Joulukuusi (Topelius)
Tuo tumma vuorten valtija
 mun oli isänäni,
 ja kankaan kaunis kanerva
 armaana äitinäni.
 Vaahtoisa virta – veikkonen
 ja sisko – taivaan tähtönen
 puut metsän – ystäväni.

 Ja kainalossa korpimaan
 mä kasvoin korkeaksi,
 ja metsälampi laineissaan
 loi kuvan kauniimmaksi.
 Mun tuikki tähti latvassain
 ja kuuhut paistoi oksallain,
 kun lepäs tyynnä lahti.

 Mä olin korven kaunistus
 ja uljuus metsämailla,
 ei haitannunna ahtaus,
 en ystäviä vailla:
 mun lauloi peippo latvassain,
 söi oravainen oksallain,
 kun oli rauha mailla.

 Niin talvipäivän puhteella
 sai poika juurelleni,
 hän iski minuun katseensa,
 löi kirveen kuoreheni:
 mä kaaduin nuorna mättäällen,
 mä kaaduin riemuks toisillen,
 siks kaaduin mielelläni.

 Mä herrastaloon vietihin –
 se mulle outo retki.
 Siell’ käärittihin silkkihin,
 sain kultakukkasetkin.
 Nyt olin metsän morsian,
 sain kynttilöitä latvahan.
 Nyt oli juhlahetki.

 Ja joulu-illan iloihin
 mä saatettihin sitten.
 Oi, kuinka siellä riemuittiin,
 soi sävel laulajitten!
 Mä silloin muistin peippoain,
 ja korpimaista kotiain –
 ah, luulen että itkin.

 Vain hetken kesti tepastus
 ja leikki juurellani,
 tuon lapsilauman riemastus
 vei huolen rinnastani.
 Mä ulos sitten heitettiin,
 pois silkit, kukat karsittiin,
 ja kullat oksiltani.

 Pois, pois on kaikki ystävän,
 oi, nyt on kaikki toisin.
 Jos juurelleni metsähän
 mä jälleen päästä voisin!
 Mä kaaduin nuorna mättäällen,
 mä kaaduin riemuks toisillen.
 Ken kyynelhelmen soisi? –

 Ei, lapsikullat, riemuitkaa:
 sain teille hengen antaa.
 En saanut suurta kunniaa,
 en valtikkata kantaa.
 En saanut kasvaa pilvihin,
 vaan sainhan kaikki kuitenkin
 mä teille uhriks antaa.

 Ei löydy riemun vertaa sen,
 mi mieleen heijastuupi,
 kun kaikki uhraa toisillen,
 vaan itse unhottuupi.
 Tää riemu onkin taivainen,
 vaan lapset Luojan ylhäisen
 ne siihen valmistuupi.

1898.

Suomennos.

Zacharias Topelius