Myös rikas
Myös rikas kultatuolissaan
 peloissaan huokaa, huolissaan,
 ja yöllä yllä untuvain
 ei unta saa, kun tuntu vain
 tuo, ettei kulta ruostu,
 ei nukuttamaan suostu.

 Jää mietittyään miettimään,
 kuink’ kultaa kooten vietti tään
 elonsa – palaa pohtimaan,
 kuink’ kulta kiikkui, hohtikaan,
 tie vajoaa vain kohti maan
 syvyyttä, ei sen suuntaa
 voi kultavuoret muuntaa.

 Hän juhlii kera ystäväin,
 ja maljain kimmellystä päin
 ojentuu kädet, välissään
 on herkkuvadit – nälissään,
 janoissaan sielut huokaa,
 ei niille riitä ruokaa.

 On kulta kehno auttamaan,
 kun rutto riehuu kautta maan,
 ei säiky seinää upeaa,
 vaan rikkaaseenkin rupeaa –
 ei kulta silloin auta,
 parempi ei kuin rauta.

 Ei päästä kulta pahasta,
 ei apua nyt rahasta.
 Ei poistu polte nahasta,
 ei selästä, ei säärestä.
 »Pian raha-arkun äärestä»
 – hän miettii – »missä istun,
 käyn itse sisään kistun.»

 Kun karvaaksi käy makea,
 saa palat parhaat hakea,
 niin vetelä kuin sakea
 kuvottaa kitalakea.
 Kun ruokahalu puuttuu,
 petuksi piiraat muuttuu.

 On rikkaallakin huolensa.
 Ken aina piti puolensa,
 sen pettää omat suolensa.
 Ei käyttäin nälän pakkoa
 voi päättää vatsan lakkoa,
 ei vankilaa, ei sakkoa
 tää niskuri myös pelkää,
 vain painuu vasten selkää.

 Ja lepo höyhensijankin
 voi pettää hänet piankin.
 Käy niinkin, että rahansa
 hän antais, mitä tahansa,
 jos helpottais ees hiukan
 tää ote pihdin piukan.

 Myös rikas istuu linnassaan
 vain murhe musta rinnassaan.
 Käy tuoni velkaa vaatimaan,
 tileistä selvän laatimaan.
 Ei taivaan neuvot, saati maan,
 nyt auta, pysy hinnassaan
 ei keltaistakaan kulta,
 on vain kuin tuhka, multa.