Lapsuus (Lindahl)
Kuoro:

 Hyvän, pahan ulkopuolla
 lapsuudessa astellaan. –
 Sielu on kuin kevätkukka,
 tuoksuton ja umpussaan.
 Älkää ennen aikojansa
 sormeilko sen silmuja,
 antakaa sen juurtua
 ja auringossa aueta!

 Tyttö:

 Ihmiselon vainiolla
 hento oras olen vain.
 Pieni aarrelipas äidin
 ihanteiden, unelmain.
 Minuun kätköön talletti
 hän salaisimman toiveensa:
 vastaisuuteen kuvansa
 vien kenties kirkastettuna.

 Poika:

 Kuvitusten eksyttävää
 villiviidakkoa käyn.
 Elän aikaa ihmeellisen,
 loputtoman unennäyn.
 Päivän kirkkaudessakin
 haastaa henget satumaan:
 yksi tahtoo oikealle,
 toinen viittoo vasempaan!

 Kuoro:

 Kuvitusten eksyttävää
 viidakkoa tiemme käy. –
 Virvatulten takaa-ajoon
 elämässä ennättäy
 ehkä meistä monetkin,
 jos eivät opastusta saa,
 tietoa mist’ todellisuus
 alkaa, mistä satumaa.

 Ajan viljavainiolla
 oraita me ollaan vain.
 Vahaa eessä elon kouran;
 sielujemme muokkaajain
 herkkä heijastin. – Siis suuren
 Kaitselmus, suo rakkauden
 uhota sen rinnasta,
 ken viittoo tiemme vastaisen!