Silmänkääntäjä/1
Oluvinen. (Tullen Helsingistä kotiinsa)
Voin vedon lyödä, ettei Liisa minua tuntenut.
Nähtyään minun, hän juoksi panemaan päällensä.
Ken nyt voi sanoa, etten minä ole Herra; ja
millainen? Niin hyvä kuin moni lukien ja laulaen
koulut ja kimnasit ja jotki halki. Isäni ja äitini
minua aina sanoivat tuhmaksi. Vahinko etteivät
nyt ole elossa; saisivatpahan hävetä edessäni;
vaan mitä? Tuossa näen, Liisa jo tulee ja kirkkovaatteissaan
— hahaha!

. (Tulee ulkoa ja seisattuu ovelle nyykistäen
polviansa tervehtiessään.)

. Kumoron Liisapetty!

. (Itsekseen.) Ah! mikä nuori, kaunis
Herra! Varmaan Hovin vieraita? (Kovasti
Oluviselle) Mieheni on poikessa, minä olen yksinäni — ja
olen odotellut häntä —  — 

. Viipyväksi? hi hi hi! — 

. Ikävöinytki — (hiljan) Ah mikä lusti
Herra! voi jos Jussi — tulisi!

. (Lähenee Liisaa) Voi jos Jussi
ei tulisi! (antaa suuta Liisalle, joka katsoo
alas.)

. (Hiljaan) Mikä makia muisku! Ah!
Se ei ollut Jussilta.

. (Tutusti) Liisa!

. Mitä? Jussi! Sinä Jussi? Hui!
kuin säikähin, kuin luulin —  — 

. Sen nyt näin, kuin et edes paennutkaan.

. Niin, milloin minä ennen sinua olen
paennut?

. Mutta ethän minua tuntenutkaan.

. Vielä sanot! ken sinua muut olis
tuntenut tuollaissa? Mutta Jussi! toellako nyt
vaatteesi tuollaiseksi olet muuttanut?

. Ihan toella, Liisaseni!

. Mitä? minä en ymmärrä, vain olet
sinä hulluna?

. Sinulla, Liisa! näetsen on liian vähän
ymmärrystä. Tilallissa olimme talonpojat;
nyt tilatoina, nyt näetsen elämme Herroiksi; ymmärrätkö
sen?

. Ja syömättä. Voi, voi! Jussi parka!
huomeseksi ei ole leivän murua kotona, ymmärrätkös
sinä nyt sen?

. Sen? Liisa! Sitähän minä olenki
tutkinut, ajatellut ja aprikoinut koko poisoloni.
Mutta sinä, Liisa, et ole nähnyt muuta, kun tuvasta
ulos ja ulkoa tupaan.

. Vaan jopahan senkin olen nähnyt, ettei
ole leivän murua kotona.

. Sen vaan? Ja paljailla silmilläsiki?
Ei eukkoseni! Minä näetsen olen kulkenut halki
maailman ja oppinut enemmän, kuin isien isänisät
mailman alusta asti.

. Joko senki olet oppinut: elämään syömätä?

. Sinä haastat kuin leikatusta lampaan
päästä. Kaupungissa, näetsen Liisa, nä’in minä
opin pitävän lehmää sarvesta ja älyn sitä
lypsävän  —  viekkauden vaunuissa ja rehellisyyden
jalkasin  —  totuuden hakkaavan puita ja kavaluuden
istuvan valkialla.

. Voi, voi! Jussi, mitä haastelet!
Hyödyttääkö nekin meitä?

. Enemmän kuin luulisit; Liisa, sinä
vielä et ymmärrä. Äly ja viekkaus maailmassa
auttavat välemmin, kuin työ ja ansio. Esimerkiksi,
näetsen, tuolla metsässä on vanha pölhö; tuhatta
vuotta se jo on siinä seissut, mutta kenpä siihen paljon
silmiänsä on luonut. Vaan sanoppas siinä
olevan jotain ihmeellistä, sano sen öillä kummittelevan,
sano sen parantelevan pistoksia, hammastautia
ja muita kohmauksia: näkisitpähän miten
virtaisi kansa sitä ihmettelemään ja ihailemaan;
moni maksaisi hyvät rahatki päästä sen luo; ja
pian tulisi se kuulusaksi ympäri mailman, se sama
meidän vanha pölhö. Joko nyt ymmärsit?

. Kaikki mitä haastat on synkiämpi syysyön
pimeyttä; kaikkihan jo olet kadottanut: pellot,
metsät ja pölhöt.

. Hahaha! Sinulla on vähemmän ymmärrystä
kuin kaksiöisellä vasikalla. Kuuletsen nyt,
kuin yhellä sanalla selitän sinulle koko asian selvemmäksi
keväistä päiväpaistetta: Kaupunkiin näetsen
muinen tuli Kuninkaallinen ulkomaan Suutari,
nimeltä Beklin. Koko mailma nyt tahtoi teettää
kenkänsä ja saappaansa sillä. Mutta kaupungin
entiset Suutarit jäivät jouten, ihan jouten, Liisaseni!
Tuostapa nyt Suutarit ajattelemaan ja sitä
tekisivät vielä nytkin, jos ei eräs älykäs mies
heitä olisi pelastanut. Suutari Pylkkönen keksi
näetsen yhtaikaa koko salasuuden ja ilmoitti sen mailmalle.
Hän, näetsen, eräsnä yönä hävisi kaupungista
ja koko näkyväisestä mailmasta, mutta
sen siaan ilmestyi uusi, vieläki kuninkaallisempi
ulkomaan Suutari Pylkkeliin. Alappas tuiskutaa
työtä tällekin. Ahaa, liini! kiljaisivat kaikki Suutarit
kuin yhdestä suusta, siinäpä se onki temppu.
Pikemmin kuin sumu päivän nostessa, hävisivät
samassa kaikki entiset Suutarit ja toiset toistansa
muukalaisemmat ja kuninkaallisemmat ilmestyivät niiden
siaan, joita nyt jo on yhen verran kuin musti
nimisiä koiria.

