Ympyrä
On vankilan pihalla ympyrä,
 jota tallaamme päivittäisin,
 kesät hiessämme uiden ja talvella
 jäsenin jäykin, jäisin.

 Tuhat askelta, kymmenen tuhatta
 polun syövytti maahan syvän.
 Korot tallasi polulle kirvonneen
 joka ainoan siemen jyvän.

 Joka sana, jonka me lausuimme,
 joka nyökkäys pään oli synti.
 Suu vaahdossa kiljui pyöveli
 ja aukkoja riviimme kynti.

 Tuli johtokunta ja rooki taas;
 kova vuode tai pimeä koppi,
 tuo ympyrä, toistuva uudestaan,
 johon hammasta purren oppi.

 Joka päivä ja yö oli ympyrä myös,
 jonka yhdisti aamu ja ilta.
 Työ tylsä ja kylmyys sietämätön,
 tupa tuoksu ei orvokilta.

 Ja aatokset ympyrän sisälle myös
 kuin omansa tahtoi ne ahtaa,
 mut vähän ne pimeät kopit ja muut
 tokin aatosten lennolle mahtaa.

 Ne karkaavat lukkojen telkien takaa
 ja vartijain silmien alta.
 Ei pidätä lait eikä vankilasäännöt,
 on voimaton valkoinen valta.

 Siinä on ainoa ympyrä, josta
 oli meilläkin vapaana ovi.
 Astuimme tahtiinne työläisveljet,
 täynnä taisteluintoa povi.

 Siksi se raivoaa fasistilauma;
 ei ympyrä tärkein sen kestä.
 Puna-aatetta se ei kahlita voi
 eikä valkoiseks sitä pestä.

 Sen ympyräsysteemi vaarassa on,
 joka rengas on hauras ja mätä.
 Ja kun kerran sen ryntäämme Bastiljiin,
 emme kiveä kivelle jätä.

1936

Tatu Väätäinen