Kääpiön kosto
On vuoressa kääpiö. Kiiluvaa,
 Kas, siellä hän kultaa kalkuttaa.
 Se ahjossa vaaleten kipunoi.
 Ja kääpiön vihlova laulu soi:

 Valost’ armaan häätänyt auringon
 Alas vuoriin ihminen meidät on.
 Suku korska se saaliinhimossaan
 On sortuva myrkkyymme riuduttavaan.

 Kas, kultamme, vuorissa leimuten,
 On turmaan suistava ihmisen.
 Se pohjalla kuilujen hirvittäväin
 On vaaniva, maaniva kimmeltäin.

 Ja meiltä se tenholoiston saa,
 Joka ihmisen sielun orjuuttaa,
 Kunis taivaan luota ja auringon
 Hän yöhön ja kuoloon suistuva on.

 Se sankarin kourasta kalvan lyö,
 Se pettää maan, valat kalliit syö,
 Ja rakkaus saastuu vuoksi sen,
 Luo alttarin varkaana astuen.

 Se neidon viattomuuden vie
 Ja uskon – ja autio sielu lie.
 Pojan uupuu uskallus huimapään,
 Kun veriin huokuu se kylmyyttään.

 Siis kiilu, kulta, ja kipunoi!
 Vihan moukari, mahtavasti soi! –
 Suku ihmisen surmaan vaeltaa.
 Taas meidän, meidän on kerran maa!

Josef Julius Wecksell
Runot
Uuno Kailas