Merimies G. Lundströmin muistelmia/13
Merimies G. Lundströmin muistelmia.
(Jatkoa viime numeroon.)

Knlui taaskin joitakuita aikoja ja vaimoni
sai toisen perillisen. Kun lapsi oli muuta­man 
viikon vanha, huomasin hänellä olevan
mustat silmät ja mustat hiukset. Kauhea 
aavistus puristi kokoon sydämenti. Luulin
tulevani mielettömäksi.

”Varvara” puhuin vaimolleni kamalalla
äänellä ”kuka on tämän lapsen isä?”

— Hän vastannut mitään. —

”Jumalan tähden elä minua kiusaa, vaan
sano, kuka on tämän lapsen isä?”

— Ei mitään vastausta. —

Puoli mielettömänä sieppasin ladatun pys­syn 
seinältä, ojensin sen hänen rintaansa
vasten ja kysyin uudelleen:

”Kuka on lapsen isä?”

”Lundström, pane pois pyssy, minä tun­nustan,” 
sanoi hän nyt viimeinkin alakuloi­sesti.

Kun olin ripustanut pyssyn jälleen sei­nälle, 
alkoi hän levollisesti kertoa minulle
kaikki, eikä salannut mitään. Samalla lupasi
hän myöskin täst’edes karttaa pahuutta ja
olla minulle uskollinen.

Vaimolleni annoin anteeksi, mutta koston
himo paloi rinnassani päämiehen kirjuria
vastaan, joka oli vaimoni vietteliä. Kui­tenkin 
täytyi hillitä itseäni, sillä rangaistuk­seen 
en häntä olisi kumminkaan voinut saada,
vaimoni olisi vaan suotta tullut häväistyksi.

.
Yhtiö oli ostanut Hampurista uuden re­katti-laivan, 
jota nyt saapui Sitkaan, tuoden
vaate- ja ruokatavaraa muassaan. Näistä
osa jätettiin meidän koloniaan ja loput ai­ottiin 
vietää muille saarille. Tälle matkalle
olin luvannut seurata.

Matkamme oli alussa onnellinen. Jo o­limme 
neljään eri saareen jättäneet tavarata,
ja purjehdimme nyt hyvillä toiveilla eteen­päin. 
Mutta silloinpa tulikin kova myrsky
ja samalla niin paksu sumu, että eteensä ei
voinut lainkaan nähdä. Tätä oli kestänyt
jo monta vuorokautta, kun eräänä yönä lai­va 
äkkiä jysähti niin ankarasti, että kaikki
mastot tärisivät. Samassa silmänräpäyk­sessä 
veri jok’ainoan suonissa seisahtui ja
kuolon kamala hiljaisuus vallitsi hetken lai­vassa. 
Laiva ei enään liikkunut mihinkään,
se oli auttamatta syösnyt kiveen. — Yö
oli pimeä, myrsky kova ja sade tuli vir­tana 
alas taivaasta. Yleinen hätä ja huuto
hämmensi vielä enemmän tilaamme; katteinin
komento-huutoja ei tahtonut kukaan kuulla.

Kaikkiaan oli meitä laivassa viisi-kolmatta
kymmentä henkeä, joiden joukossa oli katteinin
rouva ja lapsi. Viimeinkin onnistuimme
saada venheet irki, jotka myrskyn tähden
olivat olleet kovasti köytettyinä. Suurempi
venhe laskettiin ensin onnellisesti alas me­reen. 
Tähän meni katteinin rouva ja lapsi
sekä kahdeksan miestä, joiden joukossa minä­kin 
olin. Mukaamme otimme kompassin ynnä
ruokatavaraa sen kuin ennätimme. Ensimäi­sen 
perämiehen johdannon alla soudimme sitte
maata kohden. Kun jonkun aikaa olimme
laitatuulta soutaneet oikeen henkemme edestä,
sattui veneen kokka rantaan. Nyt kiiruusti
otettiin tavarat pois venheestä, rouva, lapsi
ynnä kaksi miestä jätettiin rantaan, mutta
me toiset läksimme samaa päätä takaisin lai­valle. 
Täällä olivat jo kaikki venheet ve­dessä 
odottaen ainoastaan meitä, sillä heiltä
oli kompassi pudonnut mereen, eivätkä sitä
paitse ojanneet mihinkään mennä. Otimme
taaskin menheesemme tavaraa niin paljon
kuin mahdollista oli, jonka jälkeen peräkkäin
läksimme soutamaan maalle. Tällä välin
oli tuuli kääntynyt toiseen suuntaan ja päivä
ruvennut hiukan valkenemaan. Vieläkin ker­ran 
palasimme laivaan, joka yhä seisoi sa­malla 
paikalla, ehkä jo oli painunut syvem­mälle. 
Otimme nytkin täyden lastin kaiken­
laista tavaraa, jonka ohessa kaksi tynnyriä
vettäkin, sillä emme tienneet löytyikö tätä
saarella lainkaan. Takasin soutaessa koveni
tuuli kovenemistaan ja ainoastaan suurella
vaivalla saavuimme vihdoin vielä maalle.
Vaan nyt olikin myrsky senlainen, ett’ei
ollut ajattelemistakaan enään lähteä veneillä
liitteelle.

(Jatk.)

Jatkokertomuksen osat