Kirjeitä Afrikasta/8/2
: Nimi. — Asema. — Pinta-ala. — 
Maanlaatu. — Ilmasuhteet. — Kasvillisuus. — 
Eläinkunta

Ondongan ilmanala on kuuma ja helteinen.
Ilman kosteus ja kuivuus riippuu
eri vuoden-ajoista. Vuoden-aikoja
on 2, nim. sade-aika ja kuivan-aika.
Sade-aika alkaa marras- tahi joulukuussa
ja päättyy tavallisesti huhtikuussa.

Joskus kyllä satelee jo syys- ja lokakuulla
sekä vielä touko- ja kesäkuullakin,
mutta nämä sateet kun ovat hyvin
vähäisiä ja harvinaisia, ei näitä kuukausia
voi lukea varsinaiseen sade-aikaan
kuuluvaksi. Suurimmat sateet ovat tavallisesti
joulukuun lopulla, tammi- ja
helmikuussa sekä maaliskuun alkupuolella.
Heinä- ja elokuulla ei sada milloinkaan;
jos täällä näinä kuukausina
sataisi, voisi täydellä syyllä sanoa luonnossa
jonkinlaisen mullistuksen tapahtunen.
Kuivanajan voipi siis lukea toukokuusta
lokakuuhun.

Parhaimpina sade-vuosina sataa Ondongassa
noin 800—1,000 millimetriä,
huonoimpina ainoastaan 200—350 mm.
Niinpä esim. viime sade-aikana — marrask.
22 p:stä 1888, huhtik. 29 p:vään
1889 — satoi ainoastaan 339 mm.
vaikkakaan tätä ei voi sanoa huonoimmaksi
sadevuodeksi. Tänä sade-aikana
— marrask. 9 p:stä 1889 maalisk.
10 p:vään 1890 — on jo satanut 535
ja luultavasti tulee vielä jonkun pari
sataa millimetriä satamaan. — Lieneekö
tarpeellista huomauttaa, että sademäärä
ei ole kaikissa paikoissa yhtäläinen; niinkin
pienellä alalla kuin Ondonga, on
sademäärä toisissa paikoissa suurempi,
eroitus kumminkaan ei ole aivan suuri
kokonaisuudessaan. —

Sade-aikana on luonnollisesti ilma
kosteampi kuin kuivanaikana. Sateisina
päivinä on esim. kuivana ja kosteana
olevan lämpömittarin välillä ainoastaan
1, 2 asteen eroitus, mutta kuivana
aikana on välisuhde keskimäärin
10°.

Kuumin aika on marras- ja joulukuulla,
jolloin päivä on pisimmillään;
kylmin taas kesä- ja heinäkuulla — päivän
lyhimmillään ollessa. — Joskus
ovat yöt hyvin kylmiä vielä elo- ja
syyskuullakin. Kuumimpana aikana nousee
lämpömäärä keskipäivällä + 45, 46°
C. varjossa, mutta auringon paisteessa
+ 55° ja sen ylikin. Kylmimpänä aikana
taas harvoin laskeikse elohopea 0°
alemmaksi. Kesä-, heinä- ja elokuulla
on lämpömäärä vaihtelevaisin. Aamusilla
auringon nousun aikana näyttää
lämpömittari + 1 – + 4°, mutta keskipäivällä
+ 28– + 33°, iltasilla laskeikse
se jälleen + 10– + 8°. Kuumanaikana
on harvoin mininum 18°
alempana. — Barometri eli ilmapuntari
liikkuu hyvin pienellä alalla; sen
rajapyykit ovat 666—658. Kuivanaikana
pysyy se melkein alallaan tahi
muutteleikse hyvin vähän; sade-aikana
siihen sijaan on sen liikunto vilkkaampi.
— Mitä tuuliin tulee, ovat nekin vuodenaikojen
mukaan. Kuivanaikana melkein
muuttumattomasti on tuulen suunta
NE; sade-aikana puhaltelee se taas milloin
mistäkin suunnasta. NV-suunta
on kumminkin harvinainen. Hirmumyrskyjä
liikkuu hyvin Harvoin, mutta
mainitut koillistuulet puhaltelevat toisinaan
hyvin ankarasti hajotellen ja kaadellen
maalaisten risumajoja, taitellen
palmupuita ja matkaansaattaen ääretöntä
hiekkapyryä. Jos tällaisen pyryn kohdatessa
satut olemaan aukealla paikalla,
saat suusi, silmäsi, korvasi täyteen hiekkaa.
”No, tuohan ei ole mitään uutta;
saadaan sitä sellaista kesäseen aikaan
täälläkin kokea” — arvellet, hyvä lukija.
No, eipä olekaan! Mutta oletko
koskaan ollut sellaisessa hiekkapyryssä —
huoneessasi, että palava lamppu pöydällä
sammua tupsahtaa ilman sakeudesta,
ja kun olet suurella vaivalla
saanut jälleen viritetyksi, huomaat pari
millimetriä paksun pölykerroksen peittävän
kaikkia esineitä? — Niin, oletko
sellaista nähnyt? Afrikassa saa sitä
joskus sellaisessakin pyryssä olla. —

