Sotilaan hyvästijättö
Oi äiti, turhaan vaalinut
 et kahta poikalasta.
 Jo veli ennen mennyt on,
 nyt lähden minä vasta!

 Sain lähtökäskyn rintamaan,
 sen riemumiellä täytän.
 Mit’ rehti Suomen poika voi,
 sen uskon, siellä näytän!

 Kun veli läks’, niin kiistettiin,
 ken kotiin jää, ken lähtee.
»Jää kotiin», sanoi veli vaan,
»sä äidin vanhan tähden

 ja vuoksi isän harmaapään
 ja vuoksi hänen tuolla»....
 Hän vaikeni ja taloon päin
 vaan katsoi virran puolla.

 Mä ymmärsin sun uhraukses,
 sä veli rakas, jalo!
 Sun petti äänen värähdys
 ja silmäis tumma palo.

 Nyt seuraan sinun jälkiäs,
 ei olla enää saata
 nyt lähtemättä rintamaan,
 ken lempii isäinmaata.

 Siis hyvästi nyt äiti vaan
 ja isä valkohapsi,
 jos sulta poiat sotaan jää,
 yks jäähän tyttölapsi.

 On sisko meidän vanttera,
 hän tarttuu kyllä auraan,
 kuin leikki hältä käypi työ,
 vain laulelee ja nauraa.

 Ja viimeiseksi hyvästi
 sä, joen tuolla puolla,
 mä sua viimeks muistelen,
 jos kohtalon’ on kuolla!

 Jos rinnan luoti lävistää
 ja hangella mä makaan,
 niin kotiin päin mä käännän pään
 ja huokaan näin, sen takaan:

 mun kohtaloni ollut ei,
 ei ollut sua saada.
 Mut tyynin mielin, miettehin
 voin hangella nyt maata!

 Oon tehnyt, minkä vaati maa
 ja vaati kansa multa.
 En enää jaksa kauempaa,
 hyvästi, oma kulta!

 Ja hanki kirkas kimmeltää
 ja iltatähti palaa,
 ja ikihongat humajaa,
 saa kyynel silmään salaa.

 Hyvästi äiti, isä vaan,
 hyvästi kotijoukot,
 hyvästi ranta, hakamaa
 ja kaikki nurkat, loukot.

 Nyt luodaan uusi Suomenmaa,
 ei enää olla orjat,
 siks kaikkialta kokoontuu
 nyt poiat uljaat, norjat.

 Hyvästi kaikki jääkää nyt,
 jo kohta suksi kiitää.
 Mä tulen, veljet, uottakaa!
 Jos siivin voisin liitää!

1918.