Tiberius Caprilla
Kuin kultakilpi päivä mereen vaipuu,
 sen viime lieskat Caprin rantaa nuolee
 Sa seisot kalliolla. Napolin
 näät vastaas kiiluvan kuin rubiinin.
 Oot yksin, Caesar. Toiko jokin kaipuu
 sun tälle huipulle, kun päivä kuolee,
 oi Caesar, ikävöitkö jotakin?

 Ei. Turhaan päilyy kangastukset ruskon.
 Et mitään kaipaa purppurassa illan.
 Jo naisen keiman nautit kaikkineen.
 Miespetoksen joit tilkkaan viimeiseen.
 Näit kaikkeen kuolevaiseen turhaks uskon
 Ei sitä mahtia, mi loisi sillan
 sun sydämestäs toiseen sydämeen.

 Nään hymyn huulillasi karehtivan,
 tuon hymyn, joka tuntee vallan ilveen,
 tuon hymyn, joka mittas ihmisen.
 Mut silmiis tuli epätoivoinen
 jää alle kylmän, musertavan ivan.
 Kun otsas peittyy ihmisvihan pilveen,
 kuin janoatkaan sanaa rakkauden!

 Oi hallitsija maailman valtiasten,
 sun selkääs painaa valtaistuinpielus
 niin kovana, niin kylmänä kuin jää!
 Tuo diadeemin rasittama pää
 ei koskaan, koskaan lepää rintaa vasten
 Niin hyvin nään, oi Imperator, sielus,
 sun sielus, jota tyhjyys piirittää.

 Sun valtikkasi alla raudanraskaan
 saa tuomionsa petos, ihmiskurjuus.
 Maan piiri vapisee sun varjoas.
 Mut omaa sydäntäs, oi ruhtinas,
 et kukistanut legioonillaskaan!
 Kun katsot ruskomerta, tuskan hurjuus
 on, Caesar, Caprin vanki, otsallas.