Saaronin ruusu
Oi tytär Siionin tummatukka,
 mi kansan keskellä kylmän kalpeen
 käyt kauno ylpeän arvokkaana,
 oot heitä lähellä, heille vieras.

 Tuo katse kaiho ei heitä hemmi,
 sen säihky siintävi sadun mailta
 ja idän tunteita povi aaltoo,
 vain niille hymyvi huuli hieno.

 Sä ruusu Saaronin valkotumma,
 oot kauas harhaillut kodin teiltä;
 vaan aina säilytit muistot vanhat
 ja uskon isien pyhän, puhtaan.

 Ja kielen – niin jospa oisit senkin
 sä säilyttänyt myös puheessakin!
 Se vielä elpyykö, hebreaksi
 viel harppu Davidin helkähtäiskö?