Merimies G. Lundströmin muistelmia/19
Merimies G. Lundströmin muistelmia.
(Jatkoa 23 numeroon.)

.

Nyt varustettiin laivaa Europaasen vie­mään 
ulospalvelleita, joiden aika sodan täh­den 
oli paljon ylikin mennyt. Näiden se­assa 
olin minäkin. Neljätoista vuotta oli
jo kulunut siitä ajasta, kun Europan jätin
ja läksin tuntemattomia teitä polkemaan. Ny­kyisin 
oloihini olin jo tosin tottunut, mutta
kalliissa muistossa makasi kuitenki sydämeni
pohjalla vanha, sivistynyt maailma ja vas­tustamatoin 
oli haluni palata sinne jälleen.
Sitä paitse oli vielä mielessäni kuinka hy­vät 
palkat laivojen rakentajilla oli ennen
Räävelissä ja nyt kun tässä työssä olin har­jaantunut 
toivoin siellä saavani mainiot tu­lot. 
Päätin siis lähteä matkalle perheeni
kanssa.

Laivan päälliköksi tuli katteini Juselius,
jonka kanssa juuri olin tullut Asiasta, ja
olikin hän taitava laivan johtaja. Ensin
poikkesimme Honaluluun Sandvikin saarilla,
jossa oleskeltuamme kaksi viikkoa, aioimme
lähteä Brasiliaan. Cap Hornin kohdalla
kuitenki tapasi meidät kova myrsky, joka oli
vähällä särkeä tykkenään koko laivamme.
Peräsimeen jo tuli niin suuri vika että täy­tyi 
poiketa Montevideon kaupunkiin sitä kor­jaamaan. 
Täällä viivyttyämme taaski pari
viikkoa lähdettiin ja tultiin yhtä mittaa
Hampuriin, johon suurin osa lastia jätettiin,
Sieltä tulimme Kronstadtiin. Täällä kuu­lustelin 
nyt Räävelin oloja ja sain tietää
että olinki toiveissani pettynyt, sillä Rää­veli 
oli sodan jälkeen tykkenään muuttunut.
Menimme nyt Pietariin lopullisen tilin te­koon, 
jossa minun osakseni tuli noin sadan
ruplan paikoille. Rahat saatuani läksin et­simään lankoani, joka jo ennen minua oli
tänne saapunut ja oli eräässä tehtaassa sep­pänä. 
Hän oli parast’aikaa tehtaalla, vaan
kun hänen kotiintulo-aikansa joutui, menin
vaimoni ja kahden poikani keralla häntä
vastaan. Hän ei mitään tietänyt tulos­tamme, 
ei myöskään tuntenut poikiani. Yh­dessä 
läksimme nyt kaikin hänen asunnolleen.
Mutta hyvä sopumme ei kauvan kestänyt.
Lankoni tuli siihen väärään luuloon, että
minä muka olisin suuri pohatta ja säilyttäi­sin 
tuhansia, jonka tähden hän erkani työ­paikastaan 
ja aikoi ruveta minun tuhansil­lani 
viettämään hauskaa elämätä. Kun
nämä toiveet tyhjään raukesivat, suuttui
hän ja käski minua muuttamaan luotaan pois.
Sen teinkin ja tulin niin erään vanhan me­rikatteinin 
tykö asumaan. Täällä pari päi­vää 
oltuani luki katteini venäläisistä sano­malehdistä 
ilmoituksen hyvästä työpaikasta
Arkankelissa laivan rakennukseen tottuneelle
miehelle, joka tunsi venäjän ja ruosin kielet.
Heti läksin kuulustelemaan asiata ilmoituk­sessa 
määrättyyn paikkaan. Täällä vaadit­tiin 
todistuksiani, joiden esitettyäni kauvan
keskustelivat saksan kielellä erään pitkän, kol­kon 
näköisen ja mustaverisen miehen kanssa.
Sen jälkeen astui tuo pitkä mies eteeni ja
puhutteli minua ruotsin kielellä, mutta nii
kovalla tanskalaisella murteella, etten häntä
ensimmältä tahtonut ymmärtääkään. Hänen
kanssaan hetken puheltuamme, alkoi eräs toi­nen 
puhuttaa minua venäjäksi. Kun näin
olivat kieli-taitoni perille pääsneet, sanoi
viimeksi mainittu:

”Tahdotteko tulla pallvelukseemme ja tyy­dyttelö, 
jos aluksi saatte 500 ruplaa palkkaa
vvuoteessa ynnä vapaan asunnon ja valon?”

”Siihen tyydyn.”

”Tämä herra Borsdoff (hän osoitti edellä
mainittua pitkää, mustaa miestä) tulee ole­maan 
laivan rakennusten ylimestarina ja te
hänen apulaisenansa. Kuinka pian voitte
matkalle lähteä?”

”Neljän päivän kuluttua.”

Tähän keskustelumme loppui, ja minä läk­sin 
perheelleni ilmoittamaan, että heistä piak­koin 
oli eroamiseni vastaiseksi. Vaimoni
näytti tähän olevan hyvinkin tyytyväinen,
mutta pienet poikani puhkesimat itkuun. Mi­nunki 
mieleni tuli raskaaksi, ehkä lapsilleni
koin näyttäytyä levolliselta ja lohdutella heitä
leikkikalusilla ja makeilla. Viimein he rau­hoittuivatkin 
ja toivoivat vaan talven pian
tulevan, jolloin pääsisivät luokseni Arkanke­liin. 
Ensimäinen tehtäväni oli nyt hankkia
perheelleni mukava asunto ja parahimman
jälkeen asettaa heidän toimeentulonsa ja ta­loutensa 
täksi aiaksi. Tämän tehtyä olin
valmis matkalle.

