Ikkunaristikoilta


Tiu’ut. 

 Helisevi tiellä tiu’ut,
 soipi helke heleään,
 reki liukkahasti liu’ut,
 hepo juoksee vikkelään.

 Narskuu lumi jalaksissa,
 heidän ohi kiitäissään.
 Mies ja hepo huurtehissa,
 katsomaan mä tuota jään.

 Mietin yksin: mihin hällä
 matka lienee kiireinen.
 Kosioonko? Etäämmällä
 helke kuuluu kulkusen.

Viipurin lääninv.

Pälvet. 

 Katsoin ikkunaristikoilta
 taakse vankila-aituuksen,
 näinpä harmailta kallioilta
 lähteneeksi jo hankien.
 Kuiske rinnassa mutta soi:
»Jo on pelloilla pälvet, oi!»

 Kohta vuokkoset hennot herää,
 kevätpuroset pulppuaa,
 leivot liitävi päivänterää
 kohti, lauluja kaijuttaa.
 Alina kuulla, en nähdä voi,
 vaik on pellolla pälvet, oi!

Turun lääninv.

Lapsi. 

 Mä kammioni ikkunasta nään
 ihanan lapsukaisen, kutripään,
 mi vilkutteli pikku kädellään.

 Kätöstä tuota katsomaan mä jäin,
 kun vangille se huiski herttainen.
 Mä lapsuuteni muistin kultaisen.
 ja tunsin vesihelmen silmässäin.

Helsingin l. v.

Kukat. 

 Pihalle milloin katsoin, eessä sama
 on kiviseinä, aikain sammaltama.
 Sen rosopintaa illoin tuijotin.

 Mut kerran huomaan, että sammalista
 mi versoi harmaan kiven halkeimista
 on sinikellot nousseet kukkihin.

 Ne huojuu, nyökkää suvituulen mukaan,
 ei niiden tarinata tiedä kukaan,
 mä kesäyössä valvoin, kuulin sen.

»Me emme itänehet siemenistä.
 Me puhkesimme vangin kyynelistä
 mi kastaneet on öisin vuotehen.»

Hämeenlinnan k. h.