Se heräjää
Mahtavana hallitseepi vielä talven haltia,
 Metsämailla mökit pienet ovat hankiin hukkua.
      Mutta annahan viikkojen vierähtää,
      Niin hankien harjat ne haipuen hukkuu
      Ja luonto, mi nukkuu,
      Taas heräjää
      Ja kunnahat kukkien kimmeltää.

 Kaunihina silloin luonto soittaa jättikanneltaan,
 Soittaa soilla, soittaa mailla, soittaa siniaalloillaan,
      Ja soitto se helkkyvi riemuiten
      Ja kertovi keväimen voimoa luovaa
      Ja auvoa suovaa,
      Kun suvinen
      Taas huokuvi sää yli seutujen.

 Niinkuin aikaa hiljaa jatkaa vuoroin päivä, vuoroin yö,
 Jatkuu luonnon riemutessa hiljaa kevään luomistyö!
      Maan suonista nestehet elämän
      Käy suonihin puiden ja ruohon ja viljan,
      Syys kunnekka hiljan
      Tuo täytelän
      Ja kypsän ja runsahan hedelmän. –

 Hengen vainioilla myöskin kevättyötä tarvis on.
 Kevättyö on hyvän työtä, tähtää valon voittohon.
      Se lippua aatteiden kannattaa,
      Ja öisiä varjoja lämpöisin rinnoin
      Ja hehhuvin innoin
      Se karkoittaa, –
      On vapaus hengen sen määrämaa.

 Suomen saloilla on monta taloa ja tölliä,
 Joit’ ei vielä hengen kevät valaise ja lämmitä
      Ja niissäkin lapsia karkeloi,
      Ja nekin on koituvain päivien kansaa.
      Ei henkistä ansaa
      Muu poistaa voi
      Kuin kirkasna loistava tiedon koi,

 Davidin kun istuimella istui nuori Salomo –
 Vuosituhansien jälkeen vielä kuulu, mainio –
      Hän rukoili tietoa totista.
      Sä pyydä myös tietoa, kansani kallis,
      Sun kilpes ja vallis
      On tiedossa,
      Mi johtavi töitä ja toimia.

 Nöyryyttä ja viisautta ano lailla Salomon,
 Silloin vaihtuu takaloilla hengen yöhyt valohon.
      Ja viikot kun hiljahan vierähtää,
      Niin synkeät varjot ne haipuen hukkuu.
      Ja henki, mi nukkuu,
      Se heräjää
      Ja uhkuvi voimaa ja elämää!