Paha vieras
Saimma viljaa viimme vuonna
 Auttavasti aittahaani:
 Tuli rukiita runsaasti,
 Sekä kasvo kaurat hyvin.
 Näitä säästin syksykau’en,
 Lujasti lukon takana;
 Ei sielt’ saanut kerjäläinen
 Purnustani pussiinsa.
 Tuskin annon täy’en kapan
 Palkka miehellen paraallen.
 Mutt’ kuin tuli talven aika,
 Pakkanen pani partaani:
 Minä annon akalleni,
 Annon oikeen oiva säkit.
 Tehdä lientä leu’alleni
 Vilun esteeksi emännän;
 Sitten jouten jorottelin,
 Viikset viinalla voitelin.
 Siks’ ett loppui laaristani
 Kaikki pellot peräti.

 Annas joutu Uotin aika,
 Tuli vieras vino silmä
 Toveriksi talohooni.
 Ensin astui aittahaani,
 Tääll’ alko kova komento:
 Ei siellä enää emännän
 Ollut mitään o’ottamista.
 Sitten tuli tupahaani
 Kovan keppinsä keralla;
 Istui ihte pöy’än päähän,
 Kyynärillensä kyhäsi;
 Ajo ihte isännänkin
 Pojes pöy’ästä syömätä.

 Minä viilsin vehka suollen,
 Otin sieltä oima juuret,
 Näillä muka näännyttääksen
 Piiskatakseni pirua;
 Vaan ei veltto vihalla kuollut,
 Nääntynnyt näillä alueilla.
 Minäpä pötkin pellolleni,
 Leikkasin vihannon viljan,
 Panin riiheni parsillen.
 Jo sitten aina aivasteli
 Kun savu sattui nokkahaansa,
 Vaan ei vieläkään pa’ennut.
 Mutta kun akka aamulla
 Pani leipiä lieteheen,
 Nousi tupsu tupahaani,
 Uutis haiku uunistani,
 Kävi silmät sikkarahan,
 Nokka vääräksi notkistu;
 Tahto karata tiehensä,
 Vaan mi’e niskasta nihkasin
 Kiskoin tuonne kiven ale,
 Ett’ei pääsis paholainen
 Menemään muiden majohin.

H[eikki]. S[elin].

Lähde: Maamiehen Ystävä 7.10.1848.

Heikki Selin
Runot
Maamiehen Ystävä
1848