Kun työn jättiläinen heräsi
Oli kytketty orjuuden kahleilla
 sorron kalliovuoreen
 työ! 
 Piestynä,
 häväistynä värjyi se kahleissa
 pitkät ajat,
 vuosisadat.
 Sen ympärillä ulvoivat
 sudet saalisahnaat
 ja viettivät verijuhlaansa
 kiistellen saaliista.
 Kahleissaankin voittamaton
 oli työ!

 Kun eniten raateli sudet
 ja voitonvarmoina mielestään
 viettivät riemujuhlaansa
 – veristä,
 julmaa...

 Silloin!
 Työ kahleensa katkoi,
 sorrosta nousi.
 Sen tuskanharmaissa silmissä
 hehkui loimu,
 vihan loimu.

 Vavahtivat syylliset,
 sortajat,
 kulakit ahnaat,
 kun yllätti heidät
 keskellä verisen hääilon
 työ!
 Ja haastoi:

 – Te vuoreen kahlehditte,
 ikuiseen yöhön mun,
 vaikk olen suurin,
 väkevin.
 Olen onnen luoja,
 hallitsija koko maailman!

 Kahleeni, joissa viruin
 monet vuosisadat,
 ovat jaloistani kirvonneet.
 Nyt vaviskaa,
 te sudet saalisahnaat,
 mä taistoon valmis olen!
 Mä vapaa olen
 kahleista sorron nyt.

 Siis vaviskaa mun edessäni,
 kun oikeuden jakoon astun mä!
 Jos ansionne mukaan punniten
 mä teille annan
 tuomion.
 Raskaimman ansaitsette sen.

 Mä vapaa olen,
 sen luokan kera nyt,
 jok on mun joukkoain!
 Luokseni mun tulkaa
 te, ryysymekot, kärsineet
 ja kuulkaa:
 Mä teille annan
 elämänonnen,
 hyvinvoinnin!
 Tulen,
 valon,
 lämmön,
 ilon,
 riemun.
 Ikuisen opin,
 opin,
 tiedon,
 viisauden salakätköt
 eteenne avaan,
 teidän nähdä,
 teidän omistaa!

 Mä olen työ!
 Tää kaikki hyvyys
 vuotaa vain mun kauttani,
 se ottakaa!

1931

Mikael Rutanen