Metsän kalmisto
Ei kuolla metsän jalo
 voi tallijuhdan tapaan.
 Salaisin hautaa salo
 vaeltajansa vapaan.

 Sen viime hengenvedon
 yö lauha ottaa vastaan.
 Kisoille unten kedon
 pois salo laulaa lastaan.

 Väkevät sammuu vaistot,
 ja laukee voima jänteen.
 Taa vaipuu valtataistot,
 kuin päivänlasku länteen.

 Vasaman tuiman vartta
 nyt punaa suonten kulta
 kuin liekki kasvain kartta –
 saa aarteen ahnas multa.

 On juostu viime kiista,
 voi raueta jo raajat.
 Edemmäs riensi riista,
 kuin minne saapuu saajat.

 Pää ylväs maahan vaipuu
 yön helmaan, rauhaan korven.
 Niin kauas, kauas haipuu
 kaikk’ äänet ajotorven.

 Pois tenhot teitten aavain
 unohtaa uskalikko;
 unt’ yrtiksi jo haavain
 saa rinta nuolirikko.

 Niin vienosti se raukoo,
 niin auttavaisin aikein,
 niin hiljaa taju taukoo:
 näin helppoako vaikein!

 Soi tuuditellen tuoneen
 vain tuuli yön, puut jylhät.
 Yön tähdet ruumishuoneen
 on kynttilöinä ylhät.

 Yö kuolinliinat kutoo,
 sen varjot vainaan pukee.
 Yön kastekyynel putoo,
 yön mykkyys haudan lukee.

 Ja kukkia ja lunta
 kuut kulkee ylle kylväin.
 Maan unta, mullan unta
 all’ uinuu metsän ylväin.

 Ja peittynyt on pian
 iäksi ilmain alta,
 kuss’ etsi kuolinsijan,
 kuss’ uupui metsän valta.

 Vain, kyltyin ihmiskyliin,
 jos eksyt joskus liian
 syvälle korven syliin,
 oi sisko sinipiian,

 käyt helmaan hiljaisimpaan
 sen kätketyinten loukkoin,
 sen viitaan vihannimpaan,
 pois kauas teiltä joukkoin,

 maass’ ehkä mätäs hohtaa
 niin vehmas, tuoreen tumma,
 sisällä korven kohtaa
 sua kukkaloisto kumma.

 Mont’ ehkä muisteloksi
 sa poimit, poistut luota.
 Et metsän kalmistoksi
 sa tunne paikkaa tuota.

 Et arvaa, mist’ on nurmeen
 tuo noussut vehmas nukka,
 maast’ että sydänhurmeen
 joi voimaa korven kukka.