Mimosa ja reseda
Terävä Sohvi, runoniekka seuranaan,
 läks kasvihuonehesen katsomaan.
 Kummankin Intian kun siellä lukuisia
 hän kasveja nyt katsastaa,
 ihmeisiä tai ihania,
 koskettaa kätönen keveä mimosaa.
 Kas, yrtti nyökkää kaunoisesti,
 se hellät tunteet näin ilmaisee – valheisesti.

 «Kas,» lausui runoniekka, «kuva kainouden!»
 «Niin,» vastas Sohvi, ilkkuisesti hymyten,
 «kaunoisen kainouden! Ken tuot’ei tunnustaisi
 arvoiseks ihailun, min saa ja – halajaisi?»
 Samassa tuntevat he lemun suloisan
 tuhannet suloiset muut lemut voittavan.
 Noin mikä hajahtaa? Ei korea tuo tuolla,
 ei tuokaan pöyhkeä, ei etummainenkaan.

 Ja Sohvi, runoniekan kanssa kulkeissaan,
 seisahtui ihmeissään vihdoinkin syrjäpuolla:
 heit’ ihastuttava, kas, reseda on vaan;
 se lemun levitti niin kauas, kuin vaan voi,
 ja muiden lemuhun sen sekoittua soi.
 Noh! huusi Sohvi, tosiaan,
 kas, toinen kainouden kuva!
 Katseensa laski runoniekka vaijentuva.