Kuva
Mun huonehessani seinäll’ on
 Yks kuva halpa ja koruton,
 Se siinä ollut on monta vuotta,
 Ja aina ihaelen ma tuota.

 En tiedä mi siinä viehättää, –
 Lumenko peittämä harmaa pää?
 Vai surun uurtamat vaot nuoko?
 Vai silmäin lempeä tuike tuoko?

 En tiedä; mutta niin lämmin on
 Sen läheisyys kuni auringon,
 Ja onpa kuin hänen katsannastaan
 Heloittais taivahan rauha vastaan.

 Ma tuntikausia ihaillen
 Kuvoa tuot’ yhä katselen,
 Ei sulho kultoaan punastuvaa
 Niin tyystin katso, kuin minä kuvaa.

 Ja kun ma katson, niin vähittäin
 Herääpi muistoja mielessäin
 Niin armahaita, niin ihanoita
 Ja kaivatessani katkeroita.

 Ma poies mennehen polvekseen
 Nään lapsuusmaailman riemuineen,
 Nään kynttilöitä ja joulupuita
 Ja ystävyksiä hymysuita.

 Ja onpa kuin kuva elon sais
 Ja mua hellästi katsahtais,
 Ja onpa kuin hänen katsannastaan
 Heloittais taivahan rauha vastaan.

 Ja senhän vuoksi niin lämmin on
 Sen läheisyys kuni auringon.
 Mut ken se onpi se armahainen?
 Mun oma äitini on se vainen.

Paavo Cajander
Runot