Elämän muoto ja toivo
Itku ombi osa meillä,
 maja musta mullassa;
 erhetys on elon teillä,
 elo turha tuskassa,
 kiildäväkin kullassa.

 Itkein lapsi ilmestyypi
 mammonata maistamaan,
 huolden vanha hämmendyypi
 tuonen laksoon lahoamaan,
 murtumaan ja maatumaan.

 Vahvuus, valda voimallisen
 ombi hellä heikkous,
 tunnon peiliin tuskallisen
 langee luonnon surkeus,
 niin kuin kurja kuvaus.

 Murhe, muodot murtavainen,
 menoansa muuttelee,
 hekumakin hehkuvainen
 turhuudella turmelee,
 ihmis-raukat rundelee.

 Surma kaikki sorteleepi,
 viipyy haudan vierellä,
 kuolon kitaan kokoileepi
 yhden toisen edellä
 kauhealla kädellä.

 Riutuvatpa rauniotkin,
 kivet muldaan murtuvat,
 katoavat kalliotkin,
 metsät kerran kaatuvat,
 jotka maassa maatuvat.

 Luojan voiman vaikuttaissa
 luonnot kaikki liikkuvat
 tahtoansa tunnustaissa
 taivahatkin taipuvat,
 vuoret maahan vaipuvat.

 Katsos, kuinga, turvatoina,
 elon tie on tuskainen;
 vaan ei olla onnetoina,
 kuin on tundo tasainen,
 toivon valo vakainen.

 Tuskaisengin taivahalla
 toivon tähdet loistavat,
 kärsiväiset kaikkialla
 vaivat viimein voittavat,
 onnen mettä maistavat.

 Toivo tuopi lohdutuksen
 itse tuskan tulossa
 huojendaapi huokauksen
 vielä hätä-huudossa,
 ollen turva tunnossa.

 Varhain kaikki vanhenduupi,
 kuivaa massa kukkainen,
 niin kuin lehti lakastuupi,
 näändyy itse ihminen,
 vaeldava varjoinen.

 Mutta toivo muistuttaapi
 laupiutta Luojalla,
 Luoja meitä lohduttaapi
 aina armon avulla,
 elon toisen edulla.

 Aldis armon auringosta
 lohdutus on loistamaan.
 Viisas vielä vahingosta
 tottuu toivon tundemaan,
 Luojahansa luottamaan.

 Viisauden vaikuttaja,
 väkevyyden valdias,
 taivastengin taivuttaja,
 Ruhtinasten Ruhtinas,
 ombi isä armias.

 Onni, osa ihmisyyden,
 armon kautta annetaan,
 ilo, riemu iäisyyden
 alahalla aljetaan,
 toivossa jo tunnetaan.

 Eipä puku sielun pyhän,
 huku meildä haudassa,
 vaan, kuin itu jalon jyvän,
 menestyypi mullassa,
 tuleunduu taivaassa.

 Varokon siis vakaisesti
 itse kukin käändymään,
 riendäkön jo riemuisesti
 parannukseen pyhimbään,
 uskon uuteen elämään.

 Rakas, älä riukuttele
 vaivain yli vanhana;
 toivoon mieles totuttele,
 pidä tuska turhana,
 raju-ilma rauhana.

 Pystyisenä pysyväinen
 patsas katon kannattaa,
 toivon kautta kärsiväinen
 huokaukset huojendaa,
 heikon voiman vahvistaa.

 Ehkä olis’ onnetoina
 aikas täällä angara,
 älä ole toivotoina;
 taivas ombi avara,
 riemu taivaan tavara.

 Pyydä pyhin kuljeskella,
 ehkä päiväs pimenee,
 anna kuolon kolkutella;
 viimein varjo valkenee,
 autuus etees aukenee.

 Kohden hautaa kulkemassa
 jälkeen toinen toisemme,
 levotoina loppumassa
 toivo ombi onnemme,
 usko turva, tukemme.

Jaakko Juteini
Runot