Kosken ruusu
Ensin  oli vettä vellovaa,
 Ja sitten oli kuohuva koski.
 Kuohuvan koskenpa reunalla kasvoi
 Se ruusu purppuraposki.

 Koski se ruusua kuvasti
 Ja juurta hentoa juotti.
 Poimijapoikasen punasessa purressa
 Kosken tuovaks se vuotti.

 Ensin oli vettä vellovaa,
 Ja sitten oli kuohuva koski.
 Koskenpa kuumien kuohujen keskellä
 Kalpeni poikasen poski.

 Virta se vinhasti purtta vei,
 Vei kuuminta pyörrettä kohti,
 Mut ylhäällä pään yli ruusunen
 Sinitaivasta vasten hohti.

 Puhdasta ruusua korkeuden
 Ei ylettänyt poika rukka.
 Ohi kiitäissä kirposi vain
 Alas muuan kuihtunut kukka –

 Muuan jo kuihtunut kukka vain
 Alas pohjalle poikasen purren,
 Mut kuohujen reunalle kosken ruusu
 Jäi polo sulhoa surren.

 Kyynelin kuvaansa katseli,
 Jota syvyyden sota mursi,
 Ja kaukana kuohujen vallassa kupli
 Jo polonpoimijan pursi.

O[tto]. M[anninen].

Otto Manninen
Runot