Postumukselle
Voi, aika rientää, Postumus, Postumus,
 kuin siivin siirtyy vuodet, ei viivytä
 miel’ hurskas töitä kuolon kolkon,
 ryppyjä, vanhuutta uhkaavaista.

 Vaikk’ kolmin sadoin härkiä uhraisit
 jokainen päivä, ystävä, ehdy ei
 tuo virta suruinen, mi sulkee
 Geryonin, Tityonkin kuulun.

 Sen poikki kerran käyminen kaikkein on
 maan minkä lapsia liemmekin, lienemme
 kuninkahia tai kerjureita,
 kaikille pursi on purjevalmis.

 Varomme turhaan vaaroja taistelon,
 pelkäämme merta Hadrian myrskyisää,
 oi turhaan! Turhaan välttelemme
 syksyllä terveyden syöjää tuulta.

 Ei auta, kerran nähtävä kunkin on
 tuo virta tumma, vierivä hiljalleen,
 myös heimo herja Danaon lasten,
 Sisyphus, tuomittu pitkään työhön.

 On heitettävä maa, koti, vaimokin,
 tuo mieluinen, ja puista sun tarhassas
 sua, hetken lyhven herraa, seuraa
 matkalle sypressi synkkä yksin.

 Perijä tulee ansiokkaampi, juo
 satojen salpain sulkemat viinit, käy
 sun pöytääs niinkuin pappi, kastaa
 kaulaa ja paasia permannonkin.

Eino Leino
Horatius
Runot

fr:Ode II.14 - À Postume
la:Carmina (Horatius)/Liber II/Carmen XIV