Elegia (20)
Lähtevä oon ma, Amanda, ei koskaan nähdyille maille,
    Tuonelahan avaraan. Et tule kanssani sie,
 Vaskitetulla sen portilla kättäsi en puristaa saa,
    Sen pimeän joen yl’ silmäsi ei mua vie.
 Oi, miten helppo on kuolema lempivän lemmityn eestä!
    Lempeä ei puetus hirvitä, hauta ei myös.
 Tolkkua pyytämähän elämästä se, rohkea, rientää,
    Es’ripun tuon sumean voitolla raastavi myös.
 Taivahan maitapa siellä se katsovi; haimio sinne
    Arkadian asettaa, hukkahan etsityn tääll’.
 Hauta on temppeli, kun sitä kaunistaa kukat lemmen;
    Henkien laulantohan sen pyhä-kuorissa soi.
 Hengettäret surevat, nojaten alas patsasta vasten,
    Polvistuen pyhätkin sielujen eest’ rukoilee,
 Kunnes paistavi suuri ja loistoinen ikipäivä
    Hautojen synkeyteen, siksikuin enkelien
 Ääni ne uinahtavat herättää, heläten: herätkää jo
    Kumpiki kultainen! Nyt kevät Ēden’in on.
 Puistoissa ruusuja on vesihelmine, poimiaksenne;
    Toivosta, nautinnost’ kukkivi puu elämän.
 Lempivien uni on sulo; en näe unta, Amanda!
    Rakkauden kera men’ toivo ja uskoki pois.

Erik Johan Stagnelius
Gustaf Gideon Forsman
Runot