Oli kuudanyö
Oli kuudanyö ja me kaksin
 käsikädessä kuljettiin
 meren rantamalla ja siellä
 povi povehen suljettiin.

 Oi, vieläkö armahin muistat
 yöhetkeä herttaista?
 Ma en ole ennen, en jälkeen
 elänyt tuon vertaista.

 Oi, muistatko kuinka me silloin
 sadun lapsina ladeltiin
 ja kauaksi untemme maille
 me miekkoset kiideltiin?

 Miten tuskat ja murheet maiset
 oli syömelle vennoimmat,
 miten sieluihimme me saimme
 sulohaaveet hennoimmat.

 Miten henget valkeasiivet
 meit’ tiellämme palvoivat
 ja taivahan tähtöset kirkkaat
 joka askelta valvoivat.

 Sano, jos sinä voit, mitