Rukous (Harmaja)
Talvi-ilta yli maan
 pimeänä makaa.
 Huokauksen tullessaan
 tuo se rajan takaa.

 Kunpa vahva rukous
 kantais yli muurin,
 sinne, miss’ on vavistus,
 miss’ on tuska suurin.

 Taivaan tähdet syttyvät
 yli ihmisrajain.
 Mut ei syty kynttilät
 pimennossa majain,

 joissa kerran vihamies
 tarttunut on miekkaan,
 joissa sortui kotilies
 verenkuumaan hiekkaan.

 Sinuun, Herra vanhurskas,
 uskoi hädän kesken
 Suomen heimo silpomas.
 Kuule itku lesken,

 kuule lasta nääntyvää!
 Herra, vihas peitä.
 Älä pirsto enempää
 pirstottujen teitä.

 Miss’ on kirkko valoton,
 siellä soikoon kellot,
 missä lasten nälkä on,
 lainehtikoon pellot,

 miss’ on liesi särkynyt,
 sinne liekki uusi,
 missä sydän murtuu nyt
 kovaan rankaisuusi,

 sinne katso taivaastasi
 Auta nääntyneitä!
 Kätes kaikkivaltias
 anna! Johda meitä!