Mies erämaata matkaa. Keitahalle
Mies erämaata matkaa. Keitahalle
 on mieli hällä päästä. Jalkojaan
 palava hiekka polttaa, kulkijalle
 suo samum suukon tulihuuliltaan.

 Ja nääntyä hän ompi tuskan alle
 ja usein on hän kuolemaisillaan.
 Vaan elämänä väikkyy kuolevalle
 kosteikko ihanaisin erämaan.

 Ja vaikka kangastust’ on keitahansa,
 mi askel askeleelta pakenee,
 on sentään riemu hällä rinnassansa

 ja sentään niinkuin mies hän taistelee
 ja yhä elää keidasunistansa,
 vaikk’ kohti kuoloaan hän astelee.