Pekka Parka


1. 

 Ja Hannu ja Kerttu tanssivat vaan,
 Ja silmät ne säihkyy armaat.
 On Pekka vait, ei liikukaan,
 Ja kasvot on tuhkanharmaat.

 Ja Hannu nyt Kertun sulhanen on,
 Koruvaatteissa viettää he häitä.
 Mut Pekka parka työpuvuss’ on
 Ja puree kynttensä päitä.

 Ja Pekka ääntävi alla päin
 Ja katsoo murhein noita:
 ”Oi, jollen ois toki järkevä näin,
 Täss’ syntyis turmioita.”

2. 

 ”Lyö tuska rintaa ahdistain,
 Kuin palkeet särkis pajaa;
 Jos minne vain ma työhön sain,
 Se pois mun sieltä ajaa.

 ”Luo lemmityn se vie mun ain,
 Kuin vois mua Kerttu lientää;
 Mut kun ma nään nuo silmät vain,
 Taas pois mun täytyy rientää.

 ”Ma vuoren huiput kaikki hain,
 Siell’ yksin käydä pyyhkin;
 Ja vait kun seison murheissain,
 Niin seison vait ja nyyhkin.”

3. 

 Käy Pekka parka kähnystäin,
 Kuin haamu, arkaan, alla päin.
 Ja kadulla kun kalvaan näät,
 Niin seisomaan sa melkein jäät.

 Jää tytöt kuiskuin kaivon luo:
 ”Kai haudastaan on noussut tuo?”
 Ei, neidot, näin on laita tän:
 Käy vasta hautaan maata hän.

 Hän kullastaan on pettynyt,
 Siks paras päästä hautaan nyt,
 Näet parhaan rauhan lepo tuo,
 Mi unta mailman loppuun suo.

de:Der arme Peter (1827)
ru:Бедный Петер (Гейне)