Piispa Johnssonin kuoltua
Miksi, Tuoni, tempasit meiltä miehen
 Rakkahan, rakastavaisen,
 Miksi kaasit, kuolema, keskitiehen
 Jalon, suoran Suomalaisen?
 Miksi, kalma, kylmäsit tulisimman
 Sydämen, sykyttäväisen,
 Miksi poven puhkasit puhtahimman,
 Lämpimän, lähenijäisen?

 Isää hellää itkevi nuorisomme,
 Armasta opettajaansa;
 Kaitsijakseen kaivaten kirkkohomme,
 Tueksensa toivomaansa,
 Suree seurakuntasi paimentansa
 Tunnettua, tunnokasta, –
 Murehtiipi muu koko Suomen kansa
 Kuin emo omoa lasta.

 Touvon toivehet pettivät taasen meitä,
 Hallahan kesken ne kylmäs. –
 Kolkko taivas, paisuvin pilvin peitä,
 Itketä iloton silmäs!
 Ime multa katkerat kyynelehet,
 Kostu tuoreen turpeen alla,
 Riisu koivu kultasi kuihtunehet
 Syys-ajalla atkalalla?

 Talvi tuima, saapuos, sureville
 Yön pitkän pimeän tuoja,
 Kata kumpu korkea nietoksille.
 Lämmintä sydäntä suojaa!
 Henki elää, säilyvi muisto moinen
 Nuorisossa nousnehessa,
 Lempi herää, niin kuni aurinkoinen
 Kevät-aamun auvetessa.

Väinö [Kaarle Krohn].

Kaarle Krohn
Runot