Laululintu
«Tän linnun laulust’ useasti
 sä hellyit kyyneleihin asti:
 Se ota, muista Eetua –
 vaan ei lie lahja mielees? Ah!
 Vai etkö lahjan antajasta
 nyt enää tahdo huolia?
 Voi pikku Fanny, vastaa
 ja katso minua».

 Hän katsoi, otti linnun, juoksi
 sen kanssa kukkiensa luoksi
 puutarhaan. Hänen hoidossaan
 komeili kukat riemuissaan.
 Vaan hänestä ne suruisilta
 ja itkeneiltä näytti nyt,
 niin melkein kuolevilta
 kuin kukat niitetyt.

 «Ah! Laulajanne on nyt vanki.
 Vaan taas sen teille toimitanki
 sulosti sangen laulamaan. –
 Pois lennä, ollos vapaa vaan! –
 Kas, vaahteraan se riemuin liitää,
 sen latvahan taas laulamaan.
 Ylemmä mielin kiitää –
 jos siivet saisin vaan.

 Vain nähdä taivaan saanko, rukka,
 kuin maahan kiintyneenä kukka?
 Milloinkaan enkö liitää vois
 kirkkaasen avaruuteen pois?
 Tuo perho, mi noin lentää täällä,
 tuoll’ äsken katsoi kuoresta.
 Mä rusopilven päällä
 Saan kerran istua».