Don Comico’lle, Patagonian reformaatorille
Rannalla Patagonian maan
 Ol’ asuntoa herra,
 Don Comico; hän Espanjaan
 Sai kulkeneeksi kerran.

 Siell’ ihastui maan ihmeisin
 Ja ennenkuin hän lähti
 Jo siirtyi rinnast’ infantin
 Häll’ Isabellan tähti.

 Taas tullen Patagoniaan
 Hän rakennutti salin,
 Muu malli siin’ on kotimaan,
 Mut portaat Escorialin.

 Tää tuuma Valtas Comicon:
 «Kun mieli maass’ on yksi,
 Myös säätyluokat kokohon
 Mä laitan lykätyksi.»

 Siks kutsui Escorialihin
 Niin porvarin ja papin
 Kuin rahvaan aina seutuvin
 Maan eteläisen tapin.

 «Kas», arveleepi Comico,
 «Vaikk’ ollaan ahtaammassa,
 Kun yks’ on mieli, asunto,
 Niin yks lie myöskin kassa.»

 «Ja että kassa yksi on,
 Se vast’ on hupaisinta;
 Niin maksaa mun on verraton
 Myös Escorialin hinta.»

 Näin maassa Patagonien
 Kaikk’ yhteistä on: mielet,
 Asunnot, kassat kaikkien;
 On erillään vain kielet.

 Kieltänsä kukin käyttää saa,
 Don siit’ ei kiellä enään:
 Nyt kurkkuun kaikki kurnuttaa,
 Hän itse ääntää nenään.

 Ett’ asiat on parhain päin,
 On Patagonian onni;
 Maa tuntee työsi, ylistäin
 Sua, liberaali donni.