Poika ja Jättiläinen
Poika pieni pensikossa
 Istu kesä-iltasella,
 Lato siinä laulujansa,
 Sovitteli soittojansa.
 Lapsi laulo, kaaullansa,
 Kukkasista kultasista,
 Kaikin paikoin kasvavista
 Kirjavana ketosilla;
 Laulo vielä viisahasti
 Kuin on marjoja metissä,
 Mansikoita aho-mailla,
 Alla vaarain vatukoita;
 Mesimarjat mielestänsä
 Olit muita makeammat.

 Lapsen lauluja latovan
 Kuuli vanha Vaaralainen,
 Hinkalostaan Hiitolainen.

 Vaikka oli vasta päässyt
 Äsken murha-murkkinalta,
 Lopettanut lounasensa,
 Tahtoi taasenki tavata
 Palan suuhunsa sulosen,
 Vattan täyveksi tämänki. –
 Niinpä aina ajan kunki
 Osa onki pienemmillä
 Tulla suuhun suurempien. –

 Niin se vanha Vaaralainen
 Hiien hirmu-heimolainen
 Nousi vuoren notkelmosta,
 Kammiostaan kauhiasta,
 Astu yhen askeleensa,
 Pääsi päälle viien virstan;
 Astu toisen askeleensa
 Virstan seihtemän sivuitse;
 Astu kohta kolmannenki
 Mite yheksän virstan;
 Iski lasta päälakehen
 Koski korvihin kovasti,
 Hiuksihin hirmusesti,
 Auko suunsa surma-työhön
 Näytti ilkiät ikenet.

 Poika puoli-kuollehena
 Kysyi vaivanen, vapisten,
 ”Mikä ompi mielessäsi,
 ”Mitä vaan minusta tahot?”

 Sitten vanku Vaaralainen,
 Hirnu häjy Hiitolainen:
 ”Tahon vainen vaivoistasi,
 ”Paraan laulus’ palkkioksi,
 ”Suloisimman soitantosi,
 ”Antaa sulle avullisen
 ”Majan maha-laukusani.”

 ”Suuri kiitos kunniasta,
 ”Joka joutuupi minulle,
 ”Vaikka aivan ansiotta!
 ”Mutta lupaa mulle ensin
 ”Yksi ainoa anomus.”

 ”Olkoon luvattu lujasti,
 Vanku vanha Vaaralainen.”

 ”Vanno’ varsin valallasi,
 ”Jotta luottaisin lujemmin.”

 ”Olkoon vannottu valalla,”
 Vanku vanha Vaaralainen;
 ”Anna’ kuulla anomukses.”

 ”Sitä anon ainoasti,
 ”Ellös syöne ensinkähän
 ”Surma-suuhusi minua!”

 Luuli kautta lupauksen,
 Vaaralaisen vannottua,
 Poika parka päässehensä
 Vapahaksi vaarastansa.
 Alko hypätä hyvästi,
 Juosta varsin joutusasti
 Kohti kulta-kotiansa,
 Kuin se vanha Vaaralainen
 Tarttu vasen kourallansa,
 Iski lasta päälakehen.
 Hirmu-käellä Hiitolainen,
 Auko suunsa surma-työhön
 Pahat paljasti ikenet.

 ”Jouvu’ julkinen Jumala,
 ”Häilähä tähän hätähän!
 ”Kun syö vaivanen valansa
 ”Minun surmaa surkiasti,
 ”Hirmusesti Hiitolainen.”

 ”Mitä hullu huuekselet?
 ”Mitä mökiset mukoma
 ”Ikenissäni itikka,
 ”Valittelet valastani?
 ”Syö se vielä valansakki
 ”Joka syöpi säälimättä
 ”Sinun niin kuin sirkan pennun.”

Lähde: Oulun Viikko-Sanomia 8.12.1832.

Elias Lönnrot
Runot
Oulun Wiikko-Sanomia
1832