Inkerin rajalla
Reki ajaa halki kylien.
 Lähestymme lakkaamatta itää.
 Outo pelko lumoissaan sua pitää.
 Mitä mietit, katse tummeten?
 Silmin näet sodat kestetyt,
 elät julman taistelun ja kauhun,
 paon, ryöstön, tulipalon, sauhun,
 jok’ on nämä metsät kiertänyt.
 Näet heimos väkevämmän alla
 nääntyvän – ja sentään nostat pään:
 Länsi itää vastaan seistessään
 milloinkaan ei kuole kuolemalla.
 Säilyy, ken ei itseänsä kiellä.
 Tuhat kertaa itä kipunoi
 yli Inkerin, vaan yhä siellä
 puhdas Väinämöisen kieli soi.

 Silloin hangen alta kohoaa
 jotain, jost’ et silmääs kääntää saata:
 raja yli seudun kohoaa
 synkentäen varjollansa maata.
 Hengähtämättä sa näet sen.
 Kipeästi halki kylien
 raja väkivalloin tehty leikkaa,
 läpi veljies sen rauta leikkaa.
 Kosket piikkejä sen kädelläs,
 ja ne pistävät sun sydäntäs.

 Pysähdy ja itke, vaeltaja!
 Omaa heimoasi silpoo raja.

 Inkeristä asti Uraaliin
 näet vitkaan: valtavana siellä
 lepää maa, mi kohtalonsa tiellä
 peittynyt on pilviin verisiin.
 Vuosisadat helmastaan se meihin
 kuolemaa ja vihaa uhoaa.
 Mikä sitoi Suomen heimon teihin?
 Mikä johtaa sua, tuskan maa?

 Mittaamattoman ja pyhän ajan
 vavisten sa viivyt luona rajan.
 Tapahtukoon tahtos, Isä meidän.
 Tulkoon valtakuntas, Isä meidän.

 – Rusko sammuu. Jälleen länttä kohti,
 sinne, mistä viime valo hohti,
 kääntyy reki. Itä yöhön jää.
 Sumu Venäjältä leviää.
 Piikkilankain varjo lepää tiellä.
 Miten hepo kotiin kiiruhtaa!
 Yksinäiset tulet tuikkii siellä,
 minne kättä ojentaa et saa.
 Nosta silmäs! Hiljaa syttyvät
 kaikki taivaan kauniit kynttilät.

 Tutkimattomina näämme yhä
 taivaan kirjoituksen loistavan.
 Yli Euroopan ja Aasian
 välkehtii sen tähtikieli pyhä.
 Kirkas tähti! Heitä säteitäsi
 heihin, joiden päällä Herran käsi
 päivällä ja yöllä raskas on.
 Auta heitä, joilla raskas on!