Taas laulua lehtojen olleiden –
Kuva auvosta aikojen menneiden:
 lehto lempeitä lauluja soitti,
 pyhä hongikko harras, jo harmaissaan,
 sydänkieliä kummia koitti,
 oli metsässä juhla ja sunnuntai,
 joka päiväpä Tapio uhrin sai,
 ja ihminen
 hän uskoi unensa kaunoisen.

 Mitä onnesta aikojen olleiden:
 jo se onni on särjetty ammoin,
 jo se hongikko harras ja haaveinen
 on kaadettu kauneuden kammoin,
 on lehto jo vaiti, ei unta se nää,
 joku pensas nyt virtensä virittää,
 ja Tapio saa
 yhä karkota jylhien korpien taa.

 On laulu nyt aikojen ahneiden:
 ilo luonnon on kuopattu kuiluun,
 nyt raha vain hurmavi sairaan pään,
 nyt raha vain onnen huiluun
 saa soittaa sävelen säräjävän –
 mut metsien hengen väräjävän,
 sen hentoisen
 käy henkäys jo kuni vaieten.

 Miss’ ovat ne ihmiset onnelliset,
 joita kutsuvi metsä ja mantu?
 Miss’ ovat ne tuutijat tunteiden,
 joihin usko se suuri on pantu:
 ken korvesta kauaksi kiirehtää,
 hän oikeesta onnesta orvoksi jää,
 vain metsä ja maa
 syvän, hyvän voi unelman nostattaa.