Elämän Juoksu
Syndymä on ihmisellä suloinen ja suuri,
 jonga kautta kuljetahan tuonen tielle juuri;
       Mutta maassa matkustus,
       vanhan, nuoren vaellus,
    muotoansa muutellen harhailee.

 Itku ombi ensimmäinen elämämme tiellä;
 harhaukset, huokaukset vuoroilevat vielä;
       riemuttoman ruikutus,
       tuskallinen turmelus
    surkeasti sydändä liikuttaa.

 Harvoin ombi onnellinen meno muuttuvainen,
 harvoin täällä täydellinen lahja loppuvainen.
       Tytyväisen tunnossa
       vasta löytyy levossa
    onni, jota jokainen noudattaa.

 Mutta myös on muistettava hämmästys ja huoli,
 koska varsin viatongin kauheasti kuoli,
       joka murha-miekalla,
       tulisella tuskalla,
    viivytellen vaivoissa piinattiin.

 Kuka tätä kauhistusta tutkistella tainne
 ilman, ett’ ei sydän veri värise kuin laine?
       surkea on surmaus,
       pois on lepo, lohdutus.
    Tästä sydän särjetty tuskailee.

 Kolme lahjaa kuitengin jo hävittävät huolet,
 lohduttavat, lepyttävät, taittain tuskan nuolet:
       kallis kärsivällisyys,
       kaunis kanssa-kärsimys,
    toivo, joka taivaita tarkoittaa.

Jaakko Juteini
Runot