Haudan kaivaja
Mä kaivan hautaa kielen sortajalle,
 Mi vielä kerran koettaa voimiaan
 Ja kätken hänen patasaven alle,
 Se ett’ei sieltä nouse milloinkaan.

 Mä kiviröyhyn kannan rinnan päälle
 Ja suuremman kuin kenkään luulisi –
 He muuten voisit tulla esiin jällen,
 Jos joku heistä torven kuulisi.

 Vaan täytyy heidän alla moisen vallin
 Niin kauvan levähdellä unheessa,
 Kuin mailman perustus on mullin mallin
 Ja Valhallasta loppuu hunaja.

 Kun tuomiopäivän torvi sitten pauhaa
 Ja kirpoavat haudan kahlehet,
 Ja autuaille huudetahan rauhaa,
 Niin sortajat on sikein nukkuneet.

 Kun sitten heräjävät aikojansa
 Ja mesiäisten pesää etsivät,
 Niin huomaavat että heidän nukkuissansa
 Tiehensä mehiläiset lensivät.

 Ja rapistunehessa kuolon maassa
 Aaveina tekojaan he katuvat –
 Vaan rauhan lapset maassa paremmassa
 Vapaasti Suomen kieltä haastavat. –

 Se muuten oisi niinkin voinut olla,
 Ett’ oisit suomalaiset synneistään
 Saaneet vaan ruotsalaisen ”protokollan,”
 Jot’ ei ois’ ymmärtäneet ensinkään;

 Niin kielen kääntäjätä etsiessä
 Ois’ sijat parhaat kaikki täyttyneet,
 Me, huonon suomennoksen ohjatessa,
 Viel’ lopultakin harhaan kääntyneet!