kukkanen,
 sa kaunis uni sielujen.
 sa lohdullinen sana,
 kuin loistat kirkkahana!

 Ah, armahditko kulkijaa,
 ken kuumaa tietä vaeltaa
 niin nääntyneenä, yksin,
 niin synkin epäilyksin –

 kun, jalolilja, matkallain
 sun raikkaan tuoksus tuta sain,
 kun välkyit kasteveessä
 mun silmieni eessä...?