Miten olen löytänyt elämänurani?/Jalmari Finne
Tälläinen kysymys
on hyvin huvittava
ansa, sillä sen kautta
koetellaan, kuinka
itserakas kukin on.
Jokainenhan toivoo
saavansa elämäkertansa
kirjoitetuksi,
ja itselleen edullisimman
hän saa laatimalla
sen itse. Me etsimme aina
ihmeellisiä lankoja elämästämme, ja
suurimmat valheet sanomme silloin,
kun laadimme kokoon sen muka
salaperäisen siteen, jonka avulla pääsemme
lapsuudesta elämänuraan. Se
on aivan samanlaista, kuin ihmisten
meno naimisiin, jolloin he äkkiä huomaavat,
että toinen onkin jo ollut hänen
nuoruudenrakkautensa, vaikka silloin
ei olisikaan tämän kanssa mistään
hinnasta mennyt naimisiin.

Minä puhun tästä asiasta ehkä sen
vuoksi näin »sopimattomasti», etten
vieläkään tiedä, mikä on minun elämänurani,
pitääkö minun olla teatterinjohtajana
vai kirjailijana. Että pääasiassa
harjoitan enää jälkimäistä ammattia,
johtuu siitä, että teatterialalla en voisi
tässä maassa toteuttaa mitään erikoista,
jota vastoin jonkun hyvän kirjan
ennätän vielä kirjoittaa. Elämänurani
määrää siis aivan selvästi itsekkäisyys.
Kun sanon, että jatkamalla
teatterissa-oloani en voi kuoltuani
saada enää lisää kunniaa, sillä asianomaiset
hautaseppeleet saan kyllä jo
muutenkin, jota vastoin voin hiukan
lisätä kunniaani jollain kirjalla, niin
siitäkin näkee, että itsekkäisyys määrää
elämänurani.

Olen aikoinani harrastanut yliopistossa
vieraita kieliä ja on minun tavattoman
helppo oppia uusia kieliä,
vaikka en mitään osaa täydellisesti,
en edes suomenkieltäkään usko osaavani.
Olisin siis kielimiehen alalla voinut
pysyä, samoin olisi minusta tullut
kohtalaisen hyvä arkkitehti ja oikein
hauska kunnanlääkäri.

Teatterialalle jouduin siten, että ollessani
aivan nuorena ylioppilaana
kieliopintojen vuoksi Saksassa, kirjoitin
sisarelleni sieltä pitkiä kirjeitä
teattereissa näkemistäni näytelmistä.
Nämät joutuivat minun tietämättäni
Kaarlo Bergbomin käsiin ja
kun palasin matkalta, niin viikko
sen jälkeen hän pyysi minua apulaisekseen
teatteriin. Näin minä sen
elämänuran »löysin». Ja mitä tulee
minuun kirjailijana, niin jouduin sille
alalle, koska minulla oli sujuva kynä
ja minun täytyi jollain ansaita elatukseni
silloin, kun en ollut teatterissa.

Kyllähän minä voisin varsin hyvin
selittää nämät asiat hyvin mystilliselläkin
tavalla. Olen syntynyt sellaisessa
kylässä kuin Kangasala, jossa historia
aivan ympäröi ihmisen — nykyään siellä
ympäröi ihmisen kesäasukkaat — ja
siksi olen pääasiassa kirjoittanut historiallisia
romaaneja. Ja voisin jatkaa
tätä selostusta niin, että se näyttäisi
suurelta ihmeeltä. Mitä taas teatteriin
tulee, niin olen lapsena näytellyt hyvin
paljon — mutta niinhän lapset aina
tekevät, se ei siis ole mitään merkillistä!
— ja minun vanhempi sisareni oli näyttelijätär.
Voisin puhua kauneuden janosta
ja muusta sellaisesta. Sen jätän
siksi, kunnes tulen niin vanhaksi tai
niin tylsäksi, etten osaa kirjoittaa enää
muista ihmisistä, vaan yksinomaan itsestäni,
silloin siitä voin laatia aivan
satumaisia historioita.

Kirjallisessa tuotannossani on yksi
osa, joka minulle on rakkain, se, mitä
kirjoitan lapsille. Olen varma siitä,
että tämä osa tulee lopulla olemaan
kaikkein tärkein puoli kirjallisesta tuotannostani.
Tätä osaa en ole löytänyt,
se on tullut muiden avulla. Helmi
Krohn pyysi minulta jotain »Pääskystä»
varten. Kirjoitin silloin sinne
muutamia kertomuksia, joista muodostin
kokoelman »Sankariajan lapsia».
Sain näiden kautta pikku ystäviä, ja
kerran kulkiessani Senaatintorin poikki,
tuli vastaani kaksi pikkupoikaa, tuollaista
noin seitsemän vuoden vanhaa
nappulaa, jotka jo kaukaa osoittelivat
toisilleen minua. Kun tulin heidän
kohdalleen, asettuivat he tien sivuun
seisomaan ja silmät kirkkaina katsoivat
minuun ohitse astuessani. Olin
aivan heltynyt, mieleni oli sulaa. Sen
jälkeen julkaisin satukokoelmani ja
kohta myöhemmin alkoi »Kiljusen herrasväki»
melskeensä lastenmaailmassa.
En tiedä, kenen lapsia nuo pikkupojat
olivat, mutta he löysivät minun elämänurani,
en minä. Ja jos joku kerran
punnitsee kuoltuani kirjojeni arvon,
niin toiseen vaakaan saa panna lapsikertomukseni
ja toiseen kaiken muun,
ja lapsikertomukset painuvat ehdottomasti
alemmaksi.

Lähde: Otava no 12, 1914, s. 577–578

Jalmari Finne
Elämäkerrat