Työmiehen laajetessa
Jo maitten yli uudet aatteet kulki
 Työn aate koetteli lentoaan,
 Sai ”räyhääjät” se meillä myöskin julki
 Ne ääntäloivat yli meidän maan.
 Se oli aika ensi aamukoiton
 Sai mieliin innon, soinnuttaen soiton
 Mi sähkön lailla iski sydämiin.
 Ja työmies nousi, eessään puhdas reitti
 Näin ensi painin herrain kanssa heitti
 Tääl’ ”Työmiestä” enään kaivattiin.

 Tuon touhun alkoi innokkainna miesi
 Mi kuoloon käynnä rauhan valkamaan.
 Hän köyhänväen kärsimykset tiesi
 Myös mitä puuttuu siltä taistossaan.
 Siis rauha sulle, muistos rakas meille.
 Sä näytit ladun eloon väsyneille
 Etunsa, onnensa ja elämän.
 Mi puutteen alla kurjuuden ja huolen
 Kuin alla painon kosken tyrsky vuollen
 Se ijänkaiken näytti peittyvän.

 Ja ”Työmies” tuli, saatiin viikkopainos
 Se heikko sentään vielä siiviltään
 Mut’ miehen lailla herrain metkut vainos
 Ol’ suora luonto, rehti mieleltään.
 Tuon tunsi pomot ensi hetkest’ saakka.
 ”On tuosta meille pirun paha taakka”,
 Ne yhtävirttä alkoi laulamaan:
 ”Jos suohon kuolis olis helpotus ois meille
 Kun orjat johtaa vallan harhateille
 Ne pois on kaikki vallan suunniltaan!”

 En auta tämä, kasvaa tiedon jano
 Se satoja saa yhä nousemaan,
 Se syttyy liekkiin – armoa ei ano
 Ja yli maitten vyöryy valtanaan.
 ”Pois sorto, leipää! oikeutta meille”
 Ne yksinäänin huutaa kiskureille
 ”Jo aika teille siihen tullut on!
 On köyhyys meillä aina kynnyksellä
 Ei ijänkaiken siinä eleskellä
 Myös leipä meille, tänne puutteeton!”

 Näin vuodet vierii, kaavaa kansan ääni:
 ”Kun lehti saatais’ kahdest’ kasvamaan?”
 Nyt tuohon vastaa herrain laaja lääni:
 ”Vai kaikki vielä tässä annetaan!”
 Kas nehän osaa hyvin kumarrella
 Ja monen mielet sillä lumoella
 Kun palkat, virat sillä aikaan saa
 Het’ nytkin nähtiin kaksi kulkemassa
 Niin nöyrin mielin, selkä kumarassa:
 ”Te kielteisesti pyyntöön vastatkaa!”

 Jo vihdoin joutui odotettu aika
 Ja esikoinen varttui köyhien,
 Sen nosti kansan rakkauden taika
 Ja voima, kunto, ääni sisäinen.
 Nyt lehti meillä joka arkiona
 Kuin sykähdellen aatteen valtimona
 Ain uutta verta johtais sydämiin.
 Yks’ toivo vielä, kunhan siivet saisi
 Ja luojan onni niitä kasvattaisi
 Näin intomielin meillä kuiskattiin.

 Taas raivonhuudot kaikui kaikkialla:
 ”Se kansan johtaa kohti kuoleman!
 Kun myrskypilvet nousee taivahalla
 Siel’ varomatta vielä puhutaan!”
 Näin kostonulveet kermakansan pääsi
 Ja yksinmielin ilkamoiden sääsi:
 ”Pois lehti moinen saatava nyt on!”
 Nyt hullaantuneet sähköjohdot katkoi
 Pois nimikilvet ovista ne ratkoi
 Tuo roskaparvi vallan maltiton!

 Jo kuohui sisu, väki rautakoura
 Nyt koneen auttoi käsin painamaan.
 Käi veiviin käsi, joka miehen koura
 Ja leipävoimin lehti leivotaan.
 Nyt lempo ottaa, puuttuu paperia
 Se tässä vielä vallan saakelia
 Nyt mistä mennään sitä hankkimaan?
 Jos muu ei auta, onhan meillä paita
 Myös konehella saadaan palstan raita,
 Se viime tingas paitaan painetaan!

 Mit’ eikö saisi aikaan kansan tahto
 Kun kunnon miehen parhain toivomus!
 Viel’ etkö usko, etehesi ”kahto”
 Ja eikö tässä ole laajennus?
 ”Kas’ kuin ois’ saanut ”Työmies” uuden paidan
 Kuin aatteen lippu kauniin reunaraidan”
 Sä innoissasi yhdyt lausumaan:
 ”Näin jospa tulis’ palkituksi aina
 Tuo köyhän lapsen pieni rahalaina”
 Viel’ jatkoks’ mietit ihan tosiaan!

 Käy eeepäin ”Työmies” katse kirkkahana
 Ja miehen lailla iske oikeaan!
 Myös palstoillasi olkoon vapaa sana
 Ain sorrettujen eestä toimimaan.
 Oot esikoinen, sulle Kanaan Lehti
 Myös aseveljyt olkoon aina rehti
 Ja ”Työmies” ”Länsisuomen” rinnallas
 Ja hauska nähdä, miten lapset meillä
 Näin riemuin kulkee sankarinnoin teillä
 Kuin veljesjoukko jättein voimakas!

Otto Tiuppa.

Lähde: Työmies 16.1.1902.

Otto Tiuppa
Runot
Työmies
1902