Kolme kuninkaantytärtä
Kolme kuninkaantytärtä.
Kansantarina.

Elipä kerran kuningas, jolla oli
kolme kaunista tytärtä. Kuningas
rakasti rajattomasti tyttäriään ja
rakennutti heille suuremmoisen
maanalaisen palatsin. Siellä asustivat
prinsessat kuin lintuset häkissä.

Kuningas iloitsi tyttäristänsä ja
ajatteli:

»Hyvä on heidän palatsissaan
elellä. Ei heitä aurinko siellä paahda,
eikä talven kylmät viimat palelluta.
»

Mutta toisin ajattelivat tyttäret,
Heidän hoitajansa
olivat kertoneet
heille suuren suuresta
maailmasta,
jota valaisee loistava
aurinko, kauniista
puista, joiden
oksilla linnut
laulelevat, niityistä,
jotka ovat
täynnään kukkia
ja perhosia.

Prinsessat rupesivat
ikävöimään
aurinkoa ja kukkaniittyjä
ja pyysivät
isältään lupaa,
päästä linnan puutarhaan
omin silmin
näkemään,
kaikkea.

Kuningas koetti
ensin estellä, mutta
myöntyi viimein.
Suurin juhlallisuuksin
prinsessat
vietiin puutarhoihin.

Mutta yht’äkkiä
nousi hirveä
myrsky, joka kaatoi
hoitajanaiset
maahan, nosti prinsessat ylös ilmaan
ja kiidätti heidät kauaksi pois.

Kuningas oli surusta menehtyä ja
julisti, että joka prinsessat löytäisi,
saisi heistä valita yhden puolisokseen
ja saisipa vielä puolet valtakunnastakin.
Paljo ilmestyi etsijöitä,
mutta ei kenenkään onnistunut löytää
prinsessoja.

Kuninkaan armeijassa palveli
kolme veljestä, jotka olivat kauneimmat
ja voimakkaimmat nuorukaiset
koko valtakunnassa. Nämäkin
päättivät koettaa onneaan ja
pyysivät kuninkaalta lupaa saada
lähteä etsimään prinsessoja. Kuningas
päästi heidät.

Nuorukaiset läksivät heti matkalle.
Kauan aikaa he vaelsivat
maita mantereita ja saapuivat viimein
pienoisen kukkulan kupeelle.
Kukkulan laella oli talo. Nuorukaiset,
nälkäisiä ja väsyneitä kun olivat,
päättivät levähtää jonkun aikaa
talossa. Mutta taloon tultuansa
eivät he löytäneet sieltä ainoatakaan
olentoa. He huutelivat ja huhuilivat,
mutta kukaan ei vastannut.
Muitta mutkitta he silloin söivät,
mitä talossa oli ja syötyään oikasivat
itsensä tuvan penkille.

Seuraavana aamua, toisten lähtiessä
tarkastelemaan seutua, päätti
vanhin veli jäädä kotiin ruuan laittoon.
Hän löysi aitasta ruokavaroja,
pani padan tulelle ja istahti-tyytyväisenä
odottamaan keiton valmistumista.

Juuri kun keitto oli kiehumaisillaan,
alkoi kuistilta kuulua rymyä.
Poika luuli veljiensä palanneen,
mutta pojan eteen syöksähtikin
äijäpahanen, kahden jalan pituinen,
mutta parta ainakin kymmenen
jalkaa pitkä. Äijä oli ylen kiukkuinen,
hyppi tasajalkaa ja karjui:

»Kenen luvalla sinä talossani
isännöit?»

Ja ennenkuin poika ehti selviytyäkään

hämmästyksestään, alkoi äijä
häntä hutkia sauvallaan eikä ennen
hellittänyt, ennenkuin poika kyykähti
penkin alle.

Sitten äijä kiepsahti lieden luo,
otti valmistuneen keiton tulelta ja
söi sen viimeiseen tilkkaan. Sen
syötyään hän puikki metsään takaisin.

Kohta saapuivat veljetkin. Näille
kotimieheksi jäänyt selitti saaneensa
ankaran päänkivun, joten päivällinen
oli jäänyt keittämättä.
Hän ei
kehdannut tunnustaa
veljilleen,
että pienoinen
äijäpahanen oli
hänet, suuren miehen,
kipeäksi kolhinut.

