Pyhäkoskella
Juur’ tällaista, tällaista tahtoo vaan
 mun rauhaton, riehuva rinta,
 näet täällä se sykkivi hiljempaan,
 kun koski mun allani pauhuaan
 vain soittavi raivoisinta.

 Näin mietin, kun huipulta kallion
 ma katselin kuohua tuota,
 näin rannalla korkean kuusikon,
 mi paisteessa armahan auringon
 noin varjosi virran vuota.

 Mutt’ ei lepo rintahan tullunna, ei,
 yhä riehuva rintani raivoo:
 alas läskeissä istunut purtehein
 oli hilpeä neito, se rauhani vei –
 yhä riehuva rintani raivoo!