Se yö
Ma muistan yön sen selvästi, mi vielä
 kuin eilispäivä elää muistossain,
 yö musta, tumma verhoi maita siellä,
 mutt’ sydämessäin paloi päivä vain.
 Me istuksimme Ärjän kalliolla,
 ja myrskyn meuru ympärillä soi,
 me yksin oltiin niemell’ autiolla,
 se mielihimme oudon tunnon loi; –
 vain myrsky mylvi, tuiski Ärjän tuuli,
 ja siellä impi lemmenvalat kuuli.

 Noin mahtavasti nousi vesivuori,
 ja vahto huipulla sen kihelmöi,
 se sammaleiset rantakivet kuori
 ja hyrskyttäen rannan louhta söi.
 Mutt’ vaahtopilvet nousi taivahalle
 kuin jalopeuran harja leiskuaa,
 sen vihuri taas syöksi aallon alle,
 kohahtain sinne katos vaahto vaan; –
 näin vyöryi, nousi, laski Ärjän pinta
 kuin vierelläni sulo-immen rinta.

 Ol’ taivas tumma kuni syksy-yöhyt,
 ja myrsky ylänteissä mylleröi,
 kesäisen sineen peitti pilvivyöhyt,
 vaan väliin salamainen maahan löi.
 Ja silloin näimme laineet lakkapäiset
 ja Ärjänseljän aukinaisen tuon,
 mutt’ kohta myrskypilvet mylviväiset
 tuon valonjuovan jälleen umpeen luo; –
 ja salamoita iski tumma taivo,
 mutt’ rinnassani riehui lemmenraivo.

 Vaan vihdoin tuolta tuulenpäältä sousi
 yks’ aalto ärjyinähän summaton,
 se pyörti pilvilöihin, laski, nousi
 ja iski pärskähtäen kallioon.
 Se siitä juurinensa pajut riuhtoi,
 ja pohjaan vieri alas paadet vaan,
 tuo vaahtopilvi meiltä kasvot huhtoi,
 ja vavahteli kallio ja maa; –
 mun rintaseni rauhan laine ryösti,
 sen Ärjän syvänteihin syvään syösti.