Seuraavana päivänä
jäi keskimäinen
veli kotimieheksi,
toiset kaksi
menivät metsälle.
Kun keitto valmistui,
saapui
ukko taaskin,
pieksi pojan ja söi
keiton suuhunsa.
Tämäkin poika selitti
veljilleen saaneensa
päänkivun
ja senvuoksi jättäneen
ruuan keittämättä.
Nuorin
veli uskoi asian todeksi,
mutta vanhin
arvasi paikalla,
mistä sairaus johtui,
vaikka ei sentään
mitään puhunut.

Kolmantena aamuna jäi nuorin
veli vuorostaan kotiin. Ukko tuli
taaskin keiton valmistuttua, rupesi
elämöimään ja yritti lyödä poikaa,
mutta poikapa tarttuikin nokkelasti
sauvan toiseen päähän ja kiskasi sen
ukon kädestä. Sitten alkoi hän sillä
pehmittää ukkoa itseään.

Ukko kiljui kauheasti, mutta
poika ei siitä välittänyt, löi vaan.
Lupasipa ukko viimein näyttää
hänelle tien minne prinsessat ovat
kätketyt, jos vaan poika hänen henkensä
säästää.

Silloin poika lakkasi lyömästä,
sitoi ukon kädet selän taakse ja vei
hänet ulos metsän laitaan. Siellä oli
vahva tammikanto ja siihen hän
ukon kiilasi parrastaan kiinni suusella
rautakiilalla.

Kun veljet metsästä saapuivat, oli
pojalla keitto valmis. Veljet söivät
ja ihmettelivät itsekseen, millä
pelin nuorin oli selkäsaunasta säästynyt.
Mutta poika arvasi heidän
ajatuksensa ja selitti miten hän heidän
päänkipunsa aiheuttajan oli
kantoon kytkenyt ja kuinka äijä
henkensä lunastukseksi oli luvannut
näyttää tien prinsessojen lymypaikkaan.

Veljet ihastuivat uutisista, päästivät
ukon vapaaksi ja läksivät heti
matkalle.

Ukko vei heidät metsään ja pari
päivää siellä harhailtuaan saapuivat
he yksinäiselle linnalle.

»Täällä prinsessat ovat kätkössä»,
sanoi ukko.

Veljet päästivät ukon omille teilleen,
mutta itse he menivät linnaan
sisälle. Eräästä salista löysivät he
prinsessat. Nämä olivat niin peloissaan,
etteivät ensin uskaltaneet puhua
mitään, mutta kun nuorukaiset
selittivät tulleensa heitä pelastamaan,
tulivat he rohkeammiksi. He
kertoivat, että linnan omistaja,
heidän ryöstäjänsä, on hirveä,
kolmipäinen jättiläinen, äärettömän
voimakas, joka voi muuttaa itsensä
miksi vain haluaa. Päivät se harhaili
ympäri seutua tehden pahaa
kaikkialla ja öiksi se aina palasi
linnaansa.

Kun oli jo myöhäinen ilta ja jättiläinen
oli pian palaava, pyysivät
nuorukaiset prinsessoja kätkemään
heidät johonkin sopivaan paikkaan,
josta he sitten jättiläisen nukkuessa
helposti voisivat käydä sen kimppuun.
Prinsessat kätkivät heidät.

Puoliyön aikana saapui jättiläinen
ja vainusi heti, että linnassa on vieraita.

»Ketä ovat vieraat?» jyrisi se.
»Kutsukaa ne esiin, minun onkin
aika nälkä.»

Mutta prinsessat vakuuttivat,
että linnassa ei ole ketään ja selittivät
että jättiläinen, kylillä harhaillessaan,
oli saanut ihmisen hajua
vaatteisiinsa, joka ei vieläkään ollut
lähtenyt.

Jättiläinen oli väsyksissä, eikä
viitsinyt jatkaa väittelyä. Se laskeutui
levolle ja vaipui heti sikeään
uneen. Silloin hiipivät nuorukaiset
esiin ja vaivatta sen surmasivat.

Nyt olivat prinsessat pelastetut.
Heti läksivät he paluumatkalle. Ilakoiden
ja leikkien eivät he matkan
pituutta huomanneetkaan.

Kuningas piti lupauksensa. Nuorukaiset
saivat kukin prinsessan
puolisokseen ja kuninkaan kuoltua
perivät he valtakunnan.

Lähde: Pääskynen 1915, s. 256–260 (no 12)

Rudolf Koivu
Pääskynen
1915
Sadut