Luonnon halu
Niiden luonto reistaa
 Niillen vaivoillen,
 Kuin on ollut heistä
 Ennen äidillen.

 Heidän sydän kukkuu
 Kullan kumppaliks,
 Kuin on toinen luotu
 Toisen toveriks.

 Evasta jo lähti
 Alku kullenkin,
 Vaimoksi ku pantiin
 Paratiisihin.

 Eikä taida muuttuu
 Enää milloinkaan,
 Vaikka moni suuttuu
 Miehen elämään.

 Parahatkin rikkaat
 Eivät tyydy tääll’
 Olemahan yksin
 Vaikka kieletään.

 Koska luonto vaatii
 Olemaan sen niin,
 Totta myöskin kaikki
 Tyytykäämme siin.

 Kuin se hyvä mieli
 Viepi miehillen,
 Niin se liika kieli
 Jääköön hulluillen.

 Saara hyvin käyttii
 Aprahamillen,
 Hyvät tavat näytti
 Aina miehelleen.

 Sitä esi-merkkii
 Nytkin täyttäkäät
 Siveästi myöskin
 Olla päättäkäät.

 Ahasvierus, suuri,
 Oli vihainen,
 Kuin oli rotnink Vasti
 Uppi-niskainen.

 Kohta rotnink Vastin
 Ajoi erillen,
 Ester palkka-pii’an
 Pani tilallen.

 Hällen köyhä piika
 Kelpais paremmin,
 Kuin se kaunis rotnink,
 Eripurainen.

 Vaan jos vaimo ompi
 Luotu heikoksi,
 Niin on miesi vahva
 Pantu turvaksi.

 Kun on vaimo suotu
 Miehen kumppaliks,
 Eikö meidän täydy
 Tulla ystäviks?

[[Antti Puhakka|A[ntti]. P[uhak]:ka.

Lähde: Sanan-Lennätin 22.10.1858.

Antti Puhakka
Runot
Sanan-Lennätin
1858