Kuubalainen serenaadi
Me tulimme kapakasta,
 kai hiukkasen horjuen.
 Oli lähtömaljoja juotu,
 ja yö oli ihmeellinen.
 Joku huomasi sattumalta
 – se oli kai Watkinson –
 että serenaadi sulle
 ihan velvollisuutemme on.

 Ja kolmisin seisahduimme
 me alle sun ikkunas
 ja punaisen lampun näimme
 me palavan huoneessas.
 Ah – muistan – ympärillä
 on ihana Kuuban yö,
 ja nuorena, hehkuvana
 joka ainoa sydän lyö.

 Me muistimme kuuman poves
 ja keinuvan vartalos,
 ja jokainen huulillansa
 tuns vielä sun suutelos.
 Ja me kaipasimme jälleen
 sinun nauruas solisevaa –
 Voi, miksi on jätettävä
 tämä ihanain öitten maa!

 Tom lauloi murheellisesti
 ja säesti Watkinson.
 Minä nielin kyyneleitä,
 olin kovasti onneton.
 – Niin, rakastin sinua silloin
 ja rakastan vieläkin,
 ja sun punainen sukkanauhas
 on aarteeni kallehin.

 Sinä avasit ikkunasi
 ja kummasti hymyillen
 sinä pudotit jokaiselle
 tulipunaisen kukkasen.
 Ja me itkimme haikeasti
 ja horjuimme satamaan.
 Ah, Kuuban helmi, sua
 en unohda milloinkaan.

Laulut