”Kerran, viimeisen”
Kesää kaikuivat jo kuohuvaiset kosket,
 Jo päivän tyttärien rusoittivat posket
 Lintuisetkin liverrellen soitti,
 Suomessamme kevät kaunis koitti.

 Törmä-polkua nyt Koivistosta kulki
 Alas seura – vaan kevään sulolta sulki
 Suru silmät joukon murheellisen,
 Oi! veljein vietiin kerran – viimehisen.

 Vietiin tuonne tyyneen Tuoni-turpeen alle,
 Mäkimäntyin juureen – Kuolon kirkkomaalle.
 Lepää! sulle riemukevät koitti,
 Iki-sulo Tuonen talven voitti.

 Pois muutit pieni meiltä, menit Manan maalle,
 Onnesi on siellä – kypsyit taivahalle,
 Pelloltansa Luoja oljen otti,
 Ruohon rauha-majoihinsa johti.

 Kyynelsilmin heitän, rukoellen, haudan,
 Jonne suljettiin sä huonehesen laudan,
 Sulokukat kummullasi luopi
 Meille muiston riemustasi tuopi.

–[Fann]y–[Frima]n.

Lähde: Pohjois-Suomi 18.9.1878.

Kerran, viimeisen
Kerran, viimeisen
Pohjois-Suomi
1878