Miten olen löytänyt elämänurani?/Maikki Friberg
Olen välistä kadehtinut
niitä ihmisiä,
jotka ovat tilaisuudessa
etsimään ja valitsemaan
työnsä ja
elämänuransa, sillä
siihen ei minulla milloinkaan
ollut tilaisuutta.
Aina on ollut
käyminen käsiksi
ensi työhön, joka eteen on sattunut.
Etsimisestä ja valitsemisesta ei
puhettakaan.

Mutta välistä olen myöskin säälinyt
niitä, jotka ovat saaneet niin liika suuren
etsimis-tilaisuuden, havaitessani
miten he hapuroivat ja kokeilevat, alottavat
kaikenlaista siitä sitten luopuakseen
ja uuteen yhtyäkseen.

Koulutyttönä olin päättänyt ruveta
telegrafistiksi. Koulukaupunkini sähkölennätinlaitoksen
palveluksessa oli nimittäin
nainen, ja aina kun näin hänen
astuvan ikkunoittemme ohitse toimistoonsa,
tuumin, että »noin minäkin
täysi-ikäiseksi päästyäni». Olosuhteiden
pakosta täytyi minun kuitenkin
jo neljäntoista-vuotiaana etsiä itselleni
ansiotyötä. Opettelin silloin sähköttämään
ja tiedustelin itselleni erään
Helsingissä asuvan sukulaisen kautta
paikkaa senaatin kulkuneuvospäälliköltä
vasta perustetuilla rautatienasemillamme.
Vastaus kuului: »Ei sellaisia
toimia uskota neljäntoista-vuotiaille,
myöhemmin ehkä...» Mutta minulla
ei mitenkään ollut aikaa odottaa. Leipä
oli hankittava, ja kun joku silloin ehdotti,
että rupeaisin antamaan valmistavaa
opetusta pikkulapsille, tartuin siihen
kiinni ja niin minusta tuli opettaja.
Ja kerran sille alalle jouduttuani, oli pakostakin
jatkaminen, sillä ei ollut aikaa
eikä varoja vaihtojen tekemiseen. Sitä
paitsi ei minusta mikään hyödyllinen
työ tunnu epämiellyttävältä, jonka
ominaisuuden varmaan olen perinyt
erinomaisen ahkerilta vanhemmiltani,
eritoten äidiltäni, joka nuorena leskeksi
jouduttuaan ei säästänyt voimiaan
työskennellessään suuren lapsijoukkonsa
puolesta.

80-luvulla, jolloin keskustelu naisen
asemasta meidän sanomalehdissämme
oli varsin vilkas, oli kerran eräässä helsinkiläisessä
lehdessä tavallista typerämpi
kirjoitus luettavana tästä asiasta.
Odotin, että joku siihen vastaisi, mutta
kun ei sellaista näkynyt, tulin sanoneeksi
eräälle tuttavalleni: »Olisi minulla
sen kirjoittaja tässä edessäni, niin
kyllä minä lause lauseelta osoittaisin
hänelle, miten väärässä hän on.» »Voithan
sinä panna paperille mitä tahtoisit
sanoa ja julkaista sen sitten samassa
lehdessä.» Sitä en todellakaan ollut
ajatellut, mutta minä seurasin neuvoa
ja niin syntyi minun ensimäinen sanomalehti-artikkelini,
jota sitten on
seurannut monet muut.

Ensimäisen esitelmäni tulin niinikään
aivan sattumalta pitäneeksi.
Alli Trygg’in perustama Kansankoti
oli juuri hiljattain valmistunut. Siellä
piti eräänä sunnuntaina olla jonkinmoinen
iltama, johon minäkin olin pistäytynyt.
Kuulijat olivat pikku väkeä,
ohjelma vaatimaton ja siitäkin vähästä
jäi pääasia pois, sillä esitelmänpitäjältä
tuli sana, ettei hän voinutkaan saapua.
Minusta oli niin säälittävää, että nuo
ihmiset, jotka olivat tulleet sinne jotakin
kuullakseen ja oppiakseen, eivät
saaneetkaan sitä, mitä olivat odottaneet,
että minä, vaikka en ollut mitään
edeltäpäin valmistanut, koetin täyttää
tuon numeron. —  Senjälkeen meidän
raittius- ja sivistysseuramme ehtimiseen
kääntyivät puoleeni ja pyysivät
minua tulemaan heille esitelmiä pitämään
ja heille en mielestäni milloinkaan
voinut antaa kieltävää vastausta.
Ja niinpä niitä esitelmiä sitten on tullut
pidetyksi.

Aivan olosuhteiden pakosta minä
myöskin jouduin toimittajaksi. Kirjailija
Helena Vestermarck, joka toimitti
»Nutid» nimistä aikakauslehteä,
aikoi ulkomaille ja kävi sitä ennen
usein luonani neuvottelemassa lehden
kohtalosta. Pitikö se lakkauttaa, vai
pitikö jatkaa? Ja kuka sen jälkimäisessä
tapauksessa ottaisi? Sen lakkauttamisesta
en mitenkään tahtonut kuulla
puhuttavan, mutta pian myöskin huomasin,
että jos tahdoin sen hengissä
pitää, oli minun se itse toistaiseksi ottaminen.

Ja ihan samalla tavalla jouduin muutamia
vuosia myöhemmin »Naisten
Äänen» toimittajaksi, siksi ettei ollut
ketään muuta, joka olisi sillä hetkellä
siihen ryhtynyt. Olin suunnitellut itselleni
aivan toisenlaista työtä, olin sen
jo alottanutkin, mutta se oli sillä hetkellä
syrjäytettävä ja on yhä vieläkin
toistaiseksi siirretty.

Työ aatteiden eteen ei meidän pienissä
oloissamme yleensä aineellisesti
tuota mitään, varsinkin kun on kysymys
niin vähän ymmärretystä ja suositusta
työstä kuin on naisasiatyö,
mutta juuri se seikka on vaikuttanut,
että olen pitänyt itseni velvoitettuna
sitä tekemään, koska naisasialiike minun
mielestäni tulee muodostamaan
aivan välttämättömän vastapainon
tähänastiseen yksipuoliseen miesten
luomaan kultuuriin militarismilleen ja
verisille otteluilleen.

Lähde: Otava no 12, 1914, s. 575–577

Maikki Friberg
Elämäkerrat