Taj Mahal
Surullisina iltoina,
 kun ympärilläni on autiota ja yksinäistä
 ja olen väsynyt pieneen, köyhään elämääni,
 huvittelen lapsellisella unelmalla:
 olen pieni tyttö kuumilla Itämailla,
 joka illoin hiipii Jumna-joen rannalle,
 hiljaisten puutarhojen marmoritemppeliin
 uhraamaan bel-puun kukkia ja sandelipuuta
 Mumtaz-i-Mahalille,
 jonka soikeat kasvot olivat kuin kuultava hedelmä
 lihassansa vielä raakilon virvoittava kirpeys.

 Istahdan valkealle marmorilattialle
 ja kuuntelen pepalin oksien suhinaa
 uneksien rakkaudesta,
 joka rakentaa haudan,
 ihanan kuin Taj Mahal,
 pienen ruumiini ympärille –

 sitten kun olen kuollut.