Sanansaattaja Marathonin taistelusta
Akropolis!
 Oi pyhä linna jumalten,
 Kuin loistavana nouset siniyöhön
 Ja mahtavana mainit mulle:
 On maaliin päästy...
 Niin, maaliin ... viimein...
 Nyt vaivu, heikko polvi,
 Mi matkan juoksuun uuvuit...
 Nyt tulvi esiin verivirta
 Haavoista rinnan!
 Hetkeksi vielä hengelleni siivet
 Oi, luojat, suokaa.
 Ma Ateenalle tahdon tiedon tuoda:
 Maa on taas vapaa!
 Persian uhkaavasta orjuudesta
 Se pelastui...
 On vapaa Kreikanmaa!
 Jo herää, vartija! Sa portti avaa,
 Ateenan muurein sisään minut päästä.
 Ma voiton viestin tuon...
 Tuon Marathonista...
 Oi kiitos, vanhus! Olkaas vasten
 Sa tue mua kuolevaa!...
 Tuo vettä, jotta kielen kostutan,
 Min tomu, päivän helle kuivasi...
 Ja nyt, viel’ viime voimin ... kaiu...
 Oi kalpa kilpeheni kalskahda
 Ja levostansa nosta Ateena!
 Hoi, tänne, miehet, vuoteiltanne!
 Ja naiset, lapset herättäkää kaikki!
 Hoi tänne, hoi!...
 Oi, katso, ilon aavistus
 Nyt meluavan joukon syytää kaduille!
 Ei ... ei ... te rakkaat ... tyynnä vuottakaa,
 Ei yksitellen ... kansalle ma kerron.
 Poikanne hurmeissansa kaatui ... voitti!...
 Niin, vielä suojaa, pyhä Hellas,
 Pallas Ateene sua!
 Herakleen voima terästävi vielä
 Sen jäntereet!
 Ja sykkii Argonauttain sankaruus
 Povissa Hellaan miesten!...
 Rohkeutta kyllä tarvittiin,
 Kun hurjana kuin sula kultavirta
 Tulisna saapui vihollisten ylivalta,
 Kymmenenkertaa meitä suurempana.
 Ja barbaareitten vahvat sotalaivat
 Täyttivät koko meren ulapan.
 Kauheine aseineen
 Se näytti krokodiililta,
 Mi suomuselkäisenä
 Rannoilta Vähän Aasian
 Läntehen lähtee
 Ja kääntää peloittavan surmakidan
 Hellaaseen päin!
 Se turhaan ponnisti!
 Minervan pojat syöksyi aseissansa!
 Ja heidän kilpiin välkkyin kuvastuu
 Barbaarikansan uhmailevat aseet.
 Euboia huutaa. Eretreia vaatii kostoon!
 Anteeksi suokaa, isät Ateenan,
 Tuo leimuavan kiihkon villi liekki...
 Vaan moisen sankarteon muisto saattaa
 Taas eloon sielun voimat...
 Ja kuolon tulon poistaa hetkiseksi.
 Juomasta kiitos... maistui nektarilta.
 Ateenan jaloin urho, maljan juon,
 Sun maljas juon, Miltiades.

 Miltiades, hän urhomielisnä
 Jumalten suurten turvaamana
 Vei pienen aseistetun joukkonsa
 Kaupungin muurin suojasta
 Ja urheana syöksyi tasangolle
 Vastahan rautarintaa Persian.

