Atlantis
Ah, autuas suku
 ajan aallokon helmasta nousi,
 tuhatmääräinen luku
 yömyrskyjen keskellä sousi
 päin Atlantista,
 missä onnenmaa
 satuloistossa silmiin väikkyi.

 Veri taiottu suonissa läikkyi!
 Sydän löi niin kätkössä poven,
 kuin kuoleman valtaoven
 olis pyrkinyt murskaamaan...

 Se luottanut ei jumalaan,
 ei Zeuksehen, ei Apolloon,
 ei Moiraan – yön kohtaloon,
 se innosta elämän syti –
 halu ihantolaan siellä kyti!

 Kävi kuohunta aallokon öisen...
 Vesihiidet vaahtojen ratsuilla ravaten
 ympäri piiritti joukon,
 suitsuten suistansa silmille sumua.
 Allansa pohjaton kohtalo, avaten
 kitansa kauhean loukon,
 kaiutti korviin kuoleman kumua.
 Railoili taivas yön salamoista!
 Kuin lieskaten helvetin onkaloista
 ne käryävin kielekkein alas löivät
 ja kuorossa kuolemanyön säkenöivät.

 Ah, autuas suku,
 sun hetkesi tullutko oisi?
 Tuhatmääräinen luku,
 yömyrskyt sun voittaako voisi?

 Sun elämäsi jäikö
 yön helmaan ikuiseen,
 mi sankkana sun saartoi
 kuolemankauhuineen,
 kun onnenmaasi rantaa
 yritit saavuttaa?...
 Ah, ainiaanko kantaa
 yön kärsimykset saa?

 Ei, ei! Sun rintas tulta
 yö sammuttaa ei saa!
 Niin kirkkaana kuin kulta
 silmiisi kangastaa
 vihannat, vehmaat rannat
 ihanan onnen maan. –
 Kun taiston taakan kannat,
 sa saavut onnelaan!