Mieleni on raskas
Mieleni on raskas, mä itken yöt ja päivät;
 aikaa sitten riemut ne vieraiks mulle jäivät:
 mä hyljättynä yksin saan kuormaani kantaa,
 ja säälin sulo hoivaa ei kenkään tahdo antaa.

 Lemmellä on auvot, ma tunsin sen leimun,
 lemmellä on murheet, ja tuskihin se vei mun;
 mun vertyy sydän kuiviin, ma vuodosta haavan
 jo herpoovan sen tunnen ja rauhaa pian saavan.

 Onni olis tuolla, miss’ istuimme rinnan
 kirkkaan puron luona ja lehvistöissä linnan;
 siell’ ystäväni astuu, mua muistellen varmaan, –
 oi, silmät pian pyyhkis hän ikävöivän armaan!