Charles Haddon Spurgeon
Kuin koite päivän on kultainen,
 Mi ain’ yhä kirkastuu,
 Kun nousev’ aurinko säteillen
 Kesk’-otsalle kohouu
 Jo taivon kirkkahan – samoin on
 Elämä uskovaisen:
 Luottava Herraan horjumaton,
 Se nousevi valaisten.

 Ja niinkuin päiväkin laskullaan
 Luo hehkuvan katsehen,
 Viel’ iltaruskossa soihdullaan
 Taivahan valaisten –
 Niin elonpäiväkin uskovan
 Luo ruskoa toisinaan,
 Kun Herra työstähän palveljan
 Vie luoksensa kunniaan.

 Kuin nousev’ aurinko ihana
 Elos aamukin koitti,
 Oi, Spurgeon, nuorukais-saarnaaja,
 Ken sinut kunnossa voitti?
 Jo nuori, saarnaava poikanen,
 Sai sielut hehkuhun tulta,
 Ja kahdenkymmenen ikäisen
 On saarna säihkyvä kulta!

 Ja Hengen voimalla voidellun
 Tään Jeesuksen sotamiehen
 Nyt maailma tuntevi taistelun:
 Valon loi elontiehen
 Hän lukemattomain sielujen,
 Jotk’ iki-yöss’ oli synnin –
 Sai armontuntohon Jeesuksen
 Ja Jumalan ikilemmen.

 Niin, Kristus Jumalan Karitsa,
 Synteimme sovinnoksi
 Uhrattu synninkantaja,
 Meill’ elon auringoksi
 Mi nousi, voittaen kuoleman,
 Ja kuolemattomuuden
 Ja vanhurskauden puhtahan
 Meill’ antaa – elon uuden –

 Täm’ aine saarnoissa Spurgeonin,
 Mik’ aina uhkui uutta
 Eloa, voimaa sieluihin
 Ja uutta pontevuutta
 Tään nerokkaan hengen sanoihin,
 Jotk’ usein salamoina
 Iskivät suruttomihin,
 Tai kasteen pisaroina

 Vihmoivat hiljaist’ armoa
 Syntejään sureville,
 Kuin kesäpäivin sadetta
 Kuiville kukkasille.
 Oi, anna, taivas, sadetta
 Sieluille janooville
 Ja pisaroitse armoa
 Suurille syntisille!

 Kuin kirkas illalla ruskonen,
 Niin elos loppukin, Spurgeon,
 Se jätti jälkehes hohtehen,
 Mi vielä loistavi meillen:
 Oi, Jesus, herätä toisia,
 Jotk’ yhtä runsahan kylvön
 Voi tehdä Henkesi voimalla,
 Sull’ elons’ uhrata helmen!