Syksy (Petőfi)
Taas on tullut syksy; se on
 Ihana niin mielestäin.
 Herra ties, mistä syystä
 Syksyä mä lemmin näin.

 Kummulle mä istun tähän,
 Avaruuteen katselen;
 Kuulen lehden rapinata
 Puusta lentäessä sen.

 Maata sätein hymyilevin
 Aurinko se katselee.
 Kuni äiti armas lastaan
 Nukkuvaista lähenee.

 Niinpä voinen. Syksyn uneen
 Vaipuu maa, ei kuole se;
 Silmä näyttää, ett’ei sitä
 Kuolon tauti uhkaile.

 Riisuu se vain vaattehensa,
 Levoll’ yöksi laskeiksen;
 Uudelleen taas puhuupi
 Huomenena keväinen.

 Nukkuos siis aamuun asti,
 Luonto, uneen uinahda!
 Ihanimmat toivehesi
 Toteentulkoot unessa!

 Hellin sormin koskettelen
 Minäkin nyt kanneltain,
 Nukkuvirreks virittäen
 Laulun hento-vienon vain.

 Vaiti armaan’ istu tässä,
 Kunnes lailla läntisen
 Lauluni se vieno soipi
 Yli järven tyvenen.

 Armahani, hiljaa paina
 Huulilleni suudelma,
 Unest’ ettet häiritsisi
 Uinuvaista luontoa!

Kah [G. A. Heman].

Lähde: Aamulehti 4.10.1887.

G. A. Heman
Runot
Sándor Petőfi
Aamulehti
1887