Kuvasi
Mä kotopaikaltani meen
 kuin kauvas maailmaan,
 on kuvas muistoss’ suukkoineen,
 se mun saa toimimaan

 sen eestä että joskuskaan
 sä oisit omani,
 ett’ kerrankaan ees rinnassaan
 mä saisin sijani.

 Kun aatteet mua painostaa,
 mä muistan kuvasi –
 mun heti silloin riehahtaa
 taas intoon rintani.

 Kun runokannel hyytynee
 ja kynä viivähtää,
 jos mieleen kuvas johtunee –
 taas kannel helkähtää.

 Sun kuvas mua innostaa
 läp’ elon myrskyjen,
 jos langennen, se nostattaa
 mun taasen seisaallen.