Kuinka Avio-Sääty oikein on aljettava


Kuinka Avio-Sääty oikein on aljettava, ja kuinka siinä elää pitää; Hää-Runoisa lyhykäisesti eespantu, vuonna 1765, Henric Achreniukselta. 

 Koska Julkinen Jumala,
 Herra Taivasten takana,
 Oli tehnyt terävästi, 
 Koonnut mullan kokkareesta,
 Esi-Isän, Elävitten,
 Adamin, ajan alusa,
 Nähnyt kansa Kaikkivalta
 Juuri julki viisahasti,
 Ettei Ihmisen, ihanan
 Tämän tehtynsä Urohon,
 Ollut hyvä oleskella
 Yksin Yrtti-kartanosa;
 Teki Evan Emännäksi
 Kylki-luusta luiskahutti,
 Jonka Adamin avuksi
 Sääsi, kulta kumpaniksi.

 Näin on Luoja laittanunna,
 Säätänyt Avio Sääyn,
 Jota tuloovi totella
 Aina pyhänä piteä,
 Arvosa aivan isoja,
 Asiana ankarana.
 Ei se ole ollenkana
 Keino Hevon heittämisen
 Taikka varsain valituksen;
 Mutta kauppa sangen kallis,
 Suuri-arvonen asia.
 Jota aina ajatella
 Niitten tieteä tuloovi,
 Jotka paria parasta,
 Kumppania kuulustavat,
 Ettei halut haisevaiset,
 Syän siivosta tyheä,
 Viettäs’ kahta, vieritysten,
 Aviota alkamahan.

 Heijän tuloovi totella
 Ahkerasti ajatella,
 Kumpi heille hyövyllinen
 Olis, paljota parempi,
 Eli erillä eleä
 Tahi puolison parissa.

 Kuin on havaittu hyväksi
 Ajatellen arvattuna,
 Ett’ on puoliso parempi,
 Apu aivan hyövyllinen;
 Sitte tuloovi totella
 Heijän, Herralta anoa,
 Että antas avullisen
 Kumppanin varsin valitun,
 Jonka kansa kaunihisti,
 Herran pelvosa pyhäsä,
 Matas’ maailman läpitse,
 Hivuttelis hiljaksensa.
 Sillä taitaavi tavalla
 Julki pelvosa Jumalan,
 Miesi vaimoa valita’,
 Vaimo miestä vaavitella,
 Pyhät päälletarkoitukset
 Aina aivoin täyvytellä.

 Joka kaunista kysyyvi,
 Naipi naaman ihanaisen,
 Sill’ on onni ajaks’ vainen,
 Hyvä hetkeksi vähäksi.
 Koska vaivat kohtajavat
 Saavuttavat sairauet,
 Silloin silmistä koreus,
 Pulska näkö putoavi.
 Omenat ei ole kaikki
 Kuoren alta avulliset,
 Paljon joukossa pahoja
 Melkiästi mä'änneitä,

 Vaikka kuori kuumottaavi,
 Punertaavi pulskasti.
 Siitä vanhat vakaisesti
 Sanovat sangen jalosti:
 Ei oo’ kullaks’ kiiltäväinen,
 Hopiaksi hohtavainen
 Kaikki, aina arvattava:
 Kaunis kakku päältä nähen,
 Akanainen alta kuoren.
 Vahingoksi vaimo kaunis,
 Köyhällä hyvä hevonen.
 Ei salli savinen pelto
 Koreata kuokkiata,
 Piijan pitkeä hametta. 
 Eipä näkö työtä tee
 Kaunis kaskia rovihte.

 Mitä riistat, rikkauet
 Avittavat arkun täyvet,
 Koska sopu kokonansa
 Ompi poijes poikennunna,
 Koska pari pauhajaavi
 Kähiseevi keskenänsä,
 Riiteleevi riettahasti
 Keppi käessä keikkaseepi?
 Kylmä kulta kumppaniksi,
 Valju vaimoksi hopea.

 Pelko Jumalan parahin
 Olkohon ojennus-nuora.
 Joka seisoo sen perähän
 Etsiipi sitä etua,
 Sill’ ei ole ollenkana
 Tarves katua kauppahansa.

 Ei saa vaimoa valita,
 Niistä miestä mielitellä,
 Jotka ovat omahiset,
 Liittyvät liki sukuhun;
 Muutoin toeksi tuloovi
 Vanhain sanat vakaisimmat:
 Susi naipi Sukulaisen,
 Karhu oman kantamansa.
 Vahva lupa Vanhemmilta
 Lasten laittoa pitäävi,
 Kuin on astua ajatus
 Naima-keinohin käsiksi:
 Tämän ankaran asian
 Neljäs käsky käsittäävi.

 Kuin on miesi vaimon saanut,
 Vaimo miehen vihittynä,
 Vielä heijän vikkelästi
 Pitäävi vaari piteä,
 Että etsivät enissä,
 Syän-pohjasta syvästä,
 Olla omana Jumalan
 Ystävänä ylimmäisen:
 Että toisensa edellä,
 Esimerkillä hyvällä,
 Aina astuvat jalosti,
 Vakaisesti vaeltavat:
 Ovat aina avulliset,
 Kärsiväiset keskenänsä,
 Yksimieliset molemmin,
 Uhiasti uskolliset:
 Että lapset, lahjoitetut,
 Suout suurelta Isältä,
 Heijän huomaan Hempiähän,
 Kaunihisti kasvasivat,
 Taiten kaikella tavalla,
 Suuren julkisen Jumalan
 Kunniaksi, korkeimman.

 Että ankaran asian,
 Puoli sanoilla sanotun,
 Nämät ystävät ylimmät,
 Ankara avio-pari,
 Ovat vaariin ottanehet:
 Siitä aina siistimmästi
 Vaarin vakaisen pitävät,
 Minä toivon totisesti,
 Enkä ensinkään epäile.
 Siis jo toivotan toella
 Syvyyestä syämmeni.
 Että Taivasten Tekiä
 Suuri Luoja Luotuitten,
 Siihen siirtäs siunauksen,
 Armon antaisi avaran!
 Että aljettu asia,
 Heijän tehtyä teoksensa,
 Koitus Herran Kunniaksi,
 Ylistykseksi ylimmän:
 Tulis’ heille tuntuvaksi
 Ikä-päiviinsä iloksi,
 Varsin myöskin Vanhemmille!

 Onni olkohon omana
 Tällä parilla, parahin!
 Kaikki aivotut asiat
 Heille kayköhöt kätehen!
 Olkohon ikä iloinen
 Elämä juuri etusa;
 Mutta loppu murhetoinen
 Ero autuas ajasta!

Lähde: Oulun Wiikko-Sanomia 29.9.1832.

Henrik Achrenius
Runot
Oulun Wiikko-Sanomia
1765
1832