Ikuiset jumalat
Ma aina etsin jumaloita
 ja noita löydän ihanoita.

 Ain uuden kanssa henkevätä
 on arvostella elämätä.

 Näin vuoroin kuolleisiin ma kiinnyn,
 ja vuoroin eläviin taas piinnyn.

 Kun kävin vielä kouluani,
 sain lempiä vain kuolleitani.

 Mut yhden seuraa tyrkytettiin
 ja moni tunti myrkytettiin.

 Sen hyljin ensilemmen aikaan –
 kuin paljon pahaa siitä saikaan!

 Mut surun käärmeen tappoi Nietzsche
 vaikk’karmi: ”Vergiss nicht die Peitsche!

 En säikkynyt mä sentään tuota,
 mut mennä täytyi hänen luota,

 kun luin ma: ”Sju små kvinnospråk”,
 – jo harakatkin nauroi krook!

 Mut uskoin yhä suurta miestä
 en kauan empinytkään tiestä,

 vaan paiskoin kaikki kirjat kiini.
 Juomatta moderni jäi viini.

 Nyt muutuin itämaalaiseksi –
 vain niinkuin mielikuvat keksi!

 Ja jäykin ilmein harson alla
 ma kuljin kummaks kaikkialla.

 Mut mennytkään ei vuosi multa,
 kun mun jo löysit, uusi kulta.

 Vaan, kaikkein viime jumalani,
 sa lienet vaikein jumalani!

 Niin jumaltahtos uutta vaatii
 ja uudet lemmen lait laatii.

 Mut tottunut kun jumaloihin
 ma olen, tyranneihin noihin,

 niin tiedän, kuinka heille ollaan
 ja heidän kanssaan toimeen tullaan:

 vain puolin mielin eessä seistä,
 ja sitten tehdä ero teistä,

 ja elää päin ja vastoin aivan
 näin antaa teille tunne vaivan.

 He, kas, lempii koko hehkullansa
 vain eksyneitä lampaitansa.

Runot