Laulu H. G. Porthanin hautajaisissa
Pois lähti isä, ystävä,
 tukemme, maine, valo;
 aina hänen nimensä
 muistaa totuus jalo.

 Se pää nyt hautaan lasketaan,
 mi mailman sisäls’ vasta;
 aarre ansion aina vaan
 säilyy katoomasta.

 On mykkä hän, min sananen
 itävä oli jyvä;
 mieliin vielä tuhanten
 vaikuttaa hän hyvää.

 Hän tien on tyhjäks jättänyt,
 tien, min hän meille raati.
 Muistopatsas häll’ on nyt
 Parnasso, min laati.

 Jo – kuin tää ruumis – raukenee
 myös mestarimme paja.
 Vaan uus uljas ylenee
 viereen tiedon maja.

 Neroja saakoon se; ne vaan
 ei hänen sijaans täytä.
 Joka vuosisatakaan
 moint’ ei miestä näytä.