Lapsuuteni ajoilta


IV. 

 Kerta nälkävuoden rasittaissa
 Kansaa Suomen – kansaa armahinta –
 Isän kanssa metsän sydänmailla
 Samoilimme, löytyi vehkalaakso.
 Kuuset reimat kasvoi ympärillä,
 Kaiken kaartoi taivas sinillänsä;
 Laakso oli oikein rauhan laakso –
 Vehkaa poimimma me leiväksiksi.
 Siinä seisoissamme nilkkaa myöden
 Liejussa, mä lausuin: ”Kuule, isä!
 Miksi taasen näin on aika huono,
 Että elääksensä ihmisparkain
 Täytyy käsin käydä luonnottomiin!
 Olki, sammal, koivun kuori, pettu,
 Peuran jäkälä ja viljan kauhna,
 Herneen varsi, moinen vehan juuri,
 Nähdä melkein käärmeen kaltahinen,
 Karvas, pistäväkin käärmeen lailla,
 Polttaa kurkkua kuin tuonen tuli.
 Onko joku hyöty Luojallemme
 Viljan kohmettuissa pelloillamme;
 Huvittaako häntä lasten itku,
 Parku, vaivaistenkin valitukset,
 Elo tuskallinen, kuolo kurja?! –
 Miten hauska elää silloin oisi,
 Milloin pellot notkuis viljan alla,
 Leipä, vehnäleipä puuttumatta,
 Ilman huolta, oisi syövän suussa! Viisi
 vuotta lienee aikaa siitä,
 Milloin kunnon leipää majassamme,
 Oottaa saanee vielä toiset viisi,
 Kons’ ei kuulu aikain parannusta. – –”
 ”Ethän”, lausui isä, ”tuskittele
 Vaikka antaa meille ruoskaa Luoja!
 Etkö tunne miten hyvää tahtoo
 Lapsellensa lempeä vanhus aina,
 Vaikka joskus täytyy vitsan kanssa
 Karkotella lapsen itsekkyyttä!
 Etkö muista, miten hartahasti
 Vitsan jälkeen halaan lapsiani!
 Ne on oman ruumiin jäseniä,
 Heitä rankaisen ja itse kärsin
 Kipeimmästi joka iskun, vamman –
 Mutta totuus pyrkii valtanansa,
 Totuus käskee ruoskaa liikutella.”

 Muuten muistan ajan ankaramman,
 Jolloin kolmas osa kansastamme
 Poijes siirtyi tupiin tuonelaisten;
 Äiti kuoli huoneen permannolle,
 Kurja lapsi kylmä rinta suussa,
 Isä heinää jäyti pientarella;
 Nuorukainen voimakas ja virkku
 Haamun lailla hiipi kalmistossa
 Kadehtien osaa tuonelaisten,
 Kunnes hänkin löysi onnen lehden:
 Kaatui, sortui, hautaan raukka horjui.
 Sairashuonehissa kymmenittäin
 Kuollehia lojui vuotetulla,
 Kuusi lautaa: siinä valmis vuode,
 Saattoväki: hepo, kyytirenki.
 Mutta lause: maasta olet tullut,
 Maaksi pitää jällen tulemasi,
 Kaikui joskus puolisataa kertaa;
 Sitten rukoukset yhteisesti
 Luki puolestansa hurskas pappi;
 Hautasaarnaa ei, ei muisteloita;
 Toki todistuksen jäänehille
 Lausui voimakkaasti suuri hauta.
 Siit’ on aikaa kymmeniä kolme,
 Monta viljavuotta sitten nähty,
 Vaan on turhuus päässyt valtaan taasen;
 Taasen korska itsekkäästi johtaa
 Mailman lasta teillä vierahilla;
 Herra tuntee tuosta kivun raskaan:
 Lapset karkaa poijes isän luota.
 Siksi rangaistuksen kautta kutsuu
 Tekemähän taasen sovintoa,
 Panttina on pojan veren voima,
 Voiton lippu liehuu Golgatalla.

V. 

 Yhteen aikaan sisko Heiman kanssa
 Kuljin kauppaamassa kapineita,
 Joita laati isä, veli Jaakko:
 Lusikoita, kauhoja, kauloospuita,
 Koria ja muuta, yhtä, toista. –
 Oli aika, kylmä talviaika,
 Moni matka jäätävältä tuntui.
 Muita kylmemmäksi toki muistan
 Erään Orismalan kaupparetken.
 Kylmä tuuli viuhtoi pohjosesta,
 Valkeaksi jääti poskipäitä,
 Joita lumin hieroella koimme.
 Lunt’ ei paljon Kyrön aavamailla;
 Usein hietaisena tiehyn selkä
 Rohui kelkan alla vetäissämme –
 Tuo se liekin ollut pelastaja
 Ett’ei veri suonten käynyt jäähän Monta
 asuntoa kiertelimme,
 Vilu pintaa vihloi, nälkä vatsaa,
 Vaan ei avun alkua missään tullut,
 Eikä kukaan vienyt tavaroita;
 Yksi sanoi: entisest’ on kyllä,
 Toinen: ovat liijan kallihia –
 Kallihia! vaikka yhtä leipää
 Kauhastamme anelimme vainen.

 Kylän kaukaisimpaan perukkahan
 Kuljettua, taasen palajamme.
 Suru painoi mieltä kodin tautta:
 Vastaan sieltä taasen nälkäisenä
 Rientää siskojen ja veljein parvi,
 Toivoin että jotain heille tuomme;
 Pettyvät, ja tuo se painaa mieltä,
 Tuo se tuskan vedet silmiin nostaa!
 Paluumatkallamme asiatta
 Emme taloihinkaan arvaa mennä;
 Uuden lämmittelykeinon keksi
 Sisko: päivä loisti etelästä,
 Vaikka voimatonna, tammikuulla.
 Riihirakennusten edustailla,
 Johon tuuli pohjoisen ei sovi,
 Tuntui istuminen suloiselta,
 Verratessa käyntiin vastatuulta.
 Viiden, kuuden riihen edustalla
 Korkeimmassa talvipakkaisessa
 Jäätiköllä istuin – lämpesimme –
 Kadehtinut tuot’ ei – toivon – kenkään!
 Viime vainiolla matkamiesi
 Vastaan tuli, vähän herrasmainen –
 ”Mistä ootte? – mihin matka kulkee?” –
 Sanoimme, ja asiamme myöskin.
 Tavaroita puolen markan eestä
 Osti vaimollensa viemiseksi.
 ”Olen opettaja Ilmolasta,”
 Sanoi, – herttainen ja hyvä herra!
 Roihumasta lakkas pohjan tuuli,
 Puolta korkeemmalle päivä nousi,
 Pellon pientareilla kesän heelmä
 Tuntui heilamoivan, kotitiellä
 Kukkii loistossansa kuusten latvat. –
 Oi jos meidän pohattamme tietäis,
 Miten suuren ilon voivat luoda
 Köyhän sieluun pikku pennillänsä,
 Jolla huoliansa huojentavat!

