Kapraal Kuren Hauvattaissa
Poisipa tieltä! Kah hosujapa, tupsupäinen,
 Kirveellään liehuu: jo auki koko tie!
 – – Kah piiparikin, viiksikkäinen,
 Vaskisen huilunsak huuliilen jo viel
              Rumpali paukkaa,
              Pohto käypi eilläpäin;
              Huutaa jo kaukaa:
                           Seisoppas näin!

 Katoppas tuota! Kuin häijy käsiänsä heitteä,
 Palikkaa viskoo, ja nahkaan paukuttaa;
 – – Kaks’ talrikkia toinen heistä
 Paiskoopi yhteen. Yks’ torveen puhaltaa.
              Yksipä peuhaa
              Rautaisilla pellillään;
              Roiskaa ja reuhaa –
                           Teköö hään.

 Kahoppas Pulliain! kuin tihjältään hään astuskelee,
 Itkeinpä lempiäst’ – pehmyt-syväinen;
 – – Ja perästäpä kiiruhtelee
 Kiukas ja Liukas, ja tuokin Hyvöinen.
              Jalkansa muuttaa,
              Kiverinsä kantelee;
              Kuules kuin huutaa:
                           Seisatkee!

 Terveppäs Pohto! Etkös mummu neäk, kuin meillen
 Silmänsä iskee, ja nauraa pilkan vuoks’?
 – – Jo tahistaanpa hoipertelee –
 Ett tu, ja ett tu, piek tahti, astuk luoks’!
              Kass’ kuin tuo narri
              Ylpeileeksen lakistaan!
              Valkoiset varret,
                           Soappaissaan.

 Lehkolan Kaisa ikkunassaan itkeskelee,
 Hempiä, lempiä, kiero silmäns’ kanss’.
 – – Kanteleensa kihnuttelee
 Krouvairi – nauraa, ja soittaa viulullans’.
              Hulkoisen leski
              Kirjan kanssa, suruissaan,
              Seisoopi tässä
                           Juovuksissaan.

 Siittenpä Suntia, siitten Uni-lukkair tuloo,
 Krouvari Juolas, ja krouvair Pulloinen. –
 – – Annas soittaa, jottas kuuluu!
 Rumppali hyrrää, ja pauhaa yhtenään.
              Vähinpä eissä
              Kontaa Lukkair, huitissaan;
              Kantavan, käissä,
                           Lapiansa.

 Juonipa kulkoo. Veikko, kuk’ on kuollut näistä?
 Kapraali Kurki, Hämeen jalka-väess’;
 – – Ja siitten käypi, johto-väistä,
 Poikansa nuorin, törö-myssy peäss’.
              Hään kirstun jälkeen
              Käypikin, ja siitten myös
              Juottaja Pälkäin,
                           Ja papismies.

 Ja Kapraal’ Kurki hään heitti tupen miekkoinensa!
 Nyt hään on kuolut. – Vai, onko kuollut jo?
 – – Hään viimen mustutt’ viiksiänsä,
 Maaliskuun toisena, männä vuonna jo.
              Näyttäimme uhkeeks’;
              Voan on turhuus elomme –
              Kurki, sun tuhkais –
                           Kunnoitamme.

 Perhana vieköön! Seiskee suorat! Oikaistatkee!
 Keännäitkee! – Kunniaksi, kiverien kanss’!
 – – Olallenpas! Soitatkeepas!
 Tarkoitak taivaaseen! Laakaiseppas kanss’!
              Kurenpa seikat,.
              Kiiteläänpä viinan läss’;
              Kiitospa veikot, –
                           Vahista täst’!

*) Sillä laulannolla luin: ”Undan ur vägen, se hur Profossen med plumager” &c.

Lähde: Suomi 24.7.1847.

Carl Michael Bellman
Laulut
Suomi (lehti)
1847

sv:Fredmans epistel n:o 38