Hajuherneet (Vala)
Hajuherneet, kukkani,
 te, jotka ylenette kuumassa yössä
 viileinä ja täynnä tuoksuvaa kuultoa,
 teille tahdon sanoa salaisuuden,
 jota ei päivällä ole,
 mutta joka öisin saa minut niin väriseväksi.

 Painan kasvoni poskianne vasten,
 te suloiset, täynnä lempeätä hekumaa,
 sillä olen nyt kovin nuori
 ja tunnen punastuksen lyövän yli otsani:
 joku on suudellut olkapäitäni
 pitkään ja kiihkeästi.

 Hymyilettekö te kaikki
 hievahtamattomassa yössä?
 En näe silmiänne,
 mutta hymyilynne on lehahtanut kasvoilleni.

 Itkien ja nauraen
 sukellan tuoksuvaan syliinne,
 ja teidän pienet kukkassuudelmanne
 putoavat kuumeisen ruumiini yli
 kuin hiljainen, lempeä sade.