VI. 

 ”Soiko kellot!” kysyi nuori leski
 Sisään juoksevalta pojaltansa, –
 ”Soivat, soivat, äiti, hyvin soivat,
 Että kaikuu Saunavaaran rinne –
 Soiko kellot isävainajalle?” –
 Vasamana tunki äidin tuntoon
 Kysyväinen lause poikasensa. –
 ”Soivat, poikaseni, hälle soivat,”
 Lausui, syvän laski huokauksen
 Murheen murtamasta rinnastansa.

 Talon haltijoina ennen muinen
 Ollehet on, miesivainajansa,
 Sekä vaimo, murheen, kaihon lyömä.
 Silloin elivät he onnekkaana:
 Rehottivat viljavainijonsa,
 Joissa lainehteli kaunis olki
 Kullan kellervine tähkinensä.
 Laitumella kulki kaunis karja;
 Siinä lehmät täysin nänninensä,
 Härjät lihavuuttaan hyllyväiset,
 Joukko joutilaita juoksevia,
 Kaunis lauma karitsoita vielä
 Alas lekkuvine villoinensa;
 Ratsut rahkehissa kestäväiset,
 Juoksullekin jalot, joutuisalle.

 Suuri joukko väkeä palkallista,
 Rengit kestävät ja voimakkahat,
 Kauniit piijat, Suomen sulo immet. –
 Luoja antoi tulla kiusausten:
 Haaskoi halla monen vuoden viljan,
 Rutto raasti osan raavahia,
 Hevosia kaatui ”ase kaulas”,
 Velkaa täytyi tehdä toistaiseksi.
 Yhä eellehen nuo ajat kesti,
 Velkojasta tuli vainolainen –
 Myytti talon kiluin kaluinensa.
 Palkkalaiset elantota etsii
 Luota muiden talon haltijoitten.
 Vaimo, mies ja heidän pieni poika
 Suojatta on taivaan alla aivan,
 Kunnes taasen työllä hikisellä
 Saivat mökin pienen suojaksensa.

 Nyt on poissa vaimoraukan miesi,
 ”Puitta, tuletta on mökin liesi,”
 Mutta Herra elää, orpoin isä –
 Niinhän vaimo tyytyvältä näyttää,
 Kuin ois kyllin kystä aitassansa.

 Moni Suomen äiti häntä ennen
 Samat kohtalot on kokenunna –
 Uuras työ ja tyytyväisyys, noissa
 Salattu on onnen syntysanat.

VII. 

 Kuuhut taivaan hohtelee kuin pieni joulukuusi –
 ”Ei se ole joulukuusi,” pikku Aina huusi,
 ”Se on silmä Jumalan, mi meille joulun tuotti,
 Joulun, jota viikkoa kaksi Laina sisko vuotti”.
 Pikku Laina sanoi: ”kuuhut, kaunis joulukuusi
 Nouda, äiti, lattialle!” – Lattia on uusi
 Mökkisessä. Sillä tanssii viisvuotinen Laina,
 Sekä pikku siskosensa, vuotta vanhee Aina. –
 Mökin miesi hymy eli, kirveen otti, johti
 Matkaa, suksen luikuessa, kuusistoa kohti.
 Sieltä pienen kuusosen hän olallensa tahti,
 Kotiin kantoi; pikkutytöt kaunistella koitti.
 Kynttilänkin pienokaisen oksalle ne nosti,
 Sekös pikku tyttösistä kaunosalle hohti!
 Tanssien ja leikkien he vietit iltoansa
 Kunnes koski nukkumatti noitasauvallansa.
 Mainitsematta on vielä ett’ oli joulun aatto,
 Milloin isä lapsosensa onnekkaaksi saattoi.

VIII. 

 Joulun mailleen mennessä kun Paavo tulla ehti,
 On vaimo, lapset murheessa, ja silmät kyynelehtii.
 Kolkin Kalle sanan saatti: ”Taas on mailmassa
 Ihmissäännöt muurrettuna, Räihän kapakassa.
 Siellä valuu, vaimo raukka, miehes veressänsä,
 Kun ei yksin puollustaa hän voinut itseänsä.
 Eikö liene Jumalakaan huutoansa kuullut,
 Kosk’ ei armokilvellänsä pelastamaan tullut.”
 Vielä jatkoi Kolkin Kalle, silmää ylös luoden:
 ”Enpä muista menneheksi ainoankaan vuoden,
 Ett’ei joku murhattuna lepäis viime unta,
 Toisinaan – voi onnetoin! – on niitä kymmenkunta
 Pitäjässä! – Mitä silloin koko isänmaassa! –
 ”Valot, lyhdyt loistamahan!” kuuluu erämaassa,
 Tosin lyhty siellä, täällä tuikkaa kunnahalla –
 Auta, Luoja, ett’ei ois ne valot peiton alla!
 Sinun henkes säkenet jos poistaa meidän yötä,
 Silloin muutkaan valon luojat ei tee turhaa työtä!”
 Noin kuin lausui Kolkin Kalle, vaimo toipuneena
 Ensi hämmästyksestähän, lausui: ”Katkenneena,
 Murrettuna, tyttöseni, viime elon jousi,
 Kumottu on onnen alus, laineita mi sousi!” –
 Siinä tytöt vuodattamaan surun kyyneleitä –
 Muuten ihmeen kauniita kuin taivaan enkeleitä:
 Vanhemmall’ on sini silmät, kellertävä tukka,
 Huulet valkopunervat kuin lempein ruusun kukka,
 Otsa, posket muodokkaat ja silkin hienokaiset,
 Kaula pyöree; ympäröi sen keltahaivenaiset.
 Taakse pienten korvien ne kiertyy kutrittaisin;
 (Ah, jos yhden suortuvaisen omakseni saisin!)
 Ruumis muuten solakka kuin jaloin veistokuva,
 Vaate, vaikka halpa, täysin päälle muodostuva;
 Kaunis sielu heiastaikse silmähelmiloista –
 Voi, niin hellää konsana en nähnyt ole toista.
 – Nuorempi on monin puolin tälle vastakkainen:
 Väri tumma, hiukset mustat, muoto nauravainen;
 Nytkin puolta pienemmäksi hälle suru näytti,
 Suru, joka äitin, Ainon kokonansa täytti. –
 Kolkin Kalle ihastui kun huomas pienokaiset,
 Sanoi: ”Vaimo, onpa sulia kalliit tavaraiset;
 Yhtä hellä, lempeä jos mieheis oisi ollut,
 Kenties oisit onnessasi ylpeäksi tullut.
 Nyt on toisin – Surukaan ei poistu itkemällä,
 Luota Luojaan! onnen ohjat viel’ on nytkin hällä.
 Näen mä, kasvaa tarhassasi onnen yrttiä kaksi,
 Onnen runsaan löydät kuluin ajan tuonnemmaksi!”
 – Kyllä lauloi toivon lintu: lapsiss’ onni koittaa,
 Siksi, kunnes onnen yrtit kuolon käsi voittaa.

