Hädän aikana
Vait kanteloni! – ellet muuta voi
 Kuin minun huoliani vaikeroida!
 Vait kanteloni! – ellös enää soi,
 Jos kieles ei voi toisin äänin soida.

 On Suomenmaassa suru synkkä nyt,
 Kun salomailla kansa nälkään nääntyy,
 Kun hallan henk’ on viljan ryöstänyt,
 Kun vuoden toivo yhä tyhjäks kääntyy.

 Se sitkeästi työtä tehnyt on,
 Tuo ryysyinen ja synkkä, valju väki,
 Se kaatoi ikihongat takalon
 Ja soita raivatessa nälkää näki.

 Se keväällä, kun teki toukojaan,
 Kesältä toivoi sadetta ja poutaa,
 Se että syksyn tullen pelloiltaan
 Sais aittoihinsa viljakullan noutaa.

 Mut kevätkylmät pani siemenen,
 Ja kesäkylmät täydensivät kadon,
 Ja syksykylmät veivät viimeisen
 Jälelle jääneen niukan viljasadon.

 Ja taas on nälkä vierahana sen,
 Mut kahta kauheempana entistänsä;
 Se tulee kera kuolon kauhujen
 Ja viepi viljoin kansaa päiviltänsä.

 Ei arvaa syrjäinen, kuink’ koitetaan,
 Kuin paljon kärsitähän takamailla,
 Kuink’ elonvoimat työhön uhrataan,
 Vaikk’ ollaan työstä palkkiota vailla.

 Työn siunaus ja palkka talteen jää
 Suvuille vielä syntymättömille,
 Kun suo, mi hyytää sekä kylmentää,
 On sijaa suonut maille viljaville.

 Mut maahan mullattuna silloin on
 Tää sukupolvi, mi nyt kärsii, raataa,
 Mi petäjästä leikkaa ravinnon
 Ja uusin toivein kaskipuita kaataa.

 Soi, kanteloni, salskein sävelin
 Tuost’ uljuudesta, joka kaikki kestää,
 Mi turvaa työhön, omiin voimihin
 Ja Herraan, joka sortumasta estää.