Merimies G. Lundströmin muistelmia/15
Merimies G. Lundströmin muistelmia.
(Jatkoa viime numeroon.)

—Nyt olimme jo viisi kuukautta ummel­leen 
olleet saaressa. Aina enemmän vaipui
toivomme, aina synkeämmäksi muuttui mie­lemme.

Eräänä kirkaana päivänä läksimme taas­kin 
kahdeksan henkeä ynnä katteinin kanssa
venheellä kiertelemään saartamme. Olimme
kaikki äänettömiä, alakuloisia, toivottomia.
Hiljaisuus, — syvä, toivoton hiljaisuus val­litsi 
kaikkialla.

— Vaan kuule! — eikö ollut se jysähdys,
tai oliko se ainoastaan korviemme hairahdus?
Ilkkuiko luonto meidän onnettomuuttamme?
Hengähtämättä kuuntelimme hetken. Jo taas­kin 
kuulimme kaikuna saman jysähdyksen saa­resta. 
Oi selittämätön ilo ja riemu, kun
toivon ensimäinen kirkas säde lankeaa
epäilyksen synkkään pimeyteen. Tuo ääni oli
kun olikin kanuunan laukaus ja varmaksi
tiesimme myöskin samalla, että se laiva, josta
tykki oli lauaistu, oli juuri meitä etsimässä.
Mutta varmaksi emme vielä vomeet arvata,
millä suunnalla laiva oli. — Tuli uusi tuska
ja pelko, jos tuo kauan odotettu ja toivottu
ei meitä löytäisikään, vaan menisi sivuitse.
Jännitetyllä tarkkuudella, tykkivillä sydämillä
kuuntelimme, eikö uusi jysähdys ilmoittaisi
meille laivan joko etenemistä eli lähenemistä.
Hetken kuluttua, jopa taaskin kuului jysäh­dys 
ja tällä kertaa — oi sanomaton riemu!
—paljoa kovemmin ja selkeämmin. Siitä tie­simme 
laivan meitä lähenevän. Nyt kuului
laukaus laukauksen jälkeen ja kun nyt voimme
päättää laivan suunnan, aloimme uusilla te­roitetuilla 
voimilla soutaa sitä kohden. Kun
luulimme olevamme tarpeeksi likellä, lauka­simme 
mekin pyssymme, antaaksemme laivalle
meistä tietoa. Eipä pitkää aikaa kulunut­kaan, 
ennenkuin musta pilkku ilmaantui tai­vaan 
rannalle. Se suureni suurenemistaan
ja nyt jo huomasimme mustan savu-pilven
kohoavan ylös taivasta kohden. Se oli siis
höyrylaiva.

Vihdoin ja viimein jo seisoimme laivan
kannella. Se oli todellakin meidän haku­laivamme, 
joka jo puolitoista kuukautta oli
meitä etsinyt. Ensimäinen työ laivalle pääs­tyämme 
oli — juoda raitista hyvää vettä.
Järestään oli laiva, seuraten jälkiämme, käy­nyt 
samoilla neljällä sijoitus paikoilla kuin
mekin, vaan viidennelle tultuaan, kuulivat
ett’emme siellä olleetkaan käyneet. Tästä siis
tiesivät jotakuinkin suunnan, missä olimme
kadonneet. Kun tällä välillä kuitenkin oli
paljon autioita saaria, eivät he meitä niin
pian voineet löytää. Kaksi kertaa olivat he
koittaneet lähestyä meidänkin saarta, vaan
kummallakin kerralla esti sakea sumu heitä
pääsemästä likitienoillenkaan. Vasta nyt
kolmannella kerralla tämä onnistui, kun oli
kirkas ja selkeä ilma.

Nyt lähdettiin laivan keralla niin lähelle
saarta, tuin suinkin pääsimme. Väki seisoi
rannalla odottaen ja riemuten. Olivat he ilosta
milt’ei kuolla. Rokkapata kiehui tulella pa­rastaikaa, 
vaan sitä ei kukaan muistanut
katsoa, ennenkuin vihdoin paha käry ilmaisi
herneet jo palaneen pohjaan. Sitä ei kukaan
nyt surrut. Nyt kiiruulla keräiltiin ruoan
jäännökset ja kaikki kapineet ja lähdettiin lai
vaan. Sen jälkeen täytyi vielä viedä ruo­katavaraa 
yhteen sioitus-paiktaan ennenkuin
pääsimme kotia.

Vihdoin miimein pääsimme kolonian ran­taan. 
Laivasillalla oli jo päämies meitä
vastassa. Kuullessaan miten laivallemme
oli käynyt, pyörähti hän kantapäillään ja läksi
sanaakaan virkkaamatta pois.

Oliko vaimoni iloinen, että vielä olin hen­gissä 
ja palasin hänen luoksensa? En tiedä
— ei hän siltä ainakaan näyttänyt. Hänen
kylmyytensä oli kuin ikuinen jää,jota ei au­ringon 
lämpimimmätkään säteet voineet su­lattaa.

.

Parin päivän kuluttua varustettiin seili­laivaa 
matkalle Honoluuluun, Sandviikin
saarilla. Sieltä aiottiin, näet, ostaa laiva,
jota tarkastamaan minua vaadittiin mene­mään. 
Eipä se näyttänyt vaimonikaan mieltä
liikuttavan, että näin pian olin jälleen mat­kalle 
menemä, — läksin siis mukaan.

