Tuhottu nuoruus
Laivamme lähti iloisesti humisten
 täynnä nuoruuden loistavia unia,
 säihkyvää elämää, suloisesti kipeää.
 Puhkea vain kukkain hehku oli mielemme.
 Koskaan ei väkevyytemme uupua voi!

 Mikä matka salakavalan kareikon yli,
 piinaava sade, nälkä, kylmyys,
 köyhiä päiviä, pimeyttä, kammottavaa tuskaa.
 Me kestimme kauan,
 lakastuimme hitaasti.
 Hyhmäisessä vedessä,
 uponneen laivamme pyörteessä
 jatkuu vimmainen taistelu,
 toivottomien, ilottomien julma kilpa.
 Monet ovat tarttuneet minuun:
 väkevä uimari, pelasta!
 Vaikenen uupumuksesta.
 Väkevin! – Merilintujen kirskuva noidannauru.

 Ikuisuuden ajelehdin taakkoineni,
 vajoan usein uppoamisen sumuun,
 nousen jälleen salaperäisesti, ihmetellen.
 Ei tule kukaan sanoen: kannan sinua, menehdyt.

 Tiedän, vajoan pian viimeisen kerran
 veden painamissa silmissäni nuoruuteni,
 loputtoman kasvun vahva ruokamulta,
 raiskattuna kuten miljoona nuoruutta
 jälleen ja jälleen.