Sukeltaja (Jäämaa)
»Ritarit, asemiehet! Teistä ken
 alas kuiluhun rohkenee,
 mihin heitän maljan ma kultaisen?
 Kita ahmiva sen jo nyt nielaisee.
 Ken tuopi maljani mulle taasen,
 omaisuudekseen ikipäiviksi saa sen.»

 Ja ruhtinas huipulta jyrkänteen,
 meren ääriin silmäävän,
 alas heittävi maljan pauhuiseen
 Kharybdiin nieluhun hirveähän.
 »Ken kyllin on rohkea, tietää tahdon,
 sukeltaakseen keskelle syöverin vahdon?»

 Sen kuulevat ympäriseisojat –
 mykäks loistava seurue käy –
 meren meurua hurjaa katsovat,
 ei maljaa mielivän ykskään näy.
 Taas soi kysymys sama uuden kerran:
 »Kell’ uskallust’ teon moisen on verran?»

 Yhä hiljaa joukko on vaikenijain,
 hovipoika kun rohkea, kas,
 käy parvesta knaappien arkailevain,
 vyön riisuvi, viittansa, uskalias.
 Ihaellen katsovi mies sekä nainen,
 miten sorja ja kaunis on nuorukainen

 ja kuinka hän reunalle kallion niin
 käy, katseen kuiluhun luo,
 vedet nielemät juuri Kharybdiin
 nyt taas se vyöryen ilmoille tuo,
 ja ukkospauhuna taivahan rantain
 syvänteestä ne syöksyvät kuohua kantain.

 Ja ne riehuvat, kiehuvat sähähtäen
 kuni ves’ tulen kohdatessaan,
 ylös pilvihin hyrskyä pärskyillen,
 ja tulva se seuraa tulvaa vaan
 kuin loppua niillä ei lainkaan oisi,
 vaan niin meri uudelleen meren loisi.

 Mut vihdoin raivo jo vaimentuu,
 ja vaahdosta jää näkyviin
 niin mustana niinkuin hornan suu
 syvä, pohjaton onkalo ammoksiin,
 ja valkeat tyrskyt kuin ahmiva peto
 alas tempaa pyörresuppilon veto.

 Nopeaan – kunis tyrskyt taas palajaa –
 hän on itsensä siunannut,
 ja – kauhun huudot kun kajahtaa,
 kurimus pojan sorjan on nielaissut,
 sala mielin sulkien aallokkohonsa
 niin uimarin uijahan; näy sit’ ei konsa.

 Ja nyt tyyneys yllä on hiljainen,
 syvä onkalo vain kumajaa;
 vavistus käy joukossa katsojien:
 »Hyvästit, jalo mies, sua nähdä ei saa!»
 Kumeammaks käy jymy jyskein, pauhuin,
 yhä viipyvin, vitkaan kasvavin kauhuin.

 »Ja vaikk’ kruunusi kuiluhun viskannet
 luvaten: joka sulle sen tuo,
 saa sen sekä valtikan oikeudet,
 mua houkuta ei jalot palkkiot nuo.
 Mitä kätkevi hornan kuohuva nielu,
 ei kertoa voi eläväinen sielu.»

 »Moni haaksi jo, nielemä pyörteitten,
 on syössyt kuiluhun veen, –
 mut vain köli, mastot pirstotut sen
 tuhohaudasta nousivat uudelleen.» –
 Yhä selvemmäks’ kuni yltyvä myrsky
 lähenee meren valtava pauhu ja tyrsky.

 Ja se riehuvi, kiehuvi sähähtäen
 kuni ves’ tulen kohdatessaan,
 ylös pilvihin hyrskyä pärskyillen,
 ja aalto seuraa aaltoa vaan,
 ja ukkospauhuna taivahan rantain
 syvänteestä se mylvivi kuohua kantain.

 Ja kas! äkin aallosta mustan vuon
 jokin joutsen valkea saa,
 käsi, kaartuva kaula jo hohtavi tuon,
 ja se uipi ja innoin ponnistaa.
 Se on hän, käsi voimakas korkealla,
 ja siinä on malja riemuitsevalla.

 Syvin henki hän, pitkin siemauksin
 valon maita tervehtien.
 Ilohuudot soivat rannaltakin:
 »Eloss’ on hän! jäänyt ei surmihin sen!
 Jalo urho hän, kuoleman kuilusta nousi,
 eläväisten ilmoille sotkana sousi!»

