Millä lailla tulin ryöväriksi/5
Nyt minä kysyn : Mitä olivat ihmiset
tehneet minun hyväkseni estääksi joutumasta
turmioon; mitä oli maan arvossa pidettävät
lait tehneet estääksi pahoista töistä;
mitä oli maan hallitus tehnyt etten enää
uudelleen joutuisi lankeemukseen? — Ihmi
set tuomitsivat minun isäni pahoista teoista
ja kielsivät minulta kaikki kunnialliset
toimeentulon ehdot; laki pidätti minua yli
kaksi vuotta kiinni voidakseen ulosjuurittaa
taiken mahdollisen hyvän tunnon; hallitus
kiusasi nälällä ja vaati kumminkin ilman
palkatta työtä niinkun hyvältä työmieheltä;
vihdoin ajoi ulos maailmaan suomatta minkäänlaista
kunniallisen elämän ehtoa ja kielsi
yksin tilaisuuden sotarivissä kunnialla taistella
isänmaan hyväksi. —

Aivan kun tuulen ajelemana tietymättömänä
mihin mennä tai mitä tehdä, kuljeskelin
seuraavan yön tässä oudossa seudussa
ja nälästä väsyneenä heittäysin makaamaan
muutamaan aitaukseen. Seuraavana
aamuna täydyin tyydyttää kauheaa nälkääni
moiliais-nauriilla, joita nyhdin lähellä
olevan kartanon pellolta. Tämä ravinto
teki niin pahaa vatsalleni että olin henkeni
heittää tuskasta ja heikkoudesta. Mutta
tässä ristityssä maassa, jossa niin palion
puhutaan armeliaisuudesta, tuli tämänkin
ravinto, joka oli tuottaa kuoleman, minulta
kielletyksi; minulle ei sallittu tyydyttää nälkääni
edes eläväin ruoalla. Talon pehtoori
huomasi minun syömässä moiliaisia, tuli
ja otti minun heti kiinni moiliaisten varkaana
ja kuleksivana rosvona ja lähetti heti
ruununmiehen käsiin. Hän kysyi heti miksi
olin mennyt varastamaan toisen nauriita?
Minä selitin hänelle että olin ollut syömättä
toista vuorokautta ja että nälkäni pakoitti
minun siihen. ”Ohoo, vai nälkä,
minä maksaisin viisi ruplaa saada tietää
miltä nälkä tuntuu, mutta te roistot talonpojat
syötte nauriita huviksenne eikä nälän
vuoksi,” ärjäsi herra vallesmanni. Minä
vakuutin häntä että puhuin totta. ”No,
miksi et tee työtä,” kysyi hän. ”Sitä tahdon
aivan mielelläni tehdä jos te vaan olette
hyvä ja toimitatte minulle työtä,” vastasin
minä. — ”Vai minä toimittaisin semmoiselle
roistolle työtä kun sinä olet; semmoisesta
väestä en tahdo tietää mitään
vaikka tekisivät ilmaiseksi,” reuhui tämä siveä
kansan virkamies. — ”Mutta missä
olet viettänyt yösi?” ”Muutamassa aituuksessa.”
vastasin minä. ”Jaahah, niin minäkin
sitä luuloo,” reuhasi hän. ”Rosvo,
maankuleksia, löysä, kelmi ja mikä lienetkään;
se on selvä kun päivä, sinä siedät hyvin
päästä kuritushuoneesen, ”ja tämä esimerkiksi
kelpaava lainpalvelia toimitti minun seuraavana
aamuna läänin kuvernöörin tutkintoon,
jossa tuomittiin taas puoleksi vuodeksi
kuritustyöhön siitä syystä että olin
varastanut moniaita moiliaisia ja etsiskelin
työtä elatuksekseni. — Viikon kuluessa irti
pääsystäni olin taas vanhain tuttavain
seurassa.

Minun aikainen takasin tuloni herätti
yleistä kummastusta ja laitoksen päällikkö
sai käskyn panna minut mitä ilkeimpään
pimeään luolaan, toimituttaa minulle kaikkein
pahimmat työt ja antaa ainoasti puolen
tavallista ruokaveroa. — Minä olin
ollut osallisena salakuljetuksessa, ruumisten
varastuksissa ja ollut jo tätä ennen yli
kaksi vuotta kuritustyössä, mutta en kumminkaan
tullut niin paatuneeksi että olisin
menettänyt toivon paremmasta elämästä,
vaan tämä uusi kiusaus täytti mitan, lopetti
toivon enää koskaan tulla kunnialliseksi
ihmiseksi ja teki paatumuksen aivan täydelliseksi.
— Entiset toivoni tulla hyväksi ja
kunnialliseksi ihmiseksi, pidin nyt hulluutena,
nauroin semmoiselle kirotulle tyhmyydelle
että koskaan olin päättänyt ja koettanut
elää kunniallisesti; minä vannoin kaikkein
helvetin voimain kautta ruveta väsymättömäksi
ja voimalliseksi aseeksi siinä toimessa
johon nyt olin joutunut. Minua akkoi
oikein puistattaa jos juohtui jonkun kerran
mieleeni entiset hyvät toivoni ja kuullessani
jotakin hyvää inhoitti jo nimikin mitä
katkerimmin. Näin minä mietiskelin ja odotin
vapautuspäivääni palavalla, puolihulluuteen
asti kiihoitetulla helvetillisellä ilolla.
Se päivä koitti vihdoinkin. Minut ajettiin
ulos samoin kun ennenkin ilman kopeekkaakaan
rahaa tai leivän palaa evääksi. Tämä
tilaisuus yksinään poltti otsaani merkin:
”Kelmi, ”maankulkia,” ”rosvo,”
”roisto” j. n. e.

Millä tavoin olisi nyt enää ollut mahdollisuus
pysyä kunniallisena jos siihen olisi
ollut haluakin, kosta en millään keinoin
voinut saada työtä kunniallisten ihmisten
tykönä, ei ollut kopeekkaakaan rahaa ei palaakaan
leipää, ei vaatteita ruumiin verhoksi

eikä kattoa suojaksi? Te, jotka laaditte
lakia, ajatelkaa vähänkin tätä! — Te laaditte
lakia ja ajattelette silloin täyttäneenne
velvollisuutenne kun olette keksineet keinoja
millä tavoin mukavimmin rangaista ihmisten
rikoksia, mutta vähemmin ajattelette
millä keinoin voitaisiin poistaa rikosten
syyt ja mahdollisuudet sekä niihin joutumiset.
— Kumminkaan en nyt enää ajatellut
palion näitä seikkoja enkä pitänyt mitään
lukua totuudesta, vaan jätin vankilan aivan
varmalla päätöksellä ryhtyä mitä suurimpiin
pahoihin töihin. Niinkun sanottu,
minulla ei ollut kopeekkaakaan rahaa, ei omaatuntoa,
ei pelkoa eikä toivoa, ei rakkautta
eikä ystävyyttä ei halua mihinkään;
sanalla sanoin, kaikki hienommat tunteet
olivat minusta paenneet; — minun sieluni
oli kiedottu helvetilliseen pimeyteen.

1881
Tapio