Vanamot
Kuin rippilapset,
 neidot nuoret
 temppeliss’ ylväässä
 seisovat ääressä
 alttarin pyhän,
 puhtahin povin
 valansa vannovat
 Taatolle Taivahan,
 suurelle, ylhälle,
 hänelle elää,
 hänelle kuolla,

 niin myös seisovat
 ruusunhohtoiset
 vanamot nuoret
 temppelissänsä
 ylhässä, jolla
 kattona taivahan
 on sinikaari,
 alttarinansa
 korkean korven
 kukkea rinne,
 alttarin pappina
 metisen metsän
 laulava lintu.
 Siellä ne seisovat
 vanamot nuoret,
 suvisten herkkien
 hetkien lapset,
 valansa vannovat
 povensa puhtahan
 avata yksin
 taivahan kaarelle,
 kastehelmille,
 säteille päivän,
 näin ne vannovat
 edessä suuren
 ikivoimaisen,
 ikihehkuisen
 auringon ylhän.

 Elävät sitten
 maaemon parmailla
 valkean, herkän
 kesäisen hetken,
 paistetta päivän,
 kastehelmien
 hohtoa juovat,
 kunnes hetki
 se hellä ja armas
 jo jäänyt on taakse.

 Umppunsa sulkien
 yöltä he silloin
 ennen tuloa
 vinhojen viimojen,
 synkeän syksyn,
 harmajan hallan
 päänsä jo painavat
 viimeisen kerran
 mättähän juureen
 uskoen valoon,
 kesähän uuteen
 auringon ikivoimaan.