Karjalaisen laulu
Piä nyt pihti, valkeata,
         jotta lauloa näkisin,
         lauloa luku tulevi,
         suuni soia tahtelevi.

                         Kalevala.

 Lauloi ennen karjalainen
 Elostansa täällä,
 Soitti murheet mustat julki,
 Kannel polven päällä.

 Pajatteli paikallensa
 Vaivat vaikeaiset,
 Kertoi, kuinka puuttehessa
 Nääntyi miehet, naiset.

 Aamutähden tuikkiessa
 Elääksensä raatoi,
 Iltatähden välkkehessä
 Vielä puita kaatoi.

 Kasket kaatoi, halmeet raatoi,
 Perkkaeli soita,
 Nosti peltotilkkusille
 Kiviraunioita.

 Pärevalkeen loimutessa
 Kutoi verkkojansa,
 Lyhven sydänöisen hetken
 Kaimas kultoansa.

 Savupirtin karstaorren
 Alla kasvoi lapset,
 Ainaisessa orjatyössä
 Valkenivat hapset.

 Surren lauloi karjalainen
 Orja-elostansa,
 Näppäeli sormillansa
 Koivukanneltansa.

 Lauloi, kuinka stanavoi
 Ja pappi pitkätukka
 Ryösti, niinkuin lammaslaumaa
 Ryöstää ahnas hukka.

 Kulakit ja virkamiehet
 Veivät viimeisenki,
 Kopeekkaakaan maksanut ei
 Rahvaanmiehen henki.

 Lauloi myöskin, kuinka täällä
 Vainovalkeet riehui;
 Kuinka karun pinnan alla
 Viha herraan kiehui.

 Lisäeli virttä vielä:
 ”Tyytyväisyys puuttui;
 Herroihin ja pettuleipään
 Rahvas vihdoin suuttui.

 Raatajain kun taistoliput
 Liehui, hulmahteli,
 Mukana myös taistomiellä
 Lapin rahvas eli”.

 Lauloi ennen karjalainen
 Näitä laulujansa,
 Sekä soitti sormieli
 Koivukanneltansa.