Taivaankaari (1891)
Käy, isä, järven yli
 mua saareen viemähän.
 Näetkö, saaren syli
 kun kantaa töyrähän?

 Töyräällä taivaankaaren
 pää toinen parhaallaan.
 Oi, jos se jäisi saareen,
 siks kunnes saavutaan.

 Hän hyvin soutaa; vene
 käy rannan ruokoihin,
 kun näky kaunis menee
 Fannyltä kateisin.

 Ja kyynel karvas kasti
 pieneltä poskipään.
 «Mit’ etsit täältä asti?»
 sai isä kysymään.

 «Tuoss’ satoi ihmeekseni
 taivaasta kukkia.
 Niit’ aioin äidilleni
 iloksi poimia.»

 «Kas, kukkain paljoutta!»
 nyt isä vastasi.
 Ne maassa syntyi, mutta
 ne taivas kasvatti.

 Ne vettä saivat siitä,
 sen säteitä ne joi,
 ja sama päivä niitä
 kuin itää purppuroi.

 Äidille niitä ota
 ja lausu: «löysin ne
 mä taivaan tiellä, jota
 sä neuvoit minulle.

 Mä taivaan portin alta
 ne poimin avoimen: –
 ja hurskaat kaikkialta
 löytävät portin sen».