Huwi-lauluja Hämehestä: Wilhelmi ja Emma
N:o 12
Wilhelmi ja Emma.
(Mukaeltu.)

Sen ihanaisen Emman saan
Nyt nähä suloisimman!
Jo murtuwan, juur'  murheissaan,
Sen keikkein kaunihimman!

Hän uskotulleen uhraisi
Suloisen syämmensä;
sen pettäjälle tuhlaisi - - 
Nyt itkee, itteksensä.

"Ja waikka warsin uskoisin
"Sä, Wilhelmini, tiennet?
"Sull'  syämmen'  on turwatoin;
"Sen kumminkin sä tiennet!

"Kylläpä kärsii, murheissaan,
"Sun Emmas'''  elämäänsä;
"Jo, turwatoinna tuskissaan,
"Nyt itkee ikäwäänsä.

"Kyll'  luparit, juur'  lujasti,
"Mull'  uskollinen olla;
"Ja wannoit, warsin wahwasti!
"Tai kuullaan tuomiolla.

"Mun morsias-sänkyn'  kylmä lie,
"Sun julmuutes'  mun waiwan':
"Ne, murheella, mun hautaan wie -
"Juur'  ankarasti aiwan.

"Jo kaikki mustaks'  muuttuuwat!
"Silmissäin sumehiksi;
"Kuin kuuntelen, niin huutaawat
"Mua "mulla morsiameksi".

"Jo Enkeleitä, joukottain,
"Nyt yltä ympärillän',
"Jo tuhansi ja saottain,
"Nyt saawat nähä silmän'."

Jo kellot kauniist'  kuuluupi
Nyt soiwan, surusesti:
Ett'  Emman maja muuttuupi
Juur'  hautaan, hiljaisesti.

Kuin kukkainen hän lankeisi,
Myrskyltä murrettunna;
Ja rakkahana raukeisi,
Kaikilta kaiwattunna.

Taas Wilhelmi se kirkolle
Nyt kulki toisen kanssa,
Wiemään tuonnek wihille
Wiel'  wäärän morsiamensa.

Waan paarin-puiten päällä nyt
On arkku aukastunna,
Siin'  kaunis Emma, kylmennyt,
On muotons'  muttanunna.

Täss'  Wilhelmi nyt seisahtui!
Ei käynnyt etemmäksi;
Kaikk'  maailma jo mustettui,
Sen silmiss',  pimeäksi.

Hän tunsi tuskan tunkewan,
Ja putois'  polwillensa;
Näin Wille nähtiin lankeewan,
Kumarten, kaswoillensa.

Ei suulla saata sanoa
Sen Willen waikeutta;
Ei taija kieli puhua,
Sen suurta surkeutta.

Yks'  huuto kuului haikia - - 
Hän, waiwassansa, waipui!
Näin loppui waiwa waikia,
- - Hän paarten päällä taipui.

Näin hautaan, wasta, anettiin
Se täällä toiwotettu:
Kuin Willw, wiereen, kannettiin;
Se Emman'' omistettu.

 Huwi-lauluja Hämehestä