IX. 

 Mökin kunnahalla leikkii lapsosia kaksi –
 Moni köyhä pienokainen ei oo onnen lapsi.
 Niinpä tässäi: aikoja ja hautaan miesi vaipui –
 Monesti on lesken nuoren miestään surku, kaipuu.
 Ikävällä muistaa leski lapsuutensa maata,
 Ilot, surut muistaissaan ei kyynel kuivaa saata.
 Vaikeasti elatusta lapsilleen hän koittaa, 
 Työ on raskas, väsymyskin silloin, tällöin voittaa.
 Kesän suloin loppuissa kun syksy maille ehtii,
 Äiti huokuu murheessa ja silmät kyynelehtii –
 Huoneessansa sammunut on pieni elon tähti:
 Laina, pikku tyttösensä, isän luokse lähti.
 Kirkkotarhaan kätkettihin Laina kaunihisti,
 Siellä koivun juurella on vaikeainen risti.
 – Ikävässä pikku Aina siskosensa tähden
 Suree, itkee, huokailee ja kuihtuu silminähden.
 – Talven vallan poistuissa kuin kirsi sulaa maasta,
 Pikku Ainakaan ei paljon äitillensä haasta.
 – Kirsikukan noustessa on Aina vaipumassa:
 ”Äiti, isän sylis Lainan nä’en taivahassa –
 Tule äiti, ettei Ainan yksin täydy mennä! –
 Eihän sisko enkelinä noutamahan lennä!
 Tule, äiti, syliis ota uskollinen Aina! – –
 Isälle en päästä voi kun hällä on jo Laina!”
 – Kesällä on koivun alla ristilöitä kaksi,
 Siellä makaa mökin vaimon kumpainenkin lapsi.

X. 

 Kuule miesi, ootko käynyt kautta keltavuoren,
 Ootko nähnyt rinteellänsä ”harmaapäisen nuoren”?
 Monta iltaa istunut hän yöhönkin on siellä,
 Mistä tullut, nimensä mi, tuot’en kuullut vielä.
 Itse, kertoi; ”Mökin vaimo olin ennen vainen;
 Mökki vietiin, nyt ma olen köyhä mierolainen,
 Vaimo olin, Luoja siunas kaksi pienokaista.
 – Milloinkaan en enää löydä kumpaistakaan noista!
 Miehestäin en muista paljon: lien jo sata vuotta
 Paavon markkinoilta häntä vartoellut suotta.
 Sanoivat: hän murhattihin Räihän kapakassa.
 – Onkos totta! – – Näithän Aino isän taivahassa!”
 Näin hän kertoi, nauroi, itki. Silmäin väike kumma
 Toisti: on hän mielipuoli. Kasvoin väri tumma
 Sekä hiukset harmajat on liijan vanhat hälle.
 – Usein tulee kalman merkit täällä pyrkivälle
 Ennen aikaa: ikävästä valkee hiukset mustat,
 Muodon kauniin harmauttaa surut, murheet, tuskat,
 – Mielenki voi ryövätä ne samat jättiläiset, –
 Eihän ole ihmisvoimat raudan kestäväiset.

XI. 

 Kirkon kellot soivat haikeasti,
 Soivat kunniaksi vaivaisen
 Puutteesen min kuulin kuollehen
 Keltavuoren rintehelle asti
 – Vuoren rinne kolkko vuotehena,
 Peittonansa taivas tähditetty,
 Näin on vaimo kurja unhotettu
 Ihmisiltä; ei oo lohdutteena
 Kenkään, kyyneleensä kuivaajana.

 Kellotkin ne soi niin haikeasti
 Kuin ne Luojan istuimelle asti
 Tahtoisivat huutaa: Tokko siellä
 Unhotetaan mökin vaimo viellä!
 – Ei näy taivas kuulleen huutoansa
 Kirstulle kun viskoo lumiansa.
 – Ilma kieltää johtaa kellon ääntä,
 Vinkuu, vonkuu, lentää tuulelmana.
 Mutta! – malta! – virren lainelmana
 ”Aino! – Laino!” – luulin kuulevani.
 ”Tulee, äiti, pikku Ainon luokse!
 Isän sylissä on pikku Laina;
 Täällä meille rauhan virrat juoksee,
 Vaikka mailmas’ halveksittiin aina!”

XII. 

 Isästäni puhun usein paljon,
 Hältä oonkin ruumiin, sielun saanut.
 Jos on kehnon kehnot lauleloni,
 Se on perintö vaan vanhemmilta,
 Jos on niissä jotain kelvollista,
 Isälleni siitä kiitos olkoon!
 Jos ei mitään, siitä itse kärsin. –
 Kuten lausuin, puuseppä hän oli
 Vaan en ole vielä esitellyt,
 Häntä ystäville nimeltänsä:
 Torpan nikkariksi enimmästi
 Häntä kylänkesken mainittihin.
 Nuorempana usein juopuneena
 Saapui matkoiltansa isäkulta,
 Vielä oli joskus hurjanlainen,
 Torui äitinikin pahaisesti;
 Lyönyt ei, sen lausun kiitoksella.
 Mutta vanhemmaksi tultuansa
 Harvemmin hän oli juopuneena,
 Kun se sattui, oli ohi mennyt,
 Tunsi katkeraa hän tuskaa tuonen,
 Polvillansa vuoteen vierustalla
 Jesukselta pyysi laupeutta,
 Pyysi parannuksen, voiton voimaa.

