Punavankien puolesta
Suurempaa kuin sitoa on päästää,
 kauniimpi kuin on hävittää, on säästää.
 Hetket kyllä kysyy tuskan, erheen,
 tarpeen kaikk’ on voimat kansain perheen.

 Tuolla puolen paikan ynnä ajan
 asuu laupeus, laakso riitain rajan,
 jonne eivät elon myrskyt jouda,
 jonk’ ei vettä sotapurret souda.

 Elää rakkaus, vaan ei elä viha.
 Samoo Henki, Sana, vaan ei liha.
 Aineen valta meidät louhii lokaan
 kautta orjantappuraisen okaan.

 Herätkäämme, henget taivahalla,
 suuren luonnon, Luojan kasvoin alla!
 Eikö riitä kyynelet, ei veri?
 Sitten meill’ on tapa, usko eri.

 Evankeelinen on maamme meidän.
 Laki Mooseksen lie laki teidän.
 Tiedätte vain: »Hammas hampahasta!»
 Ette tiedä mitään suuremmasta.

 Ette ymmärrä te ylhäisyyttä,
 ette lemmettyyttä, leivättyyttä,
 ette elon mahlan maksajia,
 polun pitkän jalan-jaksajia.

 Tyyntä tehden hengen, ruumiin työtä
 järky emme ajan myrskyin myötä,
 mutta meissä ajan aatos säilyy,
 vaikka yllämme yön varjot häilyy.