Kesä-illan anteita
Lännen kulta-purpurahan
 Aurinkoinen alenee,
 Tuonne vuoren kukkulahan
 Kultoansa valelee,
 Sääsket survoo, tuulen henki
 Kukkasia suutelee,
 Peippo, mielessänsä lempi,
 Armahallens’ laulelee.

 Riemuako tuota vainen
 Ihannellen imehtii
 Puistikossa nuori nainen –
 Jonka silmä sädehtii
 Lempe’yttä, puhta’utta,
 Jalo’utta sydämen –
 Tuota imehtiikö? Mutta –
 Kuink’ on laita neitisen?

 Mik’ on hällä? Kultoansa
 Muistelleeko tuossa nyt?
 Sureneeko sulhoansa –
 Ehkä on se pettänyt? –
 Vienot huulet hymyllänsä
 Eivät imarrusta jaa,
 Päänsä vaipuu, sydäntänsä
 Kuin – hän mielis kuulostaa.

 Mitähän se sydän virkki!
 Huntu huolen kato’aa –
 Koht’ on hän, kuin ennen, kiltti –
 Pää jo ylös kohoaa,
 Silm’ on kirkas, otsa kanssa:
 Ilons’ on hän saanut, oi!
 Kalveell’ äsken poskellansa
 Toivoin ruso purppuroi.

 Siinä istuu. Hänetkin jo
 Luonnon riemu huvittaa
 Aivan mehu-mieliseks’ – No, –
 Mlikäs, tuolla rusahtaa?
 Nuorukainen sieltä tuli,
 Katseen neitihin se loi:
 Silmä silmähän nyt suli,
 Syömet lemmen tulta joi.

 Tuotako se neiti uotti?
 Niinpä niinkin! Nuori mies
 Sulhons’ on. – Se ilon tuotti,
 Kun sen tulon sydän ties.
 Armahasti rinnatusten
 Rakastuneet katselee:
 Sielunsa vaan kilvatusten
 Sanatonna haastelee.

 Ja kun ilta-suuteloa
 Tuuli tuikki kukkasiin,
 Lintu laulel’ lauleloa –
 Poikiansa nukuksiin;
 Ja kun aurinkoinen lähti
 Lännen kulta-purppuraan:
 Kahden nuoren lemmen-tähti –
 Katsoi sulo suudelman.

Kaarlo [Slöör].

Lähde: Keski-Suomi 17.4.1880.

Kaarlo Slöör
Runot
Keski-Suomi (lehti)
1880