 Maass’ on maannut kolmetoista vuotta,
 Min’ oon hälle haudan valmistanut
 Vanhan kirkon piilipuiden suojaan;
 Saatossa mä kävin etumaisna,
 Ensi mullan kirstullensa heitin;
 Sitten hälle hautapatsaan laadin –
 Vielä viimekesänä se siinä
 Seisoi valkeana värsyinensä:
 ”Saata meille apu tuskissamme,
 Turhan vert’ on apu ihmisien!”
 Näin mä laadin – toisin laatii Herra:
 Majan antoi luona onnekkaiden,
 Joss’ ei tuskaa tuta tuonelaisten.

 Joka kerta kun mä matkaan tuosta
 Ohi vanhan kirkon piilipuiden,
 Tunnen syömessäni liehauksen,
 Oudon kaipauksen sielussani
 Karpaloinen valuu poskipäille,
 Pääni hetkiseksi alas vaipuu. –
 Vainaa jos ois vielä oppaanani,
 Olis alukseni murtumatta,
 Taivaan toivo vielä rinnassani,
 Tunto puhtaampana, hellempänä;
 Nyt on toisin: kylmä hauta, uskon,
 Ainoa on osa kuolevaisten.
 Eipä laula, kuten onnekkaille,
 Toivon lintu joskus nousevani
 Vielä ehompana entistänsä;
 Eihän laula – synkän aaveen vainen
 Joikuu tuntohoni tuonen joutsen.
 Tuhat silmukkaisen rautaverkon
 Kutoo tuonen poika, koukkusormi;
 Ken nyt pääsisikään läpi tuosta,
 Kenpä kuolon kanssa voittoisille? –
 Ijäksikö poijes, vanha isä! –
 Sunko kanssas katos lapsen usko,
 Lapsen viattomuus, lapsen toivo!
 Kaipaus vaan kolkko tunnossani –
 Minne kaipaus, – vaan tyhjyyteenkö? –
 Ei! ma kaipaan, isä, kasvojasi,
 Oppia, mi toivon säilytteli,
 Katsetta, mi hehkui haudan taakse,
 Ijäisyyden ilmaasunnoihin.

XIII. 

 Vuoren juurella on onkaloinen,
 Sinne luonnon pieni päiväväki
 Multaa kankkimahan riennätteli:
 Sinne pieni kastemato kulki
 Kulettaen maata muassansa,
 Hyönteinenkin liiti ilman teitä,
 Kantoi sinne pienen kortisensa,
 Ilman lintu kantoi siemenyisen
 Äsken tienohesta poimimansa,
 Siitä kasvoi sitten kaunis taimi,
 Koivun varreksi mi koitui viimein.

 Monta kesää seisottuaan siinä,
 Oksiakin kantoi useoita
 Vehmastamaan runkoympyräistä.
 Kevätsateen usein kastellessa
 Juurta sen, myös päivän paistellessa,
 Nousi oksan latvaimille vielä
 Urpo, kevään ensi esikoinen. –

 Pohjolassa muuten päivän paiste
 Kirkas on, voi mointa matkaan saada,
 Jopa puuhun lehden alku nähtiin
 Puhjenneeksi vihree, tuore, norja.
 Lapset iloin huusi huomattuaan:
 ”Kevät joutuu, lehti puussa puhkee!” –
 Päivä ain’ ei paista pohjolassa:
 Usein synkkä pilvi tuulen teitä
 Kulkee eteen valkokynttiläisen.
 Silloin urponen on katvehessa,
 Lehti kirkkautta kaipajaapi –
 Sade virkistävä ensiaikaan
 Kostutteli lehtipienoisia,
 Mutta saapui sitten toinen aika,
 Jolloin pilvenlokk’ ei ollenkana
 Tietä löynnyt koivun onkalolle.
 Silloin sitä liijoin päivä poltti,
 Kuivui, raukka, kesken kasvuansa. –
 Talon metsässä kuin koivu kasvoi,
 Noudimme sen silloin isän kanssa
 Säännön mukaan kotiin polttopuuksi. –
 Niinhän seisoi torpankirjoissamme:
 ”Tuoretta vaan aidaksiks’ saa ottaa,
 Polttopuuksi pystyskuivuneita,
 Maassa makaavia korjaella”. –
 Ennen kuin me puuta hakkasimme,
 Katselimme sitä säälitellen,
 Siinä lausui mulle vanha isä:
 ”Poikaseni, nääthän, miten kasvi
 Kirkkautta kaipajaa ja vettä,
 Muuten kuivettuu se polttopuuksi –
 Niin on myöskin laita ihmiselon:
 Herran sana hälle päivän valon,
 Ilomielen tuottaa – huojentaakseen
 Siten elonhuolten raskaan kuorman.
 – Mutta sama sana johtaa meitä
 Usein itkun korpeen kärsimyksiin;
 Se on ihmis’elon sadekuuro.
 Ilo, suru siten vaihetellen
 Seuraa elontiellä väistymättä –
 Onnekas ken miehen tunteet myötä
 Astuu rohkeana pimentoihin! –
 Jonk’ on elo pelkkää huvitusta,
 Sen on sortuminen polttopuuksi;
 Ken taas pelkästään vaan kyyneleitä
 Elon tiellä saisi osaksensa,
 Märkänis kuin hirsi maassa maaten.
 Sikspä synkeimpäänkin usvayöhön
 Joskus toivon valo pilkuttaapi;
 Siks’ on mieron poika naurusuulla
 Kerta kylläisesti syötyänsä;
 Siksi rauha sairaan kasvot kultaa
 Kun hän asennon saa sattumalta,
 Jossa polte hetkiseksi taltuu. –
 Koivu täss’ on kovan nähdä, saanut,
 Toinen kova näkemättä vielä:
 Nyt se silvotahan polttopuuksi, –
 Mutta sitten taasen tuhastansa
 Nousee taajapäinen nurmen nukka,
 Niin myös tomustansa ihmishenki
 Nousee ehompana entistänsä”.

XIV. 

