Toisinnetuista soinnuista
En aijo tässä, enempää kuin edellisessäkään
kirjotuksessani, esittää mitään
uutta ja mullistavaa, vaan otan nytkin 
otsikossa mainitun asian puheeksi ykja,
urkupisteitä, muunnettuja etuottoja
sinomaan siinä tarkotuksessa, että julkisen
pohdinnan avulla saavutettaisiin 
esityksessä yhtenäisyyttä.

Wegelius sanoo Yleisen Musiikkioppinsa
I:sen osan XIV luvussa m. m.
näin: „että uusi akordi ei kuulu mihinkään
sävellajiin”, ja myöhemmin
samassa luvussa: „Niistä toisinnetuista 
akordeista, jotka eivät voi kuulua mihinkään
sävellajiin, ovat seuraavat — —
useimmin tavattavia”. Ja vielä:
„Kun tällaiset akordit eivät kuulu mihinkään
sävellajiin, ei niitten perussäveliä
luonnollisesti merkitä roomalaisella
numerolla. Käytämme sen sijalla
yksinkertaista ristiä (×)”.

Tällainen sanontatapa ei voi enää
vastata nykyajan käsitystä asiasta, vaan
voi helposti johtaa oppilaan aivan harhaan
asian ytimestä, ja siitäkin, mitä
Wegelius itse tarkoitti.

Asiahan on itsessään niin, että toisinnetut
soinnut eivät koskaan ole sävellajin
ulkopuolella (vaikka niissä on
näennäisesti vieraita nuotteja, samoin
kuin mollin V asteella yleisesti käytetty
korotettu terssi), vaan kuuluvat ne päinvastoin
yhtä kiinteästi sävellajiin, kuin
toisintamattomatkin soinnut, vieläpä
joskus kiinteämminkin (kuten esim.
V asteen sointu korotetulla kvintillä,
joka tuskin voi yhtyä muuhun kuin
duurin I asteen sointuun).

Sellaisessakin teoksessa kuin Skrjabinin
runoelmassa L’Extase, joka on
kukkurallaan mitä rohkeimpia toisintoja,
urkupisteitä, muunnettuja etuottoja
y. m., jokainen akordi kuuluu varsin
elimellisesti sävellajiin, vaikka ensi silmäyksellä
luulisi, ettei mistään sävellajista
enää voisi olla puhettakaan.
Sama on laita — ja yksinkertaisemmassa
muodossa — esim. Jensenin ja
Fevrierin kromatisissa hienouksissa,
mainitakseni umpimähkään muutamia
mestarinimiä toisintojen alalta.

Toisinnettu sointu on sävellajiin nähden
sama kuin toisintamatonkin ja siinä
olevat ylennetyt tahi alennetut sävelet
ovat johtosäveliä seuraavaan ylempään
tahi alempaan säveleen. (Niinpä
ylempänä mainitussa esimerkissä V asteen
korotettu kvintti, korkea re, on
johtosävel kolmanteen asteeseen, duuriterssiin
eli mi:hin).

Ennenkuin etenen, otan ylläolevan
valaistukseksi vielä esimerkin:

Toisessa akordissa oleva gis on johtosävel
duuriterssiin (a). Kolmannessa
akordissa ei kuitenkaan vielä siirrytä
a:han, vaan väliin on sijotettu sointu,
joka taaskin sisältää johtosäveliä V asteen
sointuun = fisis on johtosävelenä
gis:iin ja dis on johtosävelenä e:hen.
Neljännessä soinnussa nämä säännöllisesti
purkautuvat mainittuihin säveliin,
ja loppusoinnussa johtosävelet e ja gis
purkautuvat f:ään ja a:han. Ei siis
mitenkään voi sanoa, että F duurista
olisi poikettu, eikä myöskään, etteivät
nämä soinnut elimellisesti kuuluisi F-duuriin.
Päinvastoin tämä sointuyhdistelmä
ei voi kuulua mihinkään muuhun
sävellajiin, kuin juuri F-duuriin,
ja näillä soinnuilla on melkoista elimellisempi
yhteys kuin vastaavilla toisintamattomilla
soinnuilla, koska johtosävelet
luonnonlain tapaisella voimalla
vetävät määrättyyn suuntaan, eli F-duurin
I asteen sointuun.

