Kevätelegia
Tuoksua, kimmellettä,
 säveltä päivä on.
 Kaartaa sinistä vettä
 vihreys nurmikon.

 Hohtavat talojen harjat
 niinkuin hiillokset.
 Puistossa vaahterasarjat
 hehkuvat keltaiset.

 Lämmössä hiljaisen pihan,
 äärellä portaiden,
 paisuvat nähteni ihan
 ummut syreenien.

 Ikkunat palaa. Tuomet
 tuoksua huokuvat.
 Vaipuvat silmäluomet
 valosta raskahat.
 – – –

 Muistoilta polttavilta
 sentään en rauhaa saa.
 Kun yli kaupungin ilta
 kasteinen valahtaa,

 kiidän luoksesi siivin
 kaipuusta puhkeavin,
 ikkunas alle hiivin
 askelin maltittomin

 lävitse kostean heinän
 yöllisen nurmikon:
 Keskessä punaisen seinän
 ikkunas avoin on!

 Kuuntelen hengitystä
 välitse uudinten...
 Riemua, kärsimystä:
 Lähelläs – sentään en!

 Sormeni koskea halaa
 tukkaas ruskeaa.
 Turhaan rintani palaa,
 nähdä en sinua saa.

 Kaipaan lohduttomasti,
 kärsin ja riemuitsen.
 Luonas, rinnallas asti –
 takana maailmojen!
 – – –

 Hetkiä kirkkaita silloin,
 syksyn päiviä, oi!
 Keväässä kyselen: Milloin
 taas siten olla voi?

 Kuljen tuttuja teitä.
 Puistot ja kujanteet
 kuiskivat: Yhdessä meitä
 olette kävelleet.

 Himoitsen nähdä huoneen,
 asuntos silloisen:
 Nähnyt on meidän se juoneen
 maljasta rakkauden.

 Hämyssä nukkuville
 portaille hiipien
 istahdan askelmille
 varjoon syreenien.

 Jos edes ainut hiven
 menneestä palata vois!
 Kosketus kylmän kiven
 karkoittaa minut pois.

 Tuoksuvat ummut kajoo
 poskeeni – mitä nään:
 Lehdet keltaiset hajoo
 syysyön hämärään...