Tervehdys heimoveljille
Veli veljen kohtaa,
 käsi liittyy käteen.
 Katsehissa hohtaa
 säihky ilon säteen.
 Intoon syttyneesti
 virkkaa ääni veren:
 Terve, Magyar, Eesti,
 takaa maan ja meren!

 Yksi oltiin kerta
 aamuss’ aikojemme.
 Vielä yhtä verta
 sykkii sydämemme.
 Vielä heimon heljän
 vetää vaiston valta
 neuvosille neljän
 ilman äären alta.

 Veljet eroon kyllä
 salliman vei ohja.
 Yhtymään ei yllä
 Etelä ja Pohja.
 Tiemme polku polo
 maailman lie mailla:
 vast’ ois orpo olo
 toisiamme vailla.

 Viittois oudot ovet
 vieraan kylmiin kyliin,
 vaan ei veljespovet
 sydämeen ja syliin.
 Sulkis tiemme teljet
 kolkkoon umpikujaan,
 kätt’ ei käteen veljet
 lämpimään ja lujaan.

 Säilyy halki ajan
 aarre armas, suuri,
 anti alkumajan:
 sama syntyjuuri.
 Kohtalomme sama,
 sama tahto, taisto –
 senp’ on vahvistama
 veren veljes vaisto.

 Samat saartoi uhat,
 vaino, sorto, sota –
 pitkä vuosituhat
 tuimaa vartiota,
 samaa turmaa estäin,
 samaa tulvaa torjuin,
 uskollisna kestäin,
 kaatuen, ei horjuin.

 Samat kohlut kovat
 aikain ankaruuden
 kokemamme ovat,
 saalis sankaruuden.
 Samat takaa kosti
 niiltä pilkan nuolet,
 joille turvan osti
 meidän hurmeet, huolet.

 Korkeammin kostaa
 päivän kaikkivalta,
 työ, mi touon nostaa,
 vaalii vaaran alta,
 ilo, että tukkii
 tulvan turvapato,
 kunto maassa kukkii,
 vie ei viljaa mato.

 Muu ei paljon paina.
 Siksi, veljet, vaikka
 meillä ollut aina
 Uurian on paikka,
 jäämme isäin lailla
 vartioon me yhä,
 kunis ihmismailla
 pyhää viel’ on pyhä.

 Taisto julma joskaan
 päältä maan ei lopu,
 älköön laatko koskaan
 meiltä veljessopu,
 tuki, tuoja onnen,
 köysi kolmisäinen,
 kera Pohjan ponnen
 into eteläinen.

 Piirtyköön viel’ ajan
 tule vankin tähtiin:
 vartiossa rajan
 kolme aina nähtiin
 altist’, urhoollista,
 samaa sukupuuta,
 kolme uskollista,
 jotk’ ei tainneet muuta.