Sisällinen yhdistys
Kansoja raastakohot rajut mahdit,
 sitehet hellimmät katkokohon:
 entävi miete, vaikk’ estävät vahdit,
 tuntokin taivaihin nouseva on.

 Toivo jo vuossadat saattavi valoon;
 muistossa on, mit’ ei aistita saa.
 Sydän, mi tuntevi kaunihin, jalon,
 kaukaisen ystävän aavistaa.

 Vapaasti voi kuni pilvissä rusko
 maailmass’ yhtyä aattehien.
 Muurien halkikin tosi ja usko
 saa kuvan lempivien sydänten.

 Aika, kuin taivas, se ainian muuttuu:
 tähdet ne nousevat, laskevatkin.
 Vältitkö myrskyn? Miks itket? Mi puuttuu?
 Pääsithän taas pesähäs takasin.

 Virkas sun kiinnittäköön vakavasti
 kotihis, liittosi siunatkohon!
 Henki, mi liitävi tähtihin asti,
 myös yli luotojen lentävä on.

 Jos sun on mitatut askelehetki,
 jos sun on silmilläs varjostin, –
 ahdas on piirisi, haihtuva hetki
 on tosi elämän muutoinkin.

 Vaan elo tuo, jota toivot sä vielä,
 on hyvä ainian loppumaton.
 Jalojen kanssa sä alkaos siellä
 rikosten, harhojen vastustelon!

 Maailman halki yks virtaapi valo,
 yksi on järki. Se kuulla sun suo
 muinaiset urhot, ja taas uni jalo
 kaukaiset viisahat tuo poves luo.

 Taivainen kunta! Sen ei rajat muutu,
 ylläkkö, riita ei raastelekkaan.
 Aina se kestää, jos ei ihan puutu
 oikeudentunto sun rinnastas vaan.

 Oi pyhä tunto! Jos täytät sä rinnan,
 niin levon, rauhan sä rintahan saat.
 Kuin vesikaar’ yli ulapan pinnan
 ilmassa yhdistä riistetyt maat!