Yhtiö Bialaimoore, jonka palvelukseen nyt
olin tullut, oli nykyjään perustettu, ja aikoi
ensi aluksi Arkankelissa rakennuttaa 15 suurta
purjelaivaa. Tätä varten olivat he palkin­neet 
Tanskasta taitavan mestarin, joka juuri
oli mainittu Borsdoff.

Nyt menimme päämieheni kerallä ostamaan
vankkurit, joihin laitoimme kuomin päälle ja
saimmekin ne erinomaisen hyvät. Seuraa­vana 
aamuna oli lähteminen. Aamu tuli.
Hevoset seisoivat valjaissa, päämiehen kaksi
kirstua sekä minun isonlainen kirstuni oli­vat 
jo saaneet paikkansa vaunuissa ja minä
seisoin siinä, odotellen päämiestäni. Silloin
vielä huudettiin sisälle. Tällä ripustettiin
kaulaani mahtava rintalaukku, joka sisälsi
matkarahamme kaksi sataa ruplaa. Vielä
kerran hyvästi jätettyämme, istuimme vii­meinki vaunuihin, kyytimies sivalsi piiskal­laan 
helvosia — ja matka oli alkanut. Sa­massa 
silmänräpäyksessä vieri koko mennyt
elämäni silmäini ohi. Kun ajatukseni vii­mein 
olivat joutuneet nykyiseen asemaani,
päätin olevani kunniani kukkulalla, ja samoin
luulen myös lukianikin, joka kirjavan elä­mani 
vaiheita tähän saakka on seurannut,
arvelevan. Sillä monissa vaiheissa tosin
olin ollut, mutta en koskaan vielä istunut
näin komeasti vaunuissa, komea, kahdella sa­dalla 
ruplalla varustettu laukku kaulassa,
kolme hevoista edessä ja lisäksi vielä mah­tavan 
ulkomaalaisen rinnalla. Tämä asemani
näytti ennustavan hyvää tulevaisuudelle.
Alku on kaunis, mutta mikä loppu lienee?

Pietarista lähtiessä oli meillä oivalliset
hevoset ja erinomaisen mahtava kyytimies,
jolla oli höyheniä hatussa. Häntä ei aja­misesta 
tarvinnut muistuttaa sillä alituisesti
hän vaan heilutteli piiskaansa ja vihelteli.
Tamäkös tuntui hauskalta! Kestikievariin
tultuamme maksoin kyytirahan ja vieläpä,
päämieheni muistutuksesta, kelpo juomarahat­kin. 
Täällä huomasin minua pidettävän to­veriani 
arvokkaampana — ja milt’en jo itse
liene ollut samasta mielestä. Taskukirjaani
merkitsin nyt jok’ainoan kopekan, kuin annoin
ja matkaamme jatkoimme onnellisesti.

Kun eräänä aamuna läksimme yöpaikas­tamme 
ja olimme jo muutamia virstoja
kulkeneet, huomasin kauhukseni unhottaneeni
mahtavan laukkuni yöpaikkaan. Tästäkös
silmäni pyöreäksi kävivät ja hetkisen aikaan
pysähtyivät ajatukseni tykkenään. Päämie­hen 
kanssa asiasta tuumailtua, päätin ottaa
kolmesta hevoisestamme parahimman ja läh­teä 
takasin. Hevosen selässä ajaa kampitin
nyt täyttä vauhtia ja perille jouduttuani
sainkin ilokseni laukun jälleen samassa ti­lassa, 
kuin sen olin jättänytkin. Kun hevo­seni 
jo oli vähin uupunut, päätin vaihettaa
sitä toiseen, jota kuitenkin täytyi odotella,
kun ei ollut saapuvilla. Mutta hevosen
saatuani läksin taaskin aika kapatusta mene­mään. 
Noin virstan verran päästyäni kes­tikievarista 
tuli suuri mies vastaani. Hän
tavoitteli pidättämään hevoistani ja huoma­sin 
hänellä olevan pahat aikomukset. Mi­nulla 
ei ollut asetta mukanani, — mitä siis
oli tekemiseni? Löin hevoista ja koetin ajaa
hänen päällensä, mutta hän väistyi ja si­valsi 
samassa suurella puukolla pitkän haa­van 
hevosen kylkeen  ja nuttuni liepeen halki.
Tässä panin nyt viimeisetkin voimani liik­keelle. 
Löin piiskallani vuoron hevoista,
vuoron miestä ja pääsinkin hänestä viimein
irti ja hetkisen kuluttua olin onnellisesti to­verini 
luona. Usein olin elämässäni jo kat­sellut 
kuolemata silmästä silmään, mutta tällä
kertaa oli se kaikkian kammoittavin, ja ruu­miini 
värisi koko päivän vielä jälkeenkin
päin. ”Olisithan voinut rahallakin hänestä
helpommin päästä” tuumi toverini, mutta
huomasin hänen kuitenkin tämän jälkeen enen­netyllä 
luottamuksella kohtelevan minua.

(Jatk.)

Jatkokertomuksen osat