Varpuselleni (Avellan)
Sua, varpukainen, holhon hartahasti,
 Ja itku silmissäin
 Ma ohranjyvät luen useasti,
 Kut noukit kädestäin.

 Sua armastellen, vaikket uljaella
 Voi höyhenvarjollas;
 Sun tunnen, vaikkei nokkas ilmoitella
 Voi ääntä rinnastas.

 On verhos tumma, kieles kieltä vailla
 Kuin yöhyt solkenaan.
 Et kiillä, etkä laula kertun lailla,
 Oot ystäväinen vaan.

 Sua julmaks’ huudetaan ja kummastellaan,
 Ett’ sua suosinkaan;
 Mut ootpa hellä: – miksi oudostellaan?
 Muut’ enpä vaadikkaan.

 Kun vaattehistas sua naureskellaan,
 Sa katsot holhojaan;
 Ja höyhenyistäs kullat hohtehellaan
 Ei sais mun antamaan.

 Muut liverrystä keltasirkkuin kiittää
 Ja ääntä kanarein; –
 Ma etsin olentoista vaan, jon liittää
 Ma saisin rinnoillein.

 Ei katso lempi muodon kauneutta,
 Ei siitä kylliks’ saa;
 Se iloitsee vaan autuallisuutta,
 Jon muissa nostattaa.

 Kun riemuiten sa noukit kämmenyistä,
 Joll’ istut, pienoinen;
 Sa etkös kosta mulle hellytystä,
 Sa etk’ oo kaunoinen?

 Ma suosiolla tahdon onnistella
 Sun kevääs pikaisen;
 Ja haudalles, kun kuolet, vuodatella
 Sitt’ kaipuun kyynelen.