Virsi ijankaikkisesta autuudesta
Oi riemua!
 Oi autuutta!
 Kuink’ kepeeksi
 Nyt tuntuupi!
 Ei murheet maan
 Mua painakaan;
 Ei pahat työs,
 Mun syntin’, myös.
 Mun sielun’ on kuin lentää vois!

 Mi valkeus!
 Mik’ kirkkaus! –
 Mi päällä maan
 Kuin peiliin vaan
 Häämöitteli,
 Kajasteli,
 Se paistaa jo
 Kuin aurinko
 Nyt selkeänä, kirkkaana.

 Maan päällä sain
 Vaan puolittain
 Tät’ oivaltaa,
 Tät’ aavistaa
 Mun toivossan’,
 Mun uskossan’ –
 Nyt, Jumala,
 Sua kasvoista
 Jo näen kasvoihin!

 Oi Korke’in!
 Mill’ ansaitsin
 Mä syntinen,
 Mä saastainen
 Tään kaiken nyt?
 Ei täyttänyt
 Mun voimani,
 Vaikk’ koitteli,
 Sun käskyjäsi pyhiä.

 Kyll’ rakasti
 Sua sieluni;
 Pyrkinyt pois
 Maan tomust’ ois;
 Ja hurskauteen
 Ja pyhyyteen
 Se halavoi –
 Mut aina – voi! –
 Taas vaipui kesken lentoaan.

 Oi rakkaus!
 Oi armahdus!
 Sä rajaton,
 Sä verraton!
 Maan madon tään
 Niin viheljään
 Sä armahdit
 Ja puhdistit,
 Omaksi lapseks pyhitit!

 Tuhatkin ois
 Jos kielt’, en vois
 Sua kyllin mä
 Täst’ ylistää.
 Vaikk’ ääretön
 Ja määrätön
 Ijäisyys on,
 Ah mahdoton
 Täydesti kiittää armostas!

 Oi riemua!
 Oi autuutta!
 Ei hetkeä
 Ei vähintä,
 Jok’ erottais,
 Luovuttaa sais
 Mua Sinusta,
 Oi Jumala,
 Mun Herrani, mun Isäni!

Suonio [Julius Krohn].

Julius Krohn
Virret