. Mutta Jussi! virsuakaan et osaa tehdä,
sen vähemmin sinusta olisi Suutariksi.

. Ei tässä osaamisesta ole puhettakaan.
Näetsen, Liisa! samatenkuin Suutarit, muuttuivat
viimen muutki ammattimiehet Ulkomaalaisiksi, sikäli
kuin Sorvari Surrander, Uunintekiä Tegel,
Viinankauppias Ruus, Yövartiat Rennsteen ja
Skrikhalsiander ja muut sellaiset tulivat ulkomaalta
sinne; ja sen nyt jo meiän Mustiki ymmärtää,
että sellaiset nimet, kuin: Palovinerus, Räkänenander,
Korvapuustius, Rahvelianus, Punssioni,
Romtotilander, Pohmelius, Sepeliin, Mustileen,
Kortpeliander ja Tyhjäkerskonius ja lukemattomat
muut sellaiset, että ne muka elättävät miehensä,
vaikka karpeettomalla kalliolla.

. Voi, Jussi parka! nyt näen, ettet
enää ele ymmärryksessäsikään. Ethän osaa mitään
ammattia, pait kyntämistä ja siihenkin olet laiska.
Nyt olemme hukassa.

. Hahaha! Liisa! Et sinä sitäkään ole
kuullut, etteivät ihmiset kysy kenenkään oppia ja
ettei oppi tee ketään herraksi, mutta nimi, se näetsen
on pääasia. Ihmiset ovat jo ennen mailman
alkua keksineet sen, että kaikki ulkomaalaiset ovat
viisaita ja oppineita; ja koska kaikki asiat ja kaikki
kappaleet tunnetaan nimistänsä, niinkuin kissat ja
koirat ja muut raavaat, niin tunnetaan muukalaisuuski
nimestä, vaan muukalaisuudesta ihmisen
oikea arvo. Sentähen näetsen kaikki, jotka muuttavat
nimensä muukalaiseksi, tulevat herroiksi,
ja sentähen kaikki muukalaiset nimet ovat herrasnimiä
ja kaikki suomalaiset talonpoikasia, joita
ei auta opit eikä muut viisaudet. Ymmärsitkö
nyt?

. Ah, Jussi, nyt ymmärrän. Sinä
muutat nimesi ja tulet herraksi ja minä, Jussi!
minä tulen rouvaksi — Ah Jussiseni! minä olenki
aina herrassäätyä enemmän rakastellut.

. Kas se oli oikeen sanottu. Nyt sinä
puhut kuin ymmärtäväinen ihminen.

. Niin, Jussi! Vallassäädystähän minäki
olen.

. Miten? Minä en ymmärrä, Liisa!

. Minun isän ukon äidinäiti oli Ruotsista
tullut neitsyt Turunkaupungin ylimäisessä trahterissa.

. Totisesti sinä siihen sukulaisehesi vielä
oletki ja teet hänelle kunniata.

. Mutta Jussi! nyt asiaan. Minulla on
nälkä, mistä tulee nyt leipä meille?

. Liisaseni! siinäpä se onkin asia, ettei
leipä tule meille, mutta meidän täytyy itsemme
mennä sen luo.

. Miten? Minä en ymmärrä?

. Me näetsen panemme tamman valjasiin
ja menemme matkaan.

. Matkaan; Mihin?

. Liisa! mailma on niin iso, niin pitkä
ja leviä, ettei meidän molempien ajatukset sadassa
vuodessa saisi jokapaikkaa käyneeksi, jos jäniksinä
juoksentelisivat; ja sinä kysyt, mihin. Liisa!
me menemme nyt kaupunkiin ja tulemme valloiksi.

. Mitä? Millä me siellä elämme?

. Millä? Näetsen me panemme nyt kaikki
koko taloudemme rekeen ja kaupungissa myömme ne
kaikki rahoiksi. Koko talouden näetsen, se tahtoo
sanoa: Sinä ja minä ja musti ja kanat, kukot
ja kissat ja porsaat, kaikki.

. Kuin? myötkö sinä minutki. Ei!
minä en liikahda kotoa.

. Ei Liisaseni, niin julma minä en ole.
Muut raavaat minä vaan aivon myödä. Tuo nyt
kiirusti kaikki pärevakat, joihin ne panemme ja joissa
niitä kuljettelemme.

. Ah, Jussi! Ostat sie minulle siitte
uudet hameet ja uuden silkki huivin ja uudet — kulta
sormukset ja — korvarenkaat.

. Kaikki, Liisaseni! kaikki, mitä halaat
joudu nyt vaan.

. Ah! Jussi! Nyt rakastan sinua enemmän
kuin ketään muita.

. Liisa! sinä olet vaimoen esikuva; tule,
laita elävät vakkoihin, — minä valjastan tamman.
Tänä iltana minä vielä teen sinut talonpojan
vaimosta armolliseksi rouvaksi. (menevät)

Kanava