Vallankumous (Pärssinen)
Vaikk’ kimppuun kesyttömän sen te pyöveleinne hyökkäätte.
 Ja joskin surmaks’ vangitun laaditte kenttätuomionne,
 hautaatte alle kumpuen, tuon jonne neito hiljaa vei
 kukkia aamunkoitossa, niin sittenkään: hän kuole ei.

 Vaikk’ yltä otsan ylevän raastatte uljaat kiharat
 ja joskin tovereiksensa ristitte varkaat, murhaajat,
 ja vaikka vankimekossa, ruokanaan hernepuuro vain
 hän kehrää villaa, rohdinta, niin tietkää: vapaa on hän ain.

 Vaikk’ ajoteuraan tavalla te vaanitte, ja pakoillen
 luo vieraan lieden värjyy hän ja tuhkaan istuu vaieten.
 Ja joskin haavat jaloistaan ne huuhtoo vieraan virran vuo,
 niin koskaan eipä harppuaan, ripustaa pajuihin hän suo.

 Ah ei, sen eteensä hän vie ja iskee kieliin uhmaten.
 Maanpaon, hirttolavojen ylitse nauru ilkaillen
 soi pilkkaa, josta hämmästyin te tuoleiltanne ryntäätte
 ja sydämmenne pelkuri ja viekas – jopa syttyy se.

 Ei valitusta, itkua soi laulu vuoksi uhrien.
 Ei myöskään ivaa taistolle, mi tappion toi toistaisen.
 Kerjäläis-operata ei, mi kömpelösti näyttelee
 Koinsyömää näädännahkaanne ja purppuraa, mi murenee.

 Ah, ei se mitä laulaa hän oo tuska eikä alennus,
 vaan voitto: riemulaulelo ja uuden ajan sarastus.
 Ja säihkyen hän ennustaa: ei etähällä vastaisuus
 niin totta se kuin olen mä ain jumalanne iki-uus.

 Mä elän, elän ainiaan, edellä kansain vaellan
 ja päälle päiden, niskojen ja kruunujenkin astahdan
 mä vapahtaja, kostaja, tuomari. Kädet voimakkaat
 ma nostan. Miekat paljastuu ja vapauttaa kansat, maat.

 Vain vankilassa näitte mun ja kuopattuna hautahan
 tai pakolaisen okaista ja kurjaa tietä astuvan.
 Te houkat, enkö asusta mä siellä, minne valtanne
 ei kanna. Joka otsassa ja sydämess’ on maja se.

 Kas kukin pää, mi pohtiva ja luja on ja uskalias
 ja kukin sydän sykkivä, mi tunteissaan on riehakas
 on majani. Ja pajat nuo ja töllit, joissa kamppaillaan.
 Olenhan suuri ihmisyys, mi vapauttaan kaihoo vaan.

 Siks’ elän yhä, alati ja kansain eessä vaellan
 ja päälle päiden, niskojen ja kruunujenkin astahdan.
 Se historian sääntö on, siks’ en mä kersku uhmaillen.
 Käy päivä kuumaks – suloisa ois vilpas leyhke lehtojen.

Ferdinand Freiligrath