Ei sittenkään!
Ja vaikkapa maailma kahleihin
 mun elämäni vangiksi saisi,
 ihanteitani en minä sittenkään
 ikipäivinä unhottaisi!
 Mitä painavammin
 mua multahan poljettais,
 sitä ankarammin
 mun mieleni kaihoais!
 Tuliroihuna loimotellen
 mun sieluni palaisi
 ja säkeninä välkähdellen
 kevätriemua halaisi!

 Ja vaikkapa ruoskalla suomittais
 mua elämän rientoni tähden,
 niin ruoskakin ennen katkeais
 kuin uraltani syrjään lähden!
 Mitä kirpeämmin
 mun haavani kirveltäis,
 sitä virkeämmin
 mun henkeni ryntäjäis,
 ja ukkospilvenä jälleen
 mun ääneni jyräjäis,
 tulisimmalle välkynnälleen
 mun salamani säilähtäis!

 Mut ollapa kumpua välkeää
 mun vapahana liikkua hiukan,
 ja ollapa valoa ja lämpimää
 ja saadapa leivänkin niukan!
 Mun lauluni saisi
 sulin kielosin kajahtaa!
 Se heijastaisi
 niin kirkasna maailmaa!
 Se huolet ja murheet voittais,
 ne tyynenä tulkitseis
 ja iloa ja onnea soittais
 ja kansaa palveleis!