Kaunis kulkea on kukkuloille
Totuutta, kauneutta palvellen
 näytelmätaide selitellä pyytää
 runoilijoiden suuret teokset.
 Valossa oikeassa elämän
 satunnaisseikkoineen se meille näyttää,
 paljastaa sielun sopet syvimmät,
 osottaa kuinka ajatukset, tunteet
 tekoja synnyttäen vaikuttaa
 takaisin kohtalohon ihmisen.
»Sa mitä kylvät, sitä niität myös,»
 se sanoo vakavana ihmiselle,
»mut mailmanjärjestystä et voi muuttaa,
 sit’ yksin johtaa suuri Jumala!» –
 Se on tän taiteen suuri merkitys.

 Totuutta, kauneutta palvelee
 näytelmätaide, mutta kansallista
 asiaa lämmöllä se ajaa myös.
 Vapaana, soreana, sointuvana
 sen suojissa soi oman maamme kieli
 ja Suomen taidetta se kannattaa.
 Ei tavoittaa voi kuolevainen koskaan
 korkeinta kauneutta, totuutta.
 Sinessä taivaan välkkyy ideaali,
 maan lapsosia yhä paeten,
 kuin paken’ Apolloa muinen Dafne.
 Korkeinta ei voi koskaan saavuttaa,
 ei yksilö, ei kansakuntakaan.
 Jos saavuttais, se muuks’ jo muuttuisi,
 ei sama ois, ei enää ihanne.
 Apollokin, kun Dafnen saavutti,
 vain puuta syleili, min kuoren alla
 vienosti vielä sydän sykkäili.
 Korkeinta ei voi koskaan saavuttaa.

 Te, taiteilijat, tiedätte sen, että
 ei työ niin kaunis oo kuin sielun unelma.
 Ken ei ois unelmoinut? Ken ei tietäis
 ett’ unelmien uivat kultasaaret
 yhäti väistyy, pysähtyvät vasta,
 kun länteen laskee elon aurinko.
 Korkeinta ei voi koskaan saavuttaa.
 Mut ihanaa on jalo pyrkimyskin,
 ja kaunis kulkea on kukkuloille.
 Siks terve teille, taiteilijat, terve!
 Valosta valoon tienne kulkekoon!
 Ikuisten aattehien tulkitsijat
 ja tutkijat te ihmissielun, terve!