Syysilta (Harmaja)
Sade hiljaa ja herkeämättä
 yli mäntyjen lankeaa
 On ilta. Ja jälleen tummuu
 tämä köyhä ja harmaa maa.

 Ja huoneessa äänettömässä
 minä en voi ymmärtää:
 että kerran keskellä kesää
 elin suurta ja säteilevää,

 että jalkani polkenut kerran
 maan lämpimän multaa on,
 missä Tonava verkkaan vyöryy
 läpi kukkivan tasangon,

 ja suojassa akaasioiden
 on neilikkapuutarha.
 Voi miksi en tahtonut silloin
 sinua suudella!