Kalleinta ei kuohut viedä voi
Ei hätää missään ole hurskahalla,
 Ken pakons’ ottaa ristin-kallioon.
 Hän levoss’ siell’ on, Herra, siipeis alla,
 Jos synninmeri kuinka pauhatkoon.
 Kun myrsky tyyntyy, tuuli taukoaa,
 Hän riemuäänin kiittää Jumalaa.

 Voi rannan ruohot jäädä saaliiks laineen,
 Mut kalleinta ei kuohut viedä voi.
 Voi rikkauden riistää, maan ja maineen,
 Mut kalleimman: sen Herra vartioi.
 Se kallein silloinkin se mulle jää,
 Kun taivas raukee, mailma häviää.

 Ken Herraan turvautuu, ei hätää hällä:
 Hän kallioltaan merta katselee
 Ja nähdä saa, kun hyökky hyrskinällä
 Sen rantaan iskee, taantuu, raukenee.
 Hän armon ihmevoimaa nähdä saa
 Ja kiittää siitä armon Jumalaa.