Toukokuusta elokuuhun on taivas
enimmäkseen selkeä ja pilvetön. Joskus
kumminkin näinäkin kuukausina saattaa
joku eksynyt pilvenhattara näyttäytyä.
Sade aikana taas on harvoin pilvetöntä
päivää. Pilvet täällä ovat kovin
sähköisiä. Sade-aikana pieninkin
pilvi, jota tuskin voit eroittaa tuolla
taivaan rannalla, päästelee kauaksi säihkyviä
salamoita. Jos on koko taivas
pilvessä, syntyy useinkin juhlallinen tulitus;
kaikilta ilmansuunnilta välähtelee
kirkkaita salamoilta, jotta näyttää siltä
kuin olisi koko taivas tulessa. Ilman
sähköisyydestä onkin usein seurauksena
ankarat ukkosen ilmat, jolloin jyrinä on
niin voimakas, että saattaa huoneet horjahtelemaan.
Välistä paukahtelee ukkonen
kanunan-jyskeen tapaisesti; pamahdus
tulee usein niin äkki-arvaamatta,
että heikkohermoinen voi paljaasta säikähdyksestä
lentää selälleen. Muutoin
eivät ukkosen ilmat tee juuri sanottavia
vahinkoja; jokunen ihmishenki saattaa
kumminkin silloin tällöin joutua salamoidenkin
uhriksi, kuten joku viikko sitten.
Sumua ja usvaa näkee ainoastaan
joskus sade-kuukausina. — Kastetta
sateettomina kuukausina nousee maanpinnalle
paikka paikoin hyvin vähän,
toisin paikoin ei ollenkaan.

Kuivana aikana on maanpinta kauttaaltansa
pelkkänä hietikkönä — 
ei missään. Tällaisena näyttää se
hedelmättömältä, voimattomalta mitään
kasvattamaan. Ja kuitenkin on siinä
runsaassa määrässä kasvuvoimaa .
Tarpeellisen kosteuden saatuaan
vihannoi maanpinta kaikkialla; pellot
kasvavat rehevän viljan hyvin vähällä
lannoituksella. Sade-aikana rehoittaa
korkea ruoho, monenlaiset kukat
ja pensaskasvit kaikkialla. Aarniometsiä
ei tosin ole — nehän kuuluvat kosteampiin
maihin — mutta yksityisiä jättiläispuita
on runsaasti. Koko valtakunta
on kuin puutarha, sillä maltakunnassa,
se on asutuilla  on yksinomaan
vaan hedelmäpuita; varsinaisia
metsiä ei ollenkaan. Metsät, joita kyllä
on laajat alat valtakunnan länsi-, pohjois-
ja itäpuolella, kansan käsityksen mukaan
eivät kuulu suorastaan valtakuntaan.
Ne ovat, kuten maanasukkaat
sanovat, osilongo s’iijamakuti = metsäneläinten
valtakunta. — Tuuhevia,
suuria hedelmäpuita on asutuilla seuduilla
taajassa. Kaukaa katsoen näyttävät
nämä muodostavan tiheän metsän,
mutta lähelle tultua tapaa kumminkin
puiden välissä pieniä lakeuksia ja
ja aukeita paikkoja, jotka tekevät tämän
kauniin panoraman vieläkin viehättävämmäksi.
Ankeammilla paikoilla, puiden
välissä ja ympärillä on maanasukkaiden
peltoja ja asuntoja. Todellakin
viehättävän — joskaan ei ihanan —
 tarjoaa Ondonga sade-aikana
viljapeltoineen ja tuuhevine puineen
matkustajalle, joka etelästä päin noilta
loppumattomilta hieta-aavikoilta ja mimosipensastoista
saapuu tämän valtakunnan
rajalle. Se tekee suloisen, miellyttävän
vaikutuksen näkijäänsä. ”Turhaa
olisi — huudahtaa Andersson —
ruveta selittämään ihastustamme ja sitä
viehättävää näkö-alaa, joka avautui
eteemme. Kylläksi riittää kun sanomme,
että noiden äärettömien hieta-aavikkojen
ja alituisten piikkipensaitten sijassa, joissa
orjantappurat joka silmänräpäys uhkasivat
vetää meidät alas satulastamme, nyt
edessämme oli äärettömät viljavainiot,
joitten keskellä siellä täällä pilkisti mataloita,
rauhallisia majoja, sekä lukemattomia
tummalehtisiä, leveä-oksaisia, jättiläismäisiä hedelmäpuita viehättävine
marjoineen; sen lisäksi vielä lukuisia
palmuja täydentämässä tätä kuvaa.” —

Näistä hedelmäpuista mainittakoon:
palmupuu (borassus flabelliformis), metsäviikunapuu
eli sykomori ja muuan puu
(selerocarya schveinfurthiana). jota maanasukkaat
kutsuvat omügongo’ksi.

Palmupuu kasvaa joko yksinäisenä
tahi ryhmissä — 2, 3 välistä 4, 5:kin
yhdessä ryhmässä. Muutamien palmujen
korkeus on oikein hurmaava; ne hyvin
vetävät vertoja pituudessaan Suomen
hongille. Suorana, oksattomana ojentaa
tämä puu alastoman, sileän runkonsa
taivasta kohti; ainoastaan latvassa
on sillä viuhkan muotoisia lehtiä,
joista se on saanut nimensäkin:
viuhkapalmu. Tämän hedelmät ovat
pyöreitä, tavallisen omenan kokoisia, kovalla
ruskealla kuorella varustettuja
mukuloita. Näitä mehuttomia, kovia
hedelmiä syövät maanasujamet mielellään.

1890
Suomalainen
Jatkokertomuksen osat