Varoituksia Amerikasta/1
Muistellessani muinaisia aikoja, en voi olla sanomatta,
että ajat ovat muuttuneet (minkä tähden, aivon
lyhyesti kertoa); vaan pyydän että arvoitetut
lukijani eivät katsoisi kirjeeni järjestykseen, sillä ensi
kerta on aina opiksi.

Kuin mieleeni kuvailen kuluneita aikoja ja nuoruuteni
päiviä, joita vietin seurassa monen iloisen
Suomi-veljen kanssa, silloin usein muistelimme poismenneitä
ja merellä karanneita veljiämme, ja usein
oli kaipauksemme saada tietoa heidän vaelluksestaan,
mutta turhaan, johon aivon kertoa syyn, koska olen
sen tullut näkemään ja osaksi oppimaan omista koetuksistani.

Ensin merelle lähtevä nuorukainen on ijältään
noin kahdenkymmenen ja sydämessään taipunut kaikkeen
helleyteen ja rakkauteen lähimäistään kohtaan;
ja vielä enempi, hän on vanhempainsa esimerkistä jo
nuorena taipunut palvelemaan Jumalaa. Surukseni
sanon, että hyvin harvat totisesti sydämestään ovat
kumminki tulleet Jumalan pelkoon, pitämään heitä
suuremmista ja julkisemmista pahoista töistä, ja usein,
kuin tämä laki ja pelko kasvaa heidän sydämissään,
vaatii se heitä etsimään lepoa ja lohdutusta, jonka
totisesti voimme löytää samasta kirjasta, mistä lainkin.
Mutta nämät tunteet useammalta nuorukaiselta katoavat
ja haihtuvat mielestä, niinkuin savu tuuleen;
toisen taas ne painavat alakuloisuuteen ja alituiseen
levottomuuteen, ehkä he koettavat hakea lepoa maailmasta
ja sen hupaisista seuroista juonnilla ja muissa
kauhioissa menoissa. Mutta senkaltaiset menot eivät
voi tätä levottomuutta tukahduttaa, sillä se ei ole
maailmasta ja maailman annettavana, vaan tulee
ainoastaan välimieheltä Jumalan ja ihmisten välillä,
niinkuin manna, joka virvoitti Israelin lapsia vaelluksessaan
luvattuun Kaanaan maahan. Näitten viimeksi
mainittujen yhteyteen siis voin lukea itsenikin,
että olen kauan vaeltanut kaipaavaisella sydämellä
siitä mikä hyvä on; vaan kumminkin luontoni heikkous
ja maailma on pitänyt minun alituisessa pimeydessä,
joka on estänyt minun ja (jos en väärin sanoisi)
tuhansia muita palaamasta kaivattuun isänmaahan
ja sukuin tykö, pitänyt kirjoittamasta kapaaville
vanhemmille, sisarille, veljille ja muille, jotka
elostamme ja olostamme ilokseen tietoa haluaisivat,
niikuin jo ennen olen maininnut.

Kuin nyt nuorukainen, näin hyvillä lahjoilla varustettuna
hänen vanhemmiltansa, lähtee vaeltamaan
näitä maailman polkuja, jotka todesti ovat ylös ja
alas vasemmalle ja oikialle, niin hän todesti tarvitsee
usein opasta tahi ohjaajaa tiensä alussa, johon sanon
toivoni ei loukkaavani arvoitettua lukijaa, että onnetoin
nuorukainen, joka osakseen ottaa merikulun,
ehkä hän on ensin alussa nöyrä ja nopia tekemään
minkä on velvollinen, täyttääkseen virkansa, mutta
usein se ei piisaa, vain usiasti pahan-ilkisiltä päälliköiltään
vaaditaan orjan nöyryyteen. Ehkä he tekevät
työtään määrätyn palkan edestä, luulevat päälliköt
kumminkin, että mainittu nuorukainen on kokonaan
heidän vallassa, johon asiaan laki on aivan ylöttymätöin
useimmissa tapauksissa, ja noin viljellen alkavaa
oppilaista kirouksella, kovuudella, työllä ja näljällä,
hänen sydämmensä paatuu paatumistaan, niin että
hän ei voi enään itse nähdä tilaa, mihin on tullut
ohjatuksi sekä päälliköiltä että seurakumppaleilta, joka
sitte muuttuu näin:

Että, jos tämä näin sydämmestään paatunut nuorukainen
tapauksessa tulee hyvän eli mielellisen päällikön
kanssa, jonka elämä on hellää ja sivistynyttä,
niin hän ei tahdo tulla toimeen, vaan tahtoo alituiseen
tehdä riitaa, ja pitää sitä samaa siveyden puuttuvaista
elämää, johon niin on tottunut, ehkä tämä
kunnioitettu päällikkö koettaa parastaan, saada häntä
taipumaan hyvään; mutta kuin sydän on paatunut,
niin se on paha taipumaan, ikäänkuin luonnostaan
väärään kasvanut puu ei oikene suoraksi.

Mutta tämä ei ollut aikeeni kirjeeni alussa ottaa
puheeksi; siis menen siihen, mistä olen alkanut, (kuinka
kulkevaiset veljeni eivät kirjota).

1873
Oulun Wiikko-Sanomia