 Monta aikaa sisko, pieni Leena,
 Kuumevuotehella sairasteli,
 Kaljuksi jo kävi keltatukka,
 Kalpeaksi muoto, kaunokaisen;
 Monta haavaa raukan kurkun alla
 Verta, särynnäistä vuodatteli. –
 Oli saapununna maille joulu,
 Ihmisille rauhan, riemun päivä,
 Meille itkunpäiväksi se muuttui. –
 Aattoilta, kello yksitoista;
 Söimme silakan ja leipämurun,
 Sitten istumahan tulen luokse,
 Syliin pyysi päästä pieni Leena.
 Iloisena hohti kalpee kasvo;
 Hetken tulta kohden katsottuaan:
 ”Äiti, viekää porstuan päälle maata!”
 Sanoi, otti siteen kurkustansa,
 Vitkaan katsoi, painoi haavaan jälleen.
 Silmä valju väsyi, umpeen vaipui,
 Hengen veto kävi harvemmaksi,
 Käsi rinnan päällä vavahteli.
 Minä luulin hänen nukkuneeksi,
 Niin hän iloisalta siinä näytti;
 Kerta vielä hehkui kirkas silmä,
 Ylös katsoi, sitten sammui taasen. –
 ”Lapset”, virkkoi äiti, ”taivahassa,
 Luojan luon’ on kohta pieni Leena.” –
 Kuuma kyynel silloin poskipäillä
 Välähteli meidän, lapsen kolmen;
 Sinis itkimme kun äiti laski
 Sänkyyn sylistänsä kylmän vainaan. –

 ”Kolmen haavan sijaan taivahassa
 Lapsosemme kantaa siipeä kahta,
 Niillä liitää kohden lapsiparvein,
 Siellä näkee veljen, ennen kuolleen,
 Vielä siskon, Reeta pienokaisen.
 Sinne, toivon, teitä odotetaan
 Puutetta ja nälkää kärsimästä –
 Pientä siskoanne nälk’ ei vaivaa,
 Eikä vilu, kalman kolkko polte! –
 Mene, poika, luokse isän, lausu:
 Avutta hän tulkoon kanssas kotiin,
 Elköön vaivatko hän ihmisiä
 Pyynnöillämme – rauhaan pääsi tyttö!”

 Pakkaishuuru huoneesemme
 Tunki sisään ikkunoista
 Rikkeimistä, jäätyneistä.
 Hengittäissä huurun suitsu
 Välkähteli edessäsi
 Hämärissä aaveen lailla,
 Huh! – nyt rientää öiseen ilmaan
 Onko kyllin rohkeutta!
 Vavahtaahan sydän arka
 Huoneessakin liikkuissani? –
 Suorin vaatteen puolkuntoisen,
 Lippulakin korvilleni,
 Ukkovaarin turkkiruoju –
 Perintöni vainajalta –
 Kurpposkengät rikkinäiset,
 Olkitukko pohjallansa.
 Jopa aukaisen ma uksen,
 Josta huuru talviöinen
 Tulvii huoneen perään asti,
 Kuin on valkee lammaslauma.
 Siunasin ja suljin uksen;
 Heittäiden Jumalallani
 Aloin käydä talviyössä
 Räiskyvässä pakkasessa,
 Jommoista vaan harvoin muistan.
 Silmä kiiti taivahille
 Etsein Luojan istuimia,
 Joille hengin huokoaime
 Puutteissamme vaiteloiden.
 Tähdet välkkyi korkeulla
 Sinikantta kirjaellen,
 Kuuluit tähtein keskuksena
 Kuin on paimen laumassansa.
 Askeleeni, joutukatte
 Isän luokse! – pieni sisko
 Pois on mennyt tähtein luokse,
 Miss’ ei suotta kyynel juokse;
 Tät’ ei uutta isä siellä
 Huviksensa tiedä vielä,
 Luulee ett’ on nälissänsä,
 Kivuissansa sisko vielä.
 – Miten mahtaa isä kulta
 Iloita kun kuulee multa,
 Ett’ on sisko taivahassa
 Elämässä onnekkaassa!
 Kirkkotarha. Pelkäisinkö?
 Enhän; usein ennen tästä
 Astuskelin huoletonna.
 Surman henget hautain luona
 Asustaa – niin mainitahan;
 Pahaa jos nuo mulle tekis,
 Sisko taivaassa sen näkis,
 Puolestani pyytäis Luojaa
 Lähettämään mulle suojaa.
 – Kylmä karmii jalkojani,
 Parannanpa kulkuani –
 Vastaviima hieman jäätää
 Valkeaksi poskipäätä;
 Hierelenpä käydessäni,
 Etten hukkaa lämmintäni
 Jantuksessa hieroissani
 Jäätyneitä poskiani.

 Tääll’ on kylmä, lämmin tuolla
 Kuun ja tähtiparvein puolla,
 Täällä ilta, aamu siellä
 Lekottava, heilamoiva,
 Eihän ole kuultu vielä
 Taivaan päivän laskeavan.
 Vielä miekin saanen kerta
 Siellä valkeuden maassa,
 Joss’ on köyhä rikkaan verta,
 Asuskella loistavassa,
 Lämpymässä kammiossa
 Siskon, isän, äidin kanssa,
 Kanssa veljein, siskoin toisten –

 Tuoss on metsä, marjamaamme,
 Joss’ oon siskovainaan kanssa
 Puolamia poimiskellut.
 Huh, kuin tummaa, sudet vainen
 Siellä talvin asustavat;
 Tohtisinko aidan luokse
 Mennä, en, en pääsisikään;
 Lunt’ ois turkinhelmaan asti,
 Enemmän, ois uomilleni.
 Oispa hauska koettaa tuota
 Josko pääsis astumahan –!
 Siunatkoon, kuin mietin vainen
 Turhia ja hiljaa kuljen,
 Vaikk’ on sisko laudan päällä,
 Isä tiedotonna täällä.
 Täällä? – oikein, tuli loistaa
 Ikkunoista, tuskin enää
 Matkaa lienee virstan verran;
 Juoksisinpa sinne asti – –
 Suksittaisin, jos ois sukset,
 Tuosta pitkin aitooviertä – –

 Talolle niin viimein pääsen,
 Sisään astun huurun myötä.
 Tuli lekkui kulmakkeessa
 Korkealle, torniin asti,
 Koko huoneen kirkastaen.
 Väki juhlavaatteissansa
 Vuotti kunnon illallista,
 Jota pöytään laadittihin.
 ”Oisko aikaa olla täällä
 Kenties saisin tähtehiä” –
 Tuumasin, vaan kohta keksin
 Isän ovipenkin päässä.
 Kyynäspäät oli polvillansa,
 Otsa vasten kämmeniä,
 Lakin lippu silmäin eessä
 Etten nähnyt muotoansa.
 Luokse hiivin hiljaksensa,
 Lausuin samoin asiani.
 Otsa kirkastui jo isän,
 Ylös nousi, lausui vainen:
 ”Kiitos Herran! rauha maassa
 Olkoon kuin on taivahassa!” –
 Lähdimme niin talvisäähän.

