Ristiäiset
Aatos ailahti minulla,
 mieli pätö poikasella
 runoruuheni vesille
 vieä näille väljemmille,
 aukeammille aloille,
 liinaharja lainehille;
 sinis souella selällä,
 sinis vettä viiletellä,
 kunis linnat kuumottaisi,
 kunis rannat riemutäyet
 juhlariemuun ratkeaisi.

 Näin se syntyvi tarina:

 Olipa impi, oiva tytti,
 vaan ei liiaksi lihava,
 eikä liioin lellitelty,
 hempeästi hellitelty,
 Karjalaksipa nimetty.
 Kaltoin, kurja, kasvateltu,
 solmuruoskalla suittu,
 nälin työllä näännytelty.

 Toivoin tuota tuon ikänsä,
 toivoi taivon selkiävän,
 tuulten toisien tulevan,
 vapahammin viipottavan,
 jotta jaksaisi jalalle,
 taipuis töille taitaville,
 onnen uusille urille,
 luomisriemun rintamaille.
 Toivoi, toivossa eleli.
 Tuulet toiset jo tulivat,
 vapahammin viipottivat,
 ajan aaltoja ajeli,
 toista työnsivät tapoa,
 vanhat veivät mennessänsä.
 Saattoi tsaaritkin manalle,
 miehet mahtavat manasi
 esiin alta aallonharjan,
 myrskytuulien tohinan,
 kumouksen kuohun: alta,
 uutta luomahan lajia,
 toista tuomahan tilalle.
 Mikä vanhaa, sen vajotti,
 iäksi syöksi syöverihin.

 Aamu kaunoinen kajasti,
 kumouksen kulta-aamu,
 päivä neljänä helotti,
 päivä suuren luomisriemun,
 nousi taivahan navalle,
 paistoi maille, parmahille
 yli Karjalan salojen,
 yli siinnon sinivetten,
 nosti nuortean orahan,
 idätteli uuden onnen,
 kerran pilvihin pakeni
 päivä armas, paistavainen:
 pilvet synkiksi sakeni,
 länsi laittoi ukkosilman,
 heitti raskahat rakehet
 orahille nouseville,
 kaiken loukohon lakosi
 sekä kaatoi kauniin viljan.

 Impi Karjalan ihana
 hetken kauhua katasti
 veessä silmät, mielin karvain,
 mykän murheensa salasi;
 tointui tuossa tuokiossa...

 Tointui, touhussa alati
 suori suurta, rinnallansa
 sulho suurempi, sukua
 kaikkiluovan, kaikkivoivan
 työn on valtiaan väkevän,
 suuren neuvostosoturin.

 Tytti Karjalan komea
 tunsi vaivan vaikeaisen,
 kohun kantajan kipuja...
 Vuodet suurta synnytteli,
 vuodet toisia kovemmat.
 Eikä synny suuri lapsi,
 ilo Karjalan ihana.

 Vaan on täysi aika saanut
 viimein syntyä suletun
 immen kipukammioihin:
 syntyi lapsonen, lajia
 suurinta ei, pienintäkään,
 vaan on sankarin sukua.
 Nimen sai se: Kontupohja.

 Ristiäisissä mukana
 mahtivieraat mellasteli:
 tuulet ankarat tujersi.
 Lapin viimat vaikeroitsi,
 ristijoikuja joiusi,
 ilotanhut tanssahteli
 lumilinnoissa lujissa,
 hankihallan kartanoissa.

 Varttui lapsi, vaivoin saatu,
 varttui, työhön jo tenäsi:
 kutoi kankahan korean
 kuusenpölkyistä kovista,
 oman mannun nostamista,
 paperiliinasen levitti
 närehistä oman metsän...
 Kasvaa kaunis Kontupohja.

1929

Jalmari Virtanen