Henkien kosto
Oli yöhyt, ja sensori vuoteellaan
 kun nukkui, nousivat aaveet.
 Ovet kaappien kalisi. Kauhuissaan
 esiin astui surmatut haaveet,
 nous miettehet, sensorin surmaamat
 ne huoneessa hiipien hoippuivat,
 ja valitushuuto: oi! oi! oi!
 nyt sensorin korviin soi.

»Mä kansaa kallista rakastin»,
 yks’ ääni sortunut huhui.
 Huus toinen: »vapaus hurmaavin,
 sitä vaadin». Kolmas puhui:
»olin nuori ja vallaton veitikka,
 en säästänyt ivani iskuja».
 Ja neljäs: »aateli joskus kai
 mun puukkoni pistoja sai».

»Mä vapaata sanaa puoltelin»,
»Minä yhdenvertaisuutta».
»Pois ruhtinaat kansa ohjihin».
»Minä julistin oppia uutta»
»Minä pilkkasin perustuslakia
 sitä vanhaa, mi edusti harvoja.»
»Minä valtiomiehiä vastaan». –
»Puhuin sodasta ainoastaan.»

 Näin synkästi kilvan he raivosi
 ja vannoivat kostavansa.
 He nukkuvan ympäri piiritti
 ja kamalaa manaustansa suun,
 nenän ja korvien kautta he
 nyt kilvan kiljuivat hänelle.
 He viiltäen aivoja haastoi
 ja hermoja repien raastoi.

 Tuli aamu ja sensori tähden sai,
 sen riippuva nauha se hohti.
 Mut sensori katsehen käänsi – ai
 mielipuolena nauhaa kohti. –
 Ens’ yönä hän kaappihin köytti sen
 ja hirttäytyi polo ihminen.
 Yövahti, ulkona työssä,
 kuul’ kolkkoa naurua yössä.

Adolf Glaßbrenner