Julius Krohnin haudalla (1912)


I. 

 Myrskyisellä kevätsäällä nousi
 Kukka maasta verin huuhdotusta,
 Nousi ruusu kaunis valkolehti:
 Terä täynnä taivon puhtautta,
 Sielun suloutta silmä kirkas;
 Lehtilöihin hienon hienoisihin
 Kirjoitettun’ oli kieli kaunis –
 Satumailma salattuna kieleen –
 Ja sen helpehissä kiilsi kaste
 Taivahasta, veres luomaneste,
 Innostuksen tuima tuliahjo.
 – Siten puhjennunna kukka armas,
 Rajutuulten tuudittaman’ ollen,
 Ujost’ aukeneepi auringolle,
 Valon, elon ikikantajalle.
 Silloin – katsos! kuni Memnon-patsas
 Aurinkoisen ensi sätehestä
 Helähtääpi ilo-soitantohon,
 Sydämmestä ani hehkuvasta,
 Niinpä ihmeruusun kieli aukes,
 Sanat sulivat sen sulosuussa!

II. 

 Kansa kuuli ihastellen
 Kuuli äidinkieltä,
 Kuinka tunne tulkitsevi
 Suomalaisen mieltä.

 Ihanasti värähteli
 Kansan laaja povi –
 Kansanlapsell’ aukeneepi
 Sivistyksen ovi.

 Niinkuin nousee kevätsäällä
 Kukkaa kaikellaista,
 Niin nyt nousee kansassamme
 Orast’ ihanaista.

III. 

 Silloin – kesken toimiansa –
 Kuni kautta loihdun –
 Sortui, jätti kädestänsä
 Valistuksen soihdun.

 Viel’ ei lehti kellastunut
 Syksyn satehissa,
 Viel’ ei kukka kuihtunut, kun
 On jo katehissa.

 Niinkuin taittui tuores tammi,
 Myrskyn ruhtaisema,
 Niin se murtui elämäsi,
 Kuollon katkaisema.

 Surren seisoo Suomi haudallas,
 Niinkuin omaa lasta surren äiti,
 Niinkuin veljeä ja ystävää,
 Niinkuin isää itkee koko kansa,
 Kaivatessa Julius Krohniansa.