XV. 

 Kyrön joen rintehellä seisoo
 Ikäarvoisena vanhuksena
 Pappilamme; punaiselta hohtaa
 Kauvaksi jo iso asuinsuoja.
 Siellä ennen asui onnekkaana
 Hurskas sielunhoiva, kirkkoherra,
 Nautti huoletoinna Herran lahjaa,
 Jota alamaiset auliaasti
 Kaiken vuotta sinne kanneskeli.
 Lihava ei ollut kirkkoherra,
 Sairaanlainen, aivan vatsaa vailla,
 Jonka muuten muistopatsahaksi
 Kasvattelee moni jalo herra.
 Muoto kuiva paljon muistutteli
 Kaljupäisnä, ”nykittyä pyytä,”
 Jonka ensin ampuu metsämiesi,
 Vaimo vaivaselta siivet sipoo.
 Vaan ei toki kunnon kirkkoherran
 Rouva hältä höyheniä vienyt:
 Lienee menneet ennen tehtyänsä
 Monta turhaa lentoyritystä
 Joukon etupäässä taivahille;
 Tai ne lienee lentoon lehahtanna
 Ylön suuren miettimisen kautta.
 Saarnoissaan ei toki vaivaa nähnyt,
 Valmiit olivat ne aikaa sitten.
 ”Kolme kymmentä” – ain’ arveltihin –
 ”Vuotta samaa saarnasarjaa käytti!”
 Min’ en muista hänen saarnannehen,
 Apulainen tehtävän täytti:
 Mutta jalo herra työskenteli
 Aamust’ iltaan asti saatavissaan,
 Tuo se palttisesti päätä vaivaa,
 Tuo se vanhukselta tukkaa kysyy.

 Kerta istuin kyökin ikkunalla,
 Oven kautta kammarihin katsoin,
 Siellä rouvinensa jalo herra
 Matemaatilliset mutkat suorii.
 Edessänsä seisoi rommipullo,
 Vesi ruukku, aski sokeria;
 Ruskeana täyteläinen lasi
 Höyrys, tarjoi siitä rouvallenki:
 ”Maista kultaseni! kolmas lasi
 Sattui tulla muita voimakkaampi;
 Maista, lausu, tokko tohdin juoda,
 Pohjaan asti, vaikko puolitiehen!”
 Rouva kulta hopialusikalla
 Maisti tarjottua hurmemettä:
 ”Voinet ehkä juoda pohjaan asti,
 Jos sä sitten riisut nukkumahan.”
 ”Armas kulta, tuot’ en jouda vielä,
 Viel’ on päivän tili tekemättä.” –
 Paksu kirja lojui polvillansa –
 Lienee sangen ahne kirjamiesi –
 Kirjaa nosti, aukaisi ja alkoi:
 ”Harjun Maijan voit’ on viisi naulaa.
 Vaikk’ on, kuulin, kuusi lypsävätä.
 Laakson Tommin naul’ on vailinainen,
 Täytyy vasta tuoda luotii neljä;
 Aika rakkari tuo Luoman Kustu,
 Puolinaulaa ylitse niin tuosta
 Kehtaa vähennellä; kyllä muistan,
 Ryyppyä ei saanut, ahnevatsa! –
 Töllin leski kolmen vuoden rästit
 Maksakoon, tai muuten panen ”herran”,
 Lurjuksia oikeuden kautta
 Täytyy pinnistellä, eipä auta.
 – ”Ehkä heitämme nuo kolme naulaa,
 Lehmänsäkin viety saatavista,
 Aikaa sitten lienee kaksi vuotta,
 Kerjuull’ elää, hoitaa lapsiansa.”
 – ”Vielä mitä! silloin oli lehmä,
 Milloin rästikirjaan kirjoittelin –
 Onpa mökki vielä, siihen tartun
 Ett’ei joku meitä ennen ehdi.”
 Noin se lausui jalo kirkkoherra,
 Sitten riemuin maisti maljastansa,
 Sivun käänsi, huokasi ja jatkoi:
 ”Soinin Kalle maksoi talvivoilla,
 Vaikk’ on kesä; – kovin väärin tehty!
 Minä heille saman saarnan pidän,
 Josko kesä taikka talvi lienee” –
 Tuossa kunnon herra puhui totta. –
 ”Lurjuksia! eivät muista tuota”.
 Jotka Herran sanaa ilmoittavat,
 Pitää siitä eläkkeensä saada!
 Vielä kuuluu niinkin raamatuissa:
 Joka sanoin tulee neuvotuksi,
 Jakakohon kaikenmoista hyvää
 Sille, joka häntä neuvoo – mutta
 Hyvää moinen? – vanhaa talvivoita!
 Täytyy antaa torua apulaisen
 Aikalailla ensi saarnassansa!” –

 ”Isä, äiti, mitä haastelette?”
 Kysyi, sisään tullen, nuori nainen.
 Kunnon kirkkoherra kirjan heitti
 Polvillensa, ryypyn otti, lausui:
 ”Haastelemme sielun autuudesta,
 Kansan saituudesta tarkkuudesta,
 Miten ahneutta mailma täynnä,
 Miten turhaan sitä vastustamme,
 Käyden hyvän esimerkin tietä.” –

 ”Hyvä isä, miksi parjausta,
 Miksi syyttää muita rikoksesta,
 Joka raskaimmasti meitä painaa?
 Jos on kunnassamme ahneutta,
 Opin siihen ovat meiltä saaneet.”
 Lausui noin ja sitten poistui taasen. –
 ”Voi kuin lapsellinen Jenny rukka!
 Mekö ahnehia? hitto vieköön!
 Oma lapsi soimaa vasten silmää. –
 Kuule vaimo, neljää tynnyriä
 Väkemmän on tulo tämän vuoden,
 Siihen johti säännöllinen renki,
 Kuuluu käyttänehen ryykipuuta –
 Ryykipuuta papin saatavissa!
 – Päivän tili tekemättä vielä –
 Kohta, toivon, saamme lehmää kaksi:
 Heikkona on Tuuran vanha muori,
 Kohta kuolee. – Viidan ukkovaari
 Käynee juoksujalan samaa tietä. –
 Kaunis tapa: vanhuksien lehmä
 Talutetaan sielun paimenelle.
 Kenties muuten vainaan perikunta
 Siitä sulan suotta kinastaisi,
 Ahneulla sielut turmeleisi.”

