Kotikuusen alla
Kotikuusen alle ma istahdin
 kesäillan suussa jo muinen,
 ja sinne se astu hiljalleen
 yksi hieprukka hymysuinen.

 Hän istui viereeni, vienoinen –
 kaks last’ oli onnellista,
 ne haastoi lapsuusonnesta
 ja toiveista tulevista.

 Vaan mitä me silloin mietittiin,
 sen nurmikko yksin kuuli,
 ja hiljaa humisi kuusipuu
 ja lauloi illan tuuli.

 Niin kauvan, kauvan me istuttiin.
 Oli riemua nuorten usko.
 Hän kotiinsa läks, minä maailmaan;
 se elon oli aamurusko.