Niin sittenkin
Vaikk’ kohtalonne puute lie,
 korkeelle otsa kuitenkin.
 Pelkurein ohi käyköön tie
 nyt uljahasti sittenkin!
 Pois pikkupyyteen keskeltä. –
 On arvoasteet helyjä,
 mies itse kultaa kuitenkin.

 Aterianne laiha lie
 ja mekkonnekin piikkoinen.
 Lurjukset silkin, herkut vie,
 mies aina mies on kuitenkin.
 Korua kullan loisto vaan. –
 On kelpo miesi puutteessaan
 kuningas kuitenkin.

 Kun armon herran lakeijat
 ne ryömii, ohi ylpeinä
 me käymme. Satain johtajat
 kuin ruohot ajan myrskyissä
 on kuitenkin. Ja nauhansa
 ja helyt naurun arvoista
 on meistä sittenkin.

 Kun kilven antaa ruhtinas
 ja kannukset niin ritari
 on valmis. Miesi kunnokas
 tok’ ilman noit’ on korkeempi. –
 On tyhjää säätyrupatus.
 Sisäisen arvon tuntemus
 suurinta sittenkin.

 Siks’ toivokaamme hartaasti
 ett’ tosi, paras kuitenkin
 maanpiirin kaiken valtaisi.
 Kun totuus voittais sittenkin,
 niin ihmislapset veljinä
 kulkisi käsi kädessä
 jo vihdoin sittenkin.

Ferdinand Freiligrath