 Ja hän saapuvi joukkoon riemuitsevain
 ja käy etehen kuninkaan
 ja polvistuu, pikarin ojentain;
 tämä tyttären viittovi luo sulokkaan,
 jalon maljan täyttävi tuo ihanainen.
 Kuninkaan juo kunniaks’ nuorukainen:

 »Eläköön kuningas! Se on miekkonen, ken
 valon virtoja henkiä saa!
 Mut alhaall’ on elo hirmuinen,
 jumaloita ei ihminen saa koettaa,
 ei tutkia konsana, konsana heiltä,
 mitä armossa yöhön he kätkevät meiltä.»

 »Kuin nuoli mä syöksynyt kuiluhun lien,
 kun kätköstä rotkelmain
 vesi raivoten purskusi poikitse tien
 ja ma risti virtahan hurjahan sain:
 ja kuin hyrränä singoten vei se mun mukaan,
 sit’ ei voimaa vastusta ihminen kukaan.»

 »Hädäss’ suuressa Luoja oil päästäjänäin,
 hänehen minä turvauduin.
 Syvänteessä mä kallioriutan näin,
 kävin kiinni mä siihen ja niin pelastuin.
 Korallin oli kärjessä maljakin tuossa,
 olis’ muuten se pohjattomuuksien vuossa.»

 »Sill’ allani viel’ oli summaton
 kita purppura, niinkuin koi,
 ja vaikk’ kuilussa korva ol’ kuulematon,
 kuvat kauhun onkalo silmähän loi,
 lohikäärmeitten, tulikonnien joukot
 ne täyttivät hornan hirveät loukot.»

 »Vilis’ mustina kiehuen, kiemurtain
 tai näljäisin rykelmin
 epäluomat hirveät moukarihain,
 okarauskut, kalliotursaatkin,
 ja irvissä hampain valmistuneena
 käsiks’ käymähän haikala, merten hyeena.»

 »Niin riippuen kammot kaiket ma näin
 etähäll’ avust’ ihmisten,
 meren hurttien seurassa, yksinäin
 sydän sykkivä keskellä aavehien
 ja ihmisäänien sointuja vailla
 niin kaukana kuoleman kauhujen mailla.»

 »Väristen näin mietin, kun matavan
 imukärsien näin satojen
 tavottain mua; tuskassa, kauhuissan’
 kiven särmästä hellitin ottehen;
 raju vuolle mun pauhaten tempasi heti,
 oli onneni tuo, ylöspäin se mun veti.»

 Kuningas sen kuulevi ihmeissään
 ja virkkavi: »Malja on sun.
 Mut viel’ lisäks’ sormuksen saat tään
 timantein ihanimmin kaunistetun,
 alas pohjimpaan meren jos käyt vielä,
 sanan siitäkin tuot, mitä näit sinä siellä.»

 Tytär armas kuuli heltyen sen,
 pyys’ mairien tuo sulosuu:
 »Jätä, taatto, jo leikkisi hirmuinen!
 Teki hän, mitä ei tee kenkään muu.
 Ja jos ei halus’ hilliy puolitiehen,
 häpeään ritar’ saattakoon asemiehen.»

 Kuningas äkin temmaisten pikarin
 sen linkosi pyörteeseen:
 »Ja jos maljan vielä sä tuot takaisin,
 ritarikseni uljaimmaks’ sinut teen
 ja kohta sa vaimonas’ saat hyväellä
 sitä, jonka on puolestapyyntö niin hellä.»

 Pojan silloin sielussa leimahtaa,
 silm’ uljahan säihkyelee,
 hän katsoo immyttä punastuvaa,
 miten valjuks’ käy tämä, raukenee;
 jalo palkkio saa hänet kilpahan uuteen,
 ja hän syöksyy uhmaten pohjattomuuteen.

 Palajaa meren tyrsky jo – jyskyvi paas’,
 jylyll’ ukkosen sen julistaa.
 Alas silmää hellät katsehet taas:
 veet saapuvat, saapuvat, katsokaa!
 Vuo nousee, laskee pauhaa vainen,
 mut poissa on nuorukainen.

Friedrich Schiller
Ilmari Jäämaa
Runot