Heikki


I. Heikki ja Vaina. 

 Heikki.

 Sylissä sulon Vainan
 Kuink’ lepo on iloista!
 Ja kauno silmihinsä
 Katsella kuink’ suloista!
 Ah, yksin ennen Heikki
 Sai olla mailmassa.
 Sydämess’ lempi sykki:
 Hän hellästi halailla
 Mailman kaiken tahtoi.
 Vaan kylmä jää vetäysi
 Harmahan sydämeensä. –
 Kuin Vainan kaunis silmä
 Katsahtaa Heikin silmään.
 Rinnasta jää sulaapi
 Ja lämmin taas on sydän.
 Ah, Vainan kauno silmiin
 Katsella kuink’ suloista!

 Vaina.

 Jos Heikki haluaapi
 Katsella Vainatansa,
 O, eikö Heikin silmää
 Taas Vaina rakastaisi.
 Mäessä vihanassa,
 Haudassa kukkain alla
 Lepäisi Vainan ilo.
 Ja kyynelistä silmät
 Olj Vainan sokeutunna.
 Ah, silloin Vainan silmiin
 Iloiten Heikki katsoi,
 Ja kyynel-huntu haihtui
 Silmistä suruisista;
 Sylissä Heikin taasen
 Hän löytääpi ilonsa.
 Sydämmel’ lempivällä
 Kuink’ lepo on iloista!

II. Vainan nukutus virsi. 

     Sylihin Vainasi
 Silmä kirkas viihdy,
 Huntuhun painu jo,
 Hymyillä noin et saa!
 Vainan sulo neiti,
     Hymy pois.

     Keväen kukoistaissa
 Kerran kaks kaunokaista
 Silmeä sädehtiväistä
 Vainan silmihin loivat
 Valhe-valonsa viekkaat!
 Vainan kauno kukka
 Viihdy, ah! viihdy jo.
 Riemu-elos sulje
 Hentohon kupuhun.
 Hymyillä, ah! et saa.
 Vainan sulo neiti,
     Hymy pois.

     Silmeä sädehtiväistä
 Vainan silmihin loistit.
 Kerran kaks huulta suikki
 Huulille Vainan suuta.
 Kärmeen olit ne, käärmeen!
 Vainan sulo riemu
 Viihdy, ah! viihdy jo.
 Vait, kuin suru nukkuu
 Polville ilomme,
 Uinu sinäkin nyt,
 Vainan sulo riemu.
     Uinu nyt!

     Unen vienon peittoon
 Vajookos silmäiset,
 Hiljaan sydänkin Vainan
 Sumuhun sielun vaipuu.
     Nuku hiljaan, ah! nuku.

III. Heikki ja Hanna. 

 Heikki.

 Vieressä puolisonsa
 Ja seppel’ otsallansa,
 Miks’ei iloitse Hanna?
 Miks kyyneleissä silmät?

 Hanna.

 Oi Heikki, Hannan ilo,
 Sa aino, Hannan onni!
 Emoaan Hanna muistaa,
 Suloa äitiänsä.

 Heikki.

 Puolison lempi poistaa
 Miks’ suruas ei taida?
 Sylissä eikö Heikin
 Kuollut saa unhouttua?

 Hanna.

 Oi Heikki, autuaana
 Ma lepään rinnoillasi! –
 Vaan äidin synkkä satu
 Ei haihdu muistostani.

 Heikki.

 Sydämmeheni heitä
 Suloinen, karvas kaihos.
 Kerro se satu kuolleen
 Sulon, ihanan äitis.

 Hanna.

 Rinnoilla rakkahansa
 On äitinkin levännyt,
 Vaan syksyn tullen karkas
 Isäni kylmä luotaan.

 Heikki.

 Oi Hanna, armaan äitis
 Mik’ oli nimi sulo;
 Ja miksi kylmä isäs,
 Armoton kutsuttihin?

 Hanna.

 Hymyilen, surren, Vaina
 Olj armaan äitin nimi,
 Ja vaimos tyly isä
 Nimesi, Heikki, kantaa.

 Heikki.

 Oi Hanna, synkkä satu:
 Se sydäntäni polttaa
 Ja hirmu aave säihkyy
 Sieluni synkän yössä,
 Nyt lausu, Hanna, lausu:
 Mit’ antoi armas äiti,
 Muistoksi kovan isän,
 Surusi lievitteeksi?

 Hanna.

 Isäni armottoman
 On sormus sormellain,
 Äitini kyyneleillä
 On kulta kastettunna. –
 Vaan Heikki, miksi kasvos
 Noin kalpenee ja miksi
 Sun silmäs valo tummuu,
 Ja syvät tuskat kuiskuu
 Huulilt’ vapisevilta.
 Oi, tule Hannan viereen,
 Sun tuskas Hanna jakaa,
 Ja suru leimuaapi
 Hannanki sydämmessä! –
 Et kuule mua Heikki!
 Turhaan rukoilee Hanna!
 Muu Jumala! hän rientää
 Vaan raivomielisenä
 Nyt synkän yön sydännä
 Pois Hannasensa luota!
 Oi Heikki! Heikki! Heikki!
 Tuu Hannas luokse jälleen!

IV. Meri. 

 Ah, myrsky se pauhaa nyt pinnalla veen
 Ja aallot ne kuohuen vaipuu mereen,
 Ja tuuli vaan vinkuupi aaltojen päällä
 Ja pilvetkin synkkänä kulkevat yöllä.
 Oi kuinka ne lainehet kauheesti lyö
 Ain’ kallion kylkeen, ja pimee on yö.
 Ja korkeella kallion reunalla seisoo
 Mies, mielessään synkkänä kuohua katsoo.

 Ja aalto kuin latvansa kallioon toi,
 Niin katsoja itsensä merehen loi. –
 Ja meri sen nieli, ja kuohu sen peitti!
 Vaan aalto se kuohunsa edelleen heitti!

H. Virtanen.

Lähde: Tapio 17.8.1867, 
7.9.1867, 
14.9.1867, 
21.9.1867.

Heikki Wirtanen
Heinrich Heine
Runot
Tapio
1867