 Vanhukset, keskiyöhön katse luokaa,
 Keskellä Kyteroonin vuoriseudun
 On laakso, jonka suipentavat
 Nuo Penos ja Pentelikon.
 Se alangoksi laajenee
 Taas Marathonin luona.
 Jo kaukaa loisti meidän silmihimme
 Keskeltä meren tyrskyin pauhaavain
 Barbaarilaivastojen purjepilvet,
 Ja rannikolla välkkyi sotateltat
 Medialaisen Datoksen
 Ja liittokumppaninsa Hippiaan,
 Tuon, joka Ateenassa ennen valioi,
 Vaan nyt ... on isänmaansa pettäjä.
 Ja kas, kun Eos nousi rusoposkin
 Vaahdosta aallokon
 Ja laajan laakson asevälkkyvän
 Se verhos aamuruskonsäteisiin,
 Niin kuolonaavistus se meille kuiskas:
»Te ootte Styxin omat
 Nyt pojat kaikki Attikan!»
 Vaan Hellaan reipas rohkeus
 Tuon kuoloon vihittyjen joukon täytti;
 Ja barbaareitten tylsät mielet mursi
 Voimakas tarmo Kreikanmaan;
 Oot tosi sankari, Miltiades;
 Sa kaikki punniten ja viisaana
 Teit heikon jättivoimaiseksi,
 Persian ylivoiman pakoitit
 Pakohon lailla haavoitetun haukan,
 Sa ajoit yhteen hurjat ratsukansat,
 Niin, että sullottuina yhteen avutoinna
 He miekkaa eivät voineet käyttää.
 Vuoristo suojas meidän heikot joukot
 Ja maahan lyödyt puut ne salasi
 Näin ratsujoukon hyökkäyksen estäin.
 Oi, kuule, kuinka kaikaa symbaalit ja ooboit...
 Kas, tuolla vyöryy kautta laajan tasangon
 Aseitten meri!
 Me emme hyökkäystä vuottaneet,
 Ei, niinkuin uljas uija syöksyy
 Keskelle hurjaa tyrskyn pauhua,
 Niin me!
 Puolpiiriin käyden vuoren juurelle
 Ja rientoaskelilla kiiruhtain
 Oikea sekä vasen siipi kiitää
 Kilpien, peisten keskustahan
 Päin hämmästykseen jääpää vihollista.
 Jo horjuu oikea ja vasen siipi
 Persialaisten armeijassa...
 Ne horjuu ... häilyy ... väistyy pakoon!
 Ne kiitävät kuin kepeet antiloopit.
 Me heitämme kuin tumman pilven
 Nuolia, peitsiämme,
 Ja ahdistamme heidät merta kohden.
 Vaan heikontuipa keskustamme,
 Sen johtaja vaikk’ oli sankarpari
 Temistokles ja Aristides,
 Ei voinut kestää sitä hyökkäystä,
 Mi siihen sattui myrskyn voimalla
 Aasialaisen sotarinnan keskustasta,
 Mi kiilan lailla Kreikan syömen mursi.
 Kaikuipa tuskanhuuto sivustoihin
 Korvihin voittavien helleenein,
 Kun apuun huusi veljet hädässänsä...
 Me takaa-ajon sikseen heitimme
 Ja lailla vahvan rautapaulan,
 Mi karhunajossa näin yhteen kääntyy
 Ja sulkee pedon julmaan syleilyynsä.
 Niin näki voiton sokaisema Persia,
 Ett’ takaa kimppuun hyökätään,
 Ja oikealta, vasemmalta,
 Pelastustiekin rantaan suljetaan!
 Ja pysähtyipä Kreikan keskusta,
 Paenneet peitset hyökkäykseen kääntyi,
 Barbaarein pilkka vaihtui kuolonlauluun,
 Kalskuivat kalvat, kallot murskaantui,
 Ja falanginsa peräytyessään
 Toisiaan jalkojensa alle murskas.
 Ja Vähäst’ Aasiasta tullut ratsujoukko
 Ylitse jalkaväen kiisi vimmattuna
 Merelle niinkuin hiekka aavikon.
»Laivoihin! Pakoon!» kaikui huuto,
 Päällikön ääni kesken taistelun.
 Vaan pelastusta tuovaan rantaan kiisi
 Jo ennen heitä pojat Kreikanmaan
 Ja tuhansien hurmeen valuessa
 Punaisna läikkyi meri Joonian.
 On sotataltat, voittomerkit meidän,
 Ja dromedaarit, elefantit kaikki,
 Ja niiden tuomat aarteet itämaan,
 Helmiä, jalokiviä, on meidän!
 On Datis heidän johtajansa kuollut!
 Ja Hippias, tue petturi, sai surman,
 Hän hukkui suohon!
 Kymmenentuhatt’ barbaaria kuoli.
 Laivoistaan, jotka vuotti merellä,
 Kiitävi kohta meidän satamaamme
 Nuo kauniit, monihangat galeerinsa,
 Ne, joissa oli kahleet meitä varten.
 On niissä marmoria, joista aijottiin
 Häpeämerkki meille laatia,
 Vaan oman turmansa se onkin merkki.
 Nyt olen loppuun päässyt!
 Ja sydän väsynyt jo ilmoittaa,
 Mun elämäni loppuhunsa tulleen!
 Viimeisen kerran leuto tuulonen,
 Mi liidät Jumalien pyhätöstä,
 Kuin Elysiumiin mua kutsuisit,
 Mun verhoo mailman sulo ihanuuteen,
 Mun verhoo tuulahdukseen Kreikanmaan!
 Ei, äiti, äiti ... armas, rakas äiti,
 Miks itkusilmin maahan heittäydyt?
 Ma olen Kreikan suurin sanantuoja...
 Sa olet äiti pojan urhoollisen...
 Ja ... maa ... on vapaa!...
 Ma mitä enää huolin maailmasta.
 Suo kätes ... kätes mulle ... armas äiti...
 Ja pääni nosta sa,
 Tuo kuoloon valmis pää...
 Se käännä sinne ... missä kuolemattomuuden saimme,
 Katseeni sinne suuntaa, miss’ on voiton tanner,
 On Marathon!...

Jalmari Finne
Richard von Meerheimb
Runot