Ainalle
Mikähän minun tässä nyt auttanee
 Kun käskien täytyvi laulaa?
 Ain’ Aina hän vaativi, kiusailee
 Ja päälliseks itse nauraa!

 Kai poskihin poimuja piirtelee
 Hymyhyn yhä haipuva huuli,
 Kuin kuopittain värähyttelee
 Veden kalvoa vilpas tuuli.

 Vai ukkosen pilvikö uhkailee
 Runoniekalle rangaistusta?
 Lomittain säde vallaton vilkasee,
 Sadett’ ei toki ennusta musta!

 Pois hattarat häilyvät liitelee,
 Kun tuuli ne tuulehen poistaa,
 Pian otsalt’ oikkuset oikenee
 Ja selkeä seeste loistaa.

 Kimallellen silmäsi kiiltelee
 Kuin lammen läikkyvä pinta,
 Ja rannan koivuset kuiskasee
 Sull’ onnea armahinta.

 Runopätkäni paljon puuttunee,
 Mikäs auttoi kun piti laulaa,
 Ja Aina jos hetkeksi suuttunee
 Niin toisena hetkenä nauraa.

Väinö [Kaarle Krohn].

Kaarle Krohn
Runot