Lastina oli meillä kaloja, jotka olimat kuin
Suomen lohet, ja joita saarien asukkaat ra­kastivat 
syödä. Kuukauden purjehdittuamme
saavuimme Honoluuluun, jossa heti kuulus­telimme 
myötäviä laivoja. Näitä ei tällä
kertaa sattunut olemaan kun yksi ainoa, joka
hiljakkoin oli maalattu erittäin kauniin näköi­seksi. 
Menimme tätä tarkastamaan. Väänsin
rei’än yhteen kohtaan ja näin että laiva oli
varsin laho. Kaupasta ei niinmuodoin mi­tään 
tullut, koska laiva vielä päätteeksi oli
sangen hintavakin. Nyt aloimme kalojamme
kaupitella. Useampia kauppioita tulikin tar­kastaan 
tavaraamme, ja erään tämän seudun
kauppiaan kanssa oli kauppa syntymäisillään,
kun vieras kauppias sattui tulemaan samaan
liittoon. Tämä tarjosi meille tuhannen taa­leria 
enemmän, ja tietysti annoimme kalat
hänelle.

Kun laiva oli kaloista kuitti, niin pää­simme 
yhden päivän aiaksi kaupunkia katsele­maan. 
Kohta kaupunkiin tultuani tuli ka­dulla 
vastaani entinen kuvernöörin palvelia,
joka, miten edellä on kerrottu, kokin kanssa
karkasi Sitkasta.

”Ahaa veijari, täällälö sinä olet!” oli ter­vehdykseni, 
johon hän nauraen vastasi:

”Ka niinkuin näet.”

”No mitä miehelle kuuluu sitte kun vii­mein 
Sitkasta karkasi?”

”Tule sisään tänne, niin saat kuulla.”

Näin sanoen vei hän minut erääsen ra­vintolaan, 
jossa sitte kertoi matkansa kum­malliset 
vaiheet.

Sitkasta eli uuden Arkankelin satamasta
lähdettyään, olivat he pari päivää purjehti­neet 
hyvällä myötä-tuulella melkoisen mat­kan; 
mutta sen jälkeen tuli viikkokautinen
kova vasta-tuuli, joka ajoi heidän pienen
venheensä tykkenään pois koko matkan suun­nasta. 
Nyt rupesivat jo ruoka- ja juoma­tavaransakin 
päivä paivältä vähenemään,
vaikka kyllä koettivat säästämällä syödä.
Viimein oli heillä ainoastaan yksi leipä ja
hiukan vettä jälellä. Sen lisäksi olivat he
niin sekaantuneet laskuissaan, ett’eivät lain­kaan 
tietäneet, missä olivat, ainoastaan poh­joisen 
ja etelän näytti heille oiva kompas­sinsa. 
Nyt katselivat he jo monasti kuole­mata 
silmästä silmään ja tuumimat, eikö olisi
parasta viskautua tuonne alas meren syvyy­teen, 
siellä pikaisen kuoleman saavuttaakseen,
ennenkuin valmistauta nälän ja janon hir­muista 
ja pitkällistä kuolemata kärsimään.
Illoin ottivat he aina purjeet pois, antaen
veneen olla oloansa ja makasivat yönsä kuo­leman 
sekaista unta; mutta aamuin virkis­tytti 
pikkuinen toivon kipinä heitä taaskin
sen verran, että uudelleen panivat purjeet
päälle ja antoivat venheen kulkea etelää koh­den. 
Eräänä aamuna näkivät he vimeinkin
laivan tulevan vastaansa. Tämän he ensin
pelkäsivät olevan yhtiön laivoja, sillä näitä
tiesivät yhden olevan juuri tulossa San­Franciscosta. 
mutta lähemmäksi tultuaan,
huomasimat sen olevankin englantilaisen.

”Mitä miehiä olette?” kysyttiin laivasta.

”Olemme kalamiehiä”, vastasivat karkurit

”Valetta! Te olette karkuria Venäjän
amerikalaisesta siirtomaasta.”

Näin jyrkkään puheesen ei käynyt muuta
kun myöntäminen.

”Tahdotteko tulla laivaan?” kuului uu­delleen 
kysymys laivasta, johon karkurimme
vastasivat:

”Kyllä tulisimme.”

Laivasta laskettiin nyt nuora-raput alas,
joita myöden pääsivät ylös laivaan, johon
myöskin heidän veneensä nostettiin. Karku­laiset 
vapisivat ja pelkäsivät heitä nyt vie­tävän 
Sitkaan takaisin. Eivät kuitenkaan sa­nallakaan 
tohtineet totisilta pelastajiltaan siitä
kysyä. Satamaan tultuansa kuulivat olevan­sa 
eräässä Englannin omistamassa saaressa
Sitkan ja San-Franciscon välillä. Seu­raavana 
päivänä läksi tästä satamasta eräs
laiva San-Franciscoon ja karkurit saivat kat­teininsa 
luvan lähteä tämän mukaan. Ven­heestään 
ja muista kapineistaan saivat he
vielä lisäksi kaksi puntaa rahaa. Nyt olivat
miehet mielissään, kun niin hyvillä ehdoilla
Vapaiksi pääsivät.

Pari viikkoa purjehdittuaan, tulivat he
onnellisesti perille, ja menivät erään miehen
tykä, jossa merimiehet tavallisesli asustivat.
Tämä oli ystävällinen ja lupasi toimittaa
heidät johonkuhun laivaan. Eivät he aa­vistaneet, 
kuinka suuren kavaluuden tämä
ystävällisen kuorensa alla kätki.

(Jatket.)

Jatkokertomuksen osat