Nuorille (Eerola)


1. 

 Autuas auringon nousu,
 armas aamun on rusotus
 kevätkullan koittaessa,
 tohistessa touonajan:
 ilma kuin ihana meri
 siniaalloin aaltoavi,
 läikehtivi, liekehtivi,
 tuulen henkäys tulevi
 niinkuin kaino neitsythuntu
 vasten posken polttehia
 pyhänä, pyhittävänä,
 lempeänä leyhytellen,
 lämpimänä läikytellen;
 puu puhuvi, ruoho haastaa,
 maan on sydän sykkäilevi,
 maan kamara kaikki elää
 päivän pojan päällä käyden
 luojana luomisentyössä.
 Niin nousevi nuori nurmi,
 kukat kullan puhkeavi,
 vihertävi metsän virpi,
 punertavi puiden tertut,
 hiirenkorvalehtinensä
 seisovi sorea koivu
 metsän valkomorsianna,
 oikovi vihannan oksan
 lintujen ilosijaksi,
 laulupuuksi laulajille.

 Meri, ilma ja maa
 pyhän sävelen saa,
 sitä säistää lintujen soitto,
 puro hyppien käy:
 eikö merta jo näy,
 jo päivän, jo päivän on voitto!

 Niinkuin nousevan orahan,
 niin on nousu ihmisenki
 kevätikänsä iloissa.
 Niinkuin pieni metsän puro
 puikehtivi puiden alla
 puiden juurien lomitse,
 niin on latu ihmislasten
 hyvän vanhemman varassa
 käydä kohti suurta merta,
 elon merta mellomahan,
 elon purtta pyytämähän,
 soutamaan sota-alusta
 taistossa elämän tuulten.

2. 

 Elon merellä myrsky se myllertää,
 vain tyyntä on rantamalla,
 kotilahdella hiljaiset aallot käy
 kotikoivun varjojen alla.
 Oli leikkilahti se lapsuutes,
 siell’ uivat ne kultaset kuvat,
 mut kauemma kerran kun uskalsit,
 jo kaatui tuulien tuvat.

 Mut kuvasi pirstat sa kokosit taas,
 sinä uudenpa laitoit laivan,
 kokemuksien vanteilla raudotit sen,
 taas koit sinä kuohujen vaivan.
 Se mies, minkä mieli on aavalle,
 ei väistä se myrskyn tieltä,
 jos kaataa meri, hän nousee taas,
 jos on hällä sankarimieltä.

 Moni lasketti lahdelta aavalle
 ja tuulissa heti turtui
 ja kiedotuin purjein palasi pois
 ja rannalle raukkana murtui,
 ei ollut sydäntä sankarin,
 ei tekojen miehen voimaa –
 ja kuulehan, varjossa rannan puun
 ne jo toisenkin tekoja soimaa.

 Ne heikot, ne raukat ne rannallakin
 meren korkeita kuohuja pelkää
 ja silmin unesta sirrittävin
 ne katsovat aavaa selkää,
 ja mielessä katehen kalvava kyy
 ne sankarin kiroo ja manaa,
 mut sankari laskee ja laulaa vaan,
 ei kuule hän sairasta sanaa.

 Se tekojen mies, se myrskyjen mies
 pyhän tuntee verensä soiton,
 yön yli jo yksin hän uskaltaa
 ja hän voittaa kauniin voiton:
 jo kaukorantansa kajastaa,
 hän uuden on uran luonut
 ja mailta, mit’ ennen tunnettu ei,
 hän on suuria viestejä tuonut.

 Näin yksin hän kamppasi, yksin hän löi
 ja yksin hän uhmasi yötä,
 mit’ oisi hän ollut ja saanutkaan,
 jos oli hällä ystävät myötä,
 jos oli heitä uljaita uskossaan
 koko joukko, kas sittepä vasta
 he unensa parhaat uskoisivat
 siitä uudesta maailmasta!

3. 

 Elon merta me oommeko laskeneet
 käsi kädessä, ystävyksin,
 kun nuorten on osana olla päin
 elon suuria myrskyjä – oommeko näin
 me seissehet vieretyksin?

 Ja eiköpä vain joku yksinään
 ole kuohuja murtaa saanut
 ja eiköpä suojahan lahden suun
 joku uupunut velttohon uinailuun
 tai raukkana rannalla maannut?

 Oi ystävä, aika nyt tekojen on
 veri nuori kun rinnassa palaa,
 on aika nyt purjehet pullistaa,
 on aika nyt murtaa ja mullistaa
 ja vannoa veljesvalaa!

 Elo pyytää, kutsuu, se vaatiikin:
 kuka sankarilipun nostaa,
 kuka uusia elämän arvoja luo,
 kuka uusista hetteistä uskonsa juo,
 kuka kalliisti kaipuunsa ostaa?

 Lain ankaran aika nyt lukee tää,
 se kysyy miestä ja mieltä,
 pyhät aattehet uudet ja isäinmaa
 ne jo vartiojoukkoja odottaa
 ja ne soittaa syämesi kieltä.

 Pyhät aattehet uudet – ma sanoinko niin?
 Niin, niin, nepä viittovi meille,
 on paljon mätää, mi homehtuu,
 lyö maahan se sairaiden uskojen puu,
 käy uljaasti uusille teille!

 Veri nuori ja terve min hyväksi ties,
 se on hyvää, pyhää ja suurta,
 ken kuulevi vertensä kutsua vaan,
 sydän-ääni kell’ ompi ain oppaanaan,
 käy kohti hän jumaljuurta.

 Kenen rinnassa ikuinen ikävä soi,
 kuka aattehen kutsut kuulee,
 käy herkeämättä hän määräänsä päin,
 käy leimaus silmistä välkähtäin,
 jos kovin lyö tulta ja tuulee.

 Jos kova on maallemme kohtalon ies,
 sepä vartiokutsu on meille:
 ”isät perinnön jätti, sa suojaa se!”
 yhä käsky käy uusille polville,
 se vaikeille viittovi teille.

 Ne tiet ovat vaikeat, vaaralliset,
 mut ne käydä täytyy, ne pitää!
 Pyhät aattehet, pyhä, yks isäinmaa,
 nepä nuoret ja vetreät voimamme saa,
 se usko nyt sielussa itää!

 Sen tunnemme nyt, kun on talvessa maa,
 vihan viesti kun ilmoja kiitää,
 taas meidänkin tarmomme terästä saa,
 yks aatos nyt sielusta kumpuaa
 ja se sielusta sieluun liitää:

 Käsi kädessä, syämessä uskallus
 elon yhteispurtta me viemme,
 ja uskomme kaukaista rantaa päin,
 yli yön, läpi myrskyjen viilettäin
 yhä käypä on meidän tiemme!