Henrik Vergeland
Sa suureks olit syntynyt
 Ja suuri henkes särki
 Kaikk’ ajan ahtaat sitehet:
 Otsalles ikijärki
 Soi neron valta seppeleen;
 Kun silmäs salamoitsi,
 Maailmat uudet kangasti:
 Ne laulu esiin loitsi!

 Syvältä sielus ounasti
 Ikuisen kauneuden
 Rajattomassa meressä,
 Ja hengen puhtauden
 Rajoissa riemun kukkasmaa
 Ol’ aavalt’ auki Sulle,
 Kuin armo aava taivahan
 Jumalan valitulle.

 Maa myöskin – halpa ainiaan.
 Suurt’ ei voi arvostella,
 Se tuskin heidän hautojaan
 Uskaltaa kaunistella –
 Sull’ antoi paikan kunnian –
 Rivissä sotarinnan,
 Sait taistelussa sortua
 Takeeksi voiton hinnan.

 Epaminondas kuollessaan
 Julisti päivää voiton –
 Niin, Vergeland, Sa Norjanmaan
 Kultaisen aamukoiton
 Valossa läksit Tuonelaan,
 Työn tehtyäsi suuren;
 Sa johdit kansas sydämmeen
 Sivistyskukan juuren.

 Kukoistakoon nyt otsallas
 Laakeri kansan suoma –
 Se sull’ on ollut kehdostas,
 Jumalan neroluoma!
 Nyt tulta silmäs iskeköön,
 Ja ounastelkoon mieli
 Sydämess’ oman kansasi
 Ja kaikukoon sen kieli!