Aurinkoa
Ja tummista tuskistansa
 mun sieluni sukelsi pois.
 Ja äkkiä elää ja hehkuu
 kuin juopunut riemusta ois.

 Ja loistavat kirjokuvat
 mun eessäni kimmeltää.
 Ja säihkyy ja soipi ilmat
 ja elämän aukeevan nään.

 Ja on kuin öisin ma ollut
 laps lemmen vain ainiaan.
 Ja valojen aaltoja uinut
 ja kukkia kylvänyt vaan.

 Ja polvilta polville noussut
 kuin tapa on keijujen.
 Ja sylistä siirtynyt syliin
 ja riemunnut keväimen.

 Ja on kuin oisi nyt mulla
 suur’ päiväkin valjaissa vaan.
 Me kiidämme kukkakenttää
 ja heinästä ruoskankin saan.

 Me ilkamoiden mennään
 ja pyhimmin peuhataan.
 On nuoret ratketa riemuun,
 mut vanhoissa kuiskaillaan.

 Joku suuri sammakko loikkaa,
 hui! häijyä hätkähdän.
 Mut taas lyön päivää päähän,
 saan hyppimään oitis tän.

 Monet leikkivät tuulen henget
 ne huulia koskettaa.
 Mut huulet yhä vain hymyy
 kosteina puol’aukeaa.

 Kun kyynärpäälle perho
 taas lentää leikkimään,
 niin nauraen häntä katson –
 kujeensa pohjaan nään.

 Ja voimakkaasti hengin –
 puhallan perhon pois!
 Oi, oi! Sa elämä kumma!
 Enään tuskat kuin tulla vois!

Runot