Kuohujen kuiskeet
Kallion kärjelle neitonen käy,
 vuorijärven luo;
 kesän kirkkaus häntä ei viettävän näy,
 syyssynkkä on hymyily tuo.

 Aallot alhaalla rantahan lyö,
 kuohuin, vaahtoillen;
 niitä seuraapi silmä, min kulmien yö
 noin kaartavi verhoillen.

 Näkin neitoset siellä ne soitellee,
 kutsuin, kuiskaillen:
 vesi vilponen on ja välkkyilee,
 suo rauhan rinnallen!

 Neitonen kuulee, jo kirkastuu
 synkkä katseensa,
 saa vienohon hymyhyn hellään suu:
 alas heittäiksen huipulta!