Otan vielä Wegeliuksen yllämainitusta
luvusta samanlaisen esimerkin.

Toisessa soinnussa gis on johtosävel
ylöspäin a:han ja es johtosävel alaspäin
d:hen. Kolmannessa soinnussa on
soinnun terssi korotettu johtosäveleksi
dominanttiin (fis—g; hyvin tavallinen
toisinto).

Kun tässä mielessä esitämme Wegeliuksen
yllämainitussa luvussa tavattavat
soinnut, niin esitys muuttuu seuraavaan
muotoon:

Muutamat soinnut duurissa ja mollissa
tavataan usein toisinnettuina.
Duurissa toisinnot ovat tavallisimmat
II, IV, V ja VII asteen soinnuissa.

Duurin II asteen toisinnot enimmäkseen
muodostavat johtosäveliä dominanttiin,
joko 4:ttä astetta korottamalla
tahi 6:tta astetta alentamalla (eli oikeammin
sanoen korkealla fa:lla tahi
matalalla la:lla), joskus molemmilla yhtäaikaa.
Toisen asteen toisinnetut soinnut
ovat siten tavallisimmin seuraavat:

Moni muukin on varsin mahdollinen,
kuten esim. 6, jossa dis on johtosävelenä
e:hen (duuriterssiin).

Neljännenkin asteen soinnussa on
johtosävel dominanttiin tavallisin. Varsinkin
6:nnen asteen (la:n) alentaminen
on hyvin tavallinen, mutta fa:nkin
korottamista toisinaan tapaa, vaikka fa
onkin soinnun perussävel. Sama dominanttiin
aleneva johtosävel, jonka jo
tapasimme sekä II että IV asteen soinnussa,
on tavallinen myös VII asteen
nelisoinnussa, kuten näemme nuotti
esimerkissä 9).

Esimerkissä 10) taasen tapaamme
saman ilmiön kuin esimerkissä 6). Molemmissa
korkea re on ylenevänä johtosävelenä
mi:hin (duuriterssiin).

Mollissa huomaamme myös ne muunnokset
tavallisimmiksi, jotka tähtäävät
dominanttiin. Mollin 6:s sävel on jo
itsessään aleneva johtosävel dominanttiin,
ilman toisintoa. Muunnos tulee
siis kysymykseen vain 4:teen asteeseen
nähden II:n ja IV:n asteen soinnuissa,
kuten näemme esimerkeissä 11) ja 12).
Italialaisten säveltäjien alotteesta on
myös 2:sen sävelen aleneva muunnos
tullut varsin yleiseksi (= johtosävel
tonikaan, katso 13).

Kaikkein tavallisin toisinto mollissa
on ylenevä johtosävel tonikaan (= korotettu
7:s sävel), joka on käynyt niin
tavalliseksi, että sitä ei enää toisintona
pidetäkään. Saksassa ja Italiassa tuskin
enää tunnustetaan ylentämätöntä 7astetta löytyvänkään. Tämänkin johtosävelen
näemme 13:ssa.

Yleensä voimme varsin hyvin käyttää
sekä yleneviä että alenevia muunnoksia
kaikkienkin asteiden välillä,
vaikka klassikoilla vielä verrattain harvat
ovat yleisesti käytännössä. Liitän
tähän esimerkin, joka ei kaivanne selitystä:

Kun vielä lopuksi mainitsen, että
ylenevillä muunnoksilla on kiihottava,
kiristävä, jännittävä luonne, ja alenevilla
rauhottava, lankeava, niin lienee
asiaa koskevat pääkohdat jo mainittuna.
(Viimeksimainittua laatua on esim.
koraalien loppusoitossa yleisesti esiintyvä
alennus.)

Lähde: 

Aksel Törnudd
Uusi Säveletär
1916
Musiikki