Lintuselle (Avellan)
Oi, lausu, pikku lintu,
 Tuoll’ koivun latvassa,
 Kuin taidat lauleskella
 Ja aina riemuita?
 Ma äänes kuulen aamuin,
 Sen kuulen illoinkin,
 Vaan aina on se kirkas
 Ja sointu herttaisin.

 On varastosi kehno
 Ja ahdas asuntas,
 Vaan majaas aina katsot
 Ja laulat laulujas.
 Et kylvä, etkä niitä,
 Et korjaa latoihin,
 Et tiedä huomispäivää
 Ja tyydyt kuitenkin.

 Kuin monta onkin, joilla
 On lahjat, hyvyydet,
 Kut maat ja vallat saivat
 Ja linnat kultaiset;
 Vaan huolin, itkusilmin
 He päivän alkavat,
 Jon koittaessa uhrit
 Sa kannat hartahat.

 Oi, kuinka hylkäjäisi
 Sun osaas ihminen,
 Ja hän, kuin sie, ei tyydy,
 On aina nurkuinen.
 Hän hengen estämättä
 Vois sulta hukuttaa;
 Ja onneas sa kiität,
 Hän laittaa sallimaa.

 Miks’ taivasta hän katsoo
 Niin kolkonlaisena?
 Kun Luoja kaikki antoi,
 Min taisi vaatia?
 Kun mailman riemut kaikki
 On hälle altisna,
 Miks’ halveksii hän orjaa
 Ja huokaa puutetta?

 Ei, laula, pikku lintu,
 Ain’ onnen-tunteitas!
 Ma vaikertelemalla
 En estä laulujas.
 Saa majalleni vasta,
 Kuin ennen, pesimään,
 Ja illat, aamut neuvo
 Mun Luojaa kiittämään.