 Tytön ääni kuului seinän takaa:
 ”Isä toivoo että kaikki kansa
 Kuolis, saisi useamman lehmän –
 Kuka silloin pappilaan ne toisi? –
 Ootte vanha, koht’ on oma vuoro,
 Silloin vielä saamme yhden lehmän!”
 – Noin se keskusteli kahden kesken,
 Jumaliset, hurskaat paimenpuolet.
 Minä kuulin kaiken kyökin kautta,
 Mietin: jahka tulen suuremmaksi,
 Kuulemani maailmalle soitan,
 Täss’ on heikon heikko soitelmani.

XVI. 

 Sydänyön on taasen hetki –
 Oi kuin onkin synkkä yö!
 Taasen voimat viimeisetkin
 Vaatii multa päivätyö.

 Kaikkialla nukkuneita,
 Taikka torkkuvia vaan;
 Henget saattakohot heitä
 Rauhaisesti nukkumaan!

 Kestä vielä tunti, kaksi,
 Valmihiksi työni saan –
 Eihän uni asukkaaksi
 Luotu, vierahaksi vaan.

 Huomiseksi lapsosille
 Täss’ on leipä saatava;
 Suurusta kun sais jo niille,
 Helpp’ ois yönkin valvoa.

 Vielä tunti; – karvastaapi
 Öljyn katku silmiä –
 Onnekas ken päivin saapi
 Työnsä, yönsä levähtää!

 Eikö mitä, päivin työni
 Näin ei tyyntä, rauhaisaa
 Oisikaan, ei maaten yöni
 Runolliset ollenkaan.

 Työ on tehty, kiitos Herran –
 Mutta tuskin vielä meen
 Levolle, kun valpas kerran –
 Ainaan työtä huomiseen.

XVII. 

 Noin se miesi lausui kerta: aikaa jos nyt oisi vaan,
 Haluaisin samoella halki koko Suomenmaan,
 Väinön maata katsastaisin, Väinön kansaa oppisin,
 Luulen että Väinön henki näissä elää vieläkin.

 Ain’ on Suomalaisen mieli näitä maita oppimaan,
 Väinön laulu, Väinön kieli hält’ ei jouda unholaan;
 Mäillä, mailla, metsistöissä ääni kaikuin helkkivi,
 Vihannilla laaksomailla suloisemmin kuitenki.

 Niin on merten lahdelmilla suomalainen sointusuus,
 Järvillämme saarisilla läikyn, loiston mahtavuus;
 Täällä meidän valjokansa työskentelee uutteraan,
 Milloin muokkaa peltojansa, milloin laskee verkkojaan.

 Laivat kiitää lainehissa omat konnut kierrellen,
 Venheet, purret lahdelmilla ketterästi eellehen.
 Täss’ on virka suomalaisten seista tuulet, myöteiset,
 Täss’ on toimi miesten, naisten, tässä hankkeet yhteiset.

 Tässä alaa rakkaulle uhraavalle, alttiille,
 Jok’ ei kysy: mikä mulle, kysyy: mikä hänelle!
 Tässä isät nukkunehet samaa Herraa rukoili,
 Tässä kansaa nousevata onnekkaaksi siunasi!

 Tässä huolet yhteisesti heitettihin Herran luo,
 Joka niille aikanansa tarpeellisen avun tuo;
 Isät, äidit langennehet, tää on teidän hautamaa,
 Nykyiset ja tulevatkin polvet tässä suojan saa.

 Niin se kiitää maine maamme kansanensa eteenpäin,
 Uutta, uutta kuulla saamme, kallein kuultu kuuluu näin:
 Suomalainen, Luojastasi elä eroo milloinkaan!
 Jos on Herra suojanasi, niin on suojas koko maa.

 Perintö niin säilyy pyhä nouseville taasenkin
 Eneten ja karttuin yhä, eistyin lennoin rohkein! –
 Tät’ ei muukalainen mieli pysty konsaan oppimaan;
 Se on vieras näillä mailla, lemmetöinkin kokonaan.

XVII. 

 Mä kuutamo-iltana moisna
 Tuon Pohjolan leimuvan näin,
 Näin iltana, vieläpä toisna,
 Kun silmäsin tähtiä päin;
 Tuo leimu, tuo säihkyvä kulta
 Pois huolia huuhteli multa,
 Mä huudahdin mielessäin:

 Kun Pohjolan liekki voi poistaa
 Tuon huurtehisen sumuyön,
 Ja taivaalla leimuna loistaa,
 Kuin säihkyvä priljanttivyö –
 Niin laihnaos henkesi suojaa
 Sä meillekin, rakkahin Luoja,
 Lailla Pohjolan leimuamaan!

 Kun turmio, juopumus raastaa
 Mun kallihin kansani noin,
 Ja auhtomme täynnä on saastaa,
 Niin suo, että kauttasi voin
 Seurakunnassa puhtaana olla,
 Ja muilleki oppaaksi tulla,
 Kuin leimusi herttainen!

 Suo valjeta kansalle aamu,
 Ja henkesi kirkkahan vaan
 Niin loistaa, ett’ viimeisen haamun
 Pois mailtamme karkottaa! –
 Sitä vartoen käymme me liittoon,
 Ja yhdessä taistoon ja voittoon,
 Vaan turvamme taivaassa on.

XVIII. 

 O, Herra taivahan,
 Ja turva kalliin maamme:
 Kiiruhda sotimaan!
 Sinussa voiton saamme –
 Kun joukko perkeleen,
 Ja pahain ihmisten
 On tullut seuranamme
 Rivaansa heitellen.

 O, Juudan sotilas:
 Maaltamme hirmut estä!
 Me Sinun avuttas
 Emme voi moista kestää –
 Ilkeillä juonilla
 Ja myrkkynuolilla
 Ne saastuttaa; Sä pestä
 Voit meitä undesta.

 Tuo virta myrkkyinen
 Käy helvetistä asti;
 Se nimeen perkeleen
 Tuhannet meistä kasti;
 Ja Suomen kansa, maa
 Nyt siitä surman saa,
 Ivalla viekkahasti
 Se meitä upottaa.

 Ei kansan siveys
 Konsaan voi täss’ kukoistaa,
 Kun usvan synkeys
 Noin tähtein valon poistaa; –
 On katkera tuo:
 Ei päästä seimen luo,
 Miss’ Herra Kristus loistaa;
 Siis, Isä, apu suo!

 Kun muutkin sortajat
 Saa, Herra, surman Sulta,
 Niin viinakauppiaat
 Sais’ maistaa samaa tulta –
 Kas silloin siveys,
 Raittius, rehtevyys
 Ja kansan lapsikulta
 On sama yhteys!

XIX. 

 Armon Herra laupeas,
 Meille taasen ilta koitti,
 Kaitsit päivän armollas,
 Luotu Herran avuin voitti
 Vihollisen hyökkäykset,
 Turmeluksen pimitykset.

 Kylvä iltaruskossa
 Siunausta ihmisille,
 Ett’ei kuolonvaaroja
 Pimeys tuo halmehille,
 Joita samoo synninlapsi
 Luojallensa kunniaksi.

 Öinen pelko kamala
 Kirkkaudellasi poista,
 Ettei synninhaamuja
 Unenlapsen silmäs loista;
 Että vuoderauhan saapi,
 Herran nimeen nukkuaapi.

 Johda myös se mielehen,
 Ett’ on joskus viime kerta,
 Koska vaipuu vaivainen,
 Ett’ei nouse vuotehelta;
 Siksi johda huokaamahan
 Tietä auki kunniahan!

XX. 

 Tule, Jesu, tyköni,
 Hallitse mun eloni,
 Ett’ei mailma pettele,
 Puolehensa vetele!

 Jesu veres voimalla,
 Elävällä sanalla
 Johda lasta eksyvää,
 Että luokses kerkeää!

 Anna runsain armosi,
 Kanna hautaan syntini,
 Uusi mulle sydän luo,
 Saastaisuudest’ ero suo!

 Veres kuuma, juokseva,
 Kyynel kullanhohtava
 Pestäkseni tuottele,
 Riemun ve’ellä juottele!

 Muista, Herra, kuolevat,
 Vapisevat sairahat,
 Heiltäkin ett’ toisinaan
 Väsyis kyynel juoksemaan.

 Jesu uskon alkaja,
 Katuvaisten auttaja,
 Anna työs enetä,
 Maailmalle leveä!

 Jesu, kautta kuoleman
 Riennä, riennä auttamaan,
 Koska iltakello soi,
 Eikä pääni nousta voi!

XXI. 

 Kansa rientää kohden korpimaita,
 Lehdot kelkkaa, vilkkuu vaaleet auhtot,
 Laaksot vilvakoitsee kukkaisista,
 Kummut kaikuu lintuin lauleloista,
 Vilisevät karjat metsistöissä,
 Vuorten kotkat kohoo taivahilla.

 Herran silmä kääntyy pilven luota,
 Lempeänä katsoo lapsilaumaa,
 Joka väsymättä, voipumatta
 Pilven liikenteitä seurajaapi.
 Tuhat silmää tähtää pilveen päin,
 Sieltä vastaa Herran silmä yksin.

 – Miten lempeä on isän silmä,
 Konsa tarkastaa Hän lapsilaumaa,
 Jonka ottanut on omaksensa!
 Lasten horjahdust’ ei isä huomaa,
 Langetessa antaa auttaa toisten
 Koska hyöty kahdenkertaisena

 Koituu siitä: – apu nostetulle,
 Varoitus ja neuvo nostajalle.
 – Vaan ken tuolla joukon etupäässä
 Miehukkaasti aatelmoiden astuu!
 Ken tuo sorja, reima asussansa,
 Joll’ on toivon valo kulmillansa? –

 Sill’ on käsi vankka, vahva varsi,
 Suora, käskeväinen käytösparsi. –
 Etkö tunne kansan johtajata,
 Jonk’ on silmänluonti leimuvainen,
 Pyhää kiivautta katseet toistaa,
 Taivaan tuli otsallansa loistaa.

 Se on Mooses, miesi yleväinen,
 Jok’ on salaisesti säilytetty,
 Sitten kohotettu kaislikosta –
 Kasvoi kuningasten kartanossa.
 Se on Mooses, jota metsätiellä
 Puhutteli Herra pensahasta.

 Käski viestit viedä Faaraolle
 Ett’ on Herran kansan uhriaika,
 Aika tullut rientää Jumaloihin.
 Se on Mooses, joka seikat suorii
 Selvillensä päästä vainokansan
 Vapahaksi vieraan orjuudesta.

XXII. 

 Impi, jonka Luoja soi
 Tulla luoksein lausuin armon sanaa,
 Helmen seppeliini loi,
 Sirkut kukkaisiini toi,
 Oi nyt onnen riemun aikaa!
 Öin ja päivin laulut kaikaa;
 ”Jumala,
 Karitsa!” –
 Noin se kaikuu taukoomatta.

 Impi puhtaan karitsan
 Veressä on valkaistuna vallan,
 Muodon kantaa hohtosan,
 Sanan lausuu laupeaan:
 ”Kaikkein tähden astui kerran
 Kirouksen puulle Herra –
 Lunastus
 Vapahdus
 Seuras siitä valituille.

 Soihan kaunis kutsumus,
 Kaikuu pitkin mailman lakeutta;
 Juhlii Luojan asumus,
 Sulhon pääll’ on kaunistus –
 Tulkaa! säästäkäätte työtä!
 Oma työ ei kelpaa myötä;
 Piikaset,
 Neitsyet
 Hääpukuun sen vaatettavat!

 Nuopa Yljän impyset
 Tekee Herran työtä kallihinta:
 Kuolleen uskon rääpäleet
 Sadoilt’ on he riisuneet –
 Haavat huuhtoo kirkas viina,
 Ruumiin verhoo puhdas liina,
 Vaatteissa
 Kalleissa
 Käyt sä sorjan sulhon luokse!”

 Noin se kuiski Impynen
 Kun mä saavuin kutsuttuna kerran
 Herran huoneen portille,
 Hän mun auttoi huoneesen –
 Monta pitkää päivää, yötä
 Olin tehnyt turhaa työtä;
 Laupius,
 Rakkaus
 Meit’ ei kohtaa ansiosta.

 Kiitoslauluun soinnu suu!
 Karitsan on virsi veisattava –
 Taivaan puistot kajahuu,
 Pyhäin joukko ilmaantuu,
 Koko taivaan riemussansa
 Perinnöksi armostansa
 Lahjoitti
 Luojani –
 vaijentaa jo suun.

 Lepään, olen huoleton,
 Konsa horjahdin ma Herran helmaan.
 – Herran lauma suuri on
 Käynyt riemuun, karkeloon;
 Ne voi kiittää kun mä vaivun
 Jos vaan Herran tahtoon taivun;
 Kohtapa
 Taivaassa
 Miekin laulan lakkaamatta.