Pikku Kalle
Pikku Kalle miekka
 Vasemmalla kupeellaan
 Rientää ritariretkelle
 Taistellakseen peikkoa vastaan.
 Valkea on hänen hevosensa,
 Kultakoristeinen liivinsä,
 Sulat liehuvat hatussa.

 Minna seisoo peilinsä ääressä,
 Kiiltelee tähden lailla,
 Palmikoi helmiä hiuksiinsa
 Ja ajattelee Kallea.
 Kaunis on Kallen neito,
 Valkea kuin lumi,
 Punainen kuin laakson ruusu.

 Pikku Kalle ravaa
 Laukaten ympäri maailmaa,
 Yli jyrkkien kallioiden,
 Niittyjen, vuorten ja hautojen.
 Komeasti hän kulkee,
 Linnoja hän valtaa,
 Kaupunkeja ja kyliä hän voittaa.

 Minna istuu tasaisesti
 Päivän loppuun asti kamarissaan,
 Kiristää silkkikankaan
 Kaaren kehikoiden väliin,
 Tikkaa siihen
 Valkeita ja sinisiä,
 Punaisia ja kullankeltaisia ruusuja.

 Pikku Kalle juo
 Kuninkaan salissa makeita viinejä.
 Poreet kuplivat pikarissa
 Kirkkaina kuin rubiinit.
 Uljas hän on,
 Tähtiä hän kantaa,
 Tähtiä ja nauhaa takin päällä.

 Isänsä puistossa joskus
 Pikku Minna kuljeksii
 Kukka kädessään,
 Kalle mielessään.
 Poski punottaa,
 Keveänä kuin kauris
 Minna leijailee pensaikoissa.

 Pikku Kalle, ketterä ja reipas,
 Syöksyy hevosensa selkään,
 Matkaa yli vuorten ja mäkien
 Ja kiiruhtaa Minnan luokse.
 Tytöt näkevät
 Ratsastuksen ja
 Kiljahtavat ratsun viilettäessä.

 Pikku Kalle, ylhäinen ja suuri,
 Astuu saliin,
 Minna seisoo äitinsä vieressä
 Ja niiaa ritarille.
 Kiihkeänä ja rakastuneena
 Minna ajattelee näin:
 Kristus suokoon, että olisin ritarin oma!

Erik Johan Stagnelius
Runot
Käännökset

sv:Lilla Calle, med ett svärd