Prometheus (Kailas)
Taivahas peitä, Zeus,
 sumupilvihin
 ja voimaasi niinkuin poika,
 joka ohdakkeita katkoo,
 koe tammihin ja vuorten huippuihin.
 Siten järkytä sentään
 et maatani minun,
 et majaani minun, jot’ et kattanut sinä,
 et liettäni minun,
 jonka loimotuksen
 kademielin näet.

 En auringon alla tunne
 kurjempaa kuin te, jumalat!
 Niukasti ruokitte
 uhriveroilla,
 rukousten hengellä
 majesteettianne
 ja nääntyisitte nälkään,
 elleivät lapset ja kerjurit
 houkkina toivois vielä.
 Kun olin lapsi
 enkä tietänyt kättäni pitemmälle,
 eksynyt katseeni kääntyi
 päivän puoleen, kuin olis siellä
 itkuni kuuleva korva,
 sydän kuin minun,
 joka ahdistettua säälii.

 Kuka auttoi mua
 titaanien väkivaltaa vastaan?
 Kuka kuolosta pelasti minut
 ja orjuudesta?
 Tätä kaikkea etkö sä itse tehnyt,
 pyhä, hehkuva sydän?
 Ja nuorena, hyvänä, petettynä
 kiitosta hehkunut etkö
 pilvissä-nukkujalle?

 Sua kunnioittaa? Miksi?
 Liensitkö koskaan tuskia
 raskautetun?
 Pyyhitkö koskaan kyyneltä
 ahdistetun?
 Minust’ eikö takonut miestä
 kaikkivaltias aika,
 iankaikkinen kohtalo myös,
 minun herrani, Zeus, ja sinun?
 Luuletko ehkä:
 mun pitäisi elämää vihata,
 erämaahan paeta,
 kun eivät kaikki
 unelmat kypsyneet?

 Tässä istun, teen ihmisiä
 oman kuvani mukaan,
 suvun kaltaiseni,
 kärsimään, itkemään,
 nauttimaan, riemuitsemaan,
 sua ylenkatsomaan
 kuin minä!

Johann Wolfgang von Goethe

de:Prometheus (Gedicht, späte Fassung)