Mullan koru
Maan tomuun kerran suli
 syyspäivän kirkkaus.
 Siit’, armahani, tuli
 sun hiustes kimallus.

 Veen himmeyteen pisar
 sai tulta pilvien.
 Loit auki, armas sisar,
 sa silmäs iloisen.

 Sun viivaan ihos keräs
 yö tuoksust’ argervon.
 Suus nuori kukka heräs
 kuin kukka unikon.

 Niin kautta sieraimesi
 soi ääni Väkevän,
 ja nuoret jäsenesi
 sai nuoren elämän.

 Nyt kantaa mullan povi
 sua, armas, korunaan.
 Oot Kauneuteen ovi
 ja Suureen Olevaan.