Tovereille!
Nytpä ensikerran yhtyneinä
 olemme me tovereina tässä,
 Luoja tiesi, koskaan kohdataanko
 toisiamme enää elämässä.

 Mutta kenpä tiesi onni suopi,
 että kerran seistään tässä vielä,
 että kerran vielä toisiamme
 kohdatahan täällä elontiellä.

 Eri paikoilla on koto meillä:
 toisen ompi Hämeen hongikoissa,
 toisen kodon rantaa meri huuhtoo,
 Vuoksen pauhu kuuluu toisen koissa.

 Mutta vaikka erin kaltaisia
 ollaankin me tässä seistessämme,
 kuitenkin meit’ side yhdistääpi:
 kumppanuus on tunnussananamme.

 Kumppaneina olemme me tänne
 yhteen tulleet kerran elontiellä,
 mutta ensikerran tänne tullessamme
 olemmeko kumppaneita vielä?

 Eikö halveksien joku meistä
 kumppaniaan silloin täällä kohtaa,
 jos ois onni ollut sillä aikaa
 tylynmoinen jotakuta kohtaan?

 Toinen meistä ehkä tulee tänne
 ajaellen asuss’ kopeassa,
 toinen tulee ryysyvaattehissa
 kiirehtien jalkapatikassa.

 Silloin onko kumppanuus se vielä,
 niinkuin tänään, tuores, luja, uusi,
 taikka kuivanutko kokonansa
 niinkuin sateen puuttehessa kuusi?

 Heitä pyydän, joiden silloin tänne
 onni ompi vielä yhteen tulla,
 juomaan maljan heidän muistollensa,
 jotka makaa silloin alla mullan...

 ***

 Mutt’ vakavat aattehet tuulena pois,
 nyt nuoria ollahan vielä.
 Vaan lemmettä nuoruus varjo vaan ois,
 siis lemmi sä ain’ elontiellä!

 Sä lemmi ain’ neitoa, ketä vaan saat,
 ja joukosta etsi sä sievin,
 heit’ hiitehen miettehet huolekkaat
 ja laulele iloisin mielin!

 Jos täällä ois maljoja tarjona vaan
 ja viiniä kirkasta oisi,
 niin sille, ken lempivi nuoruuttaan,
 mä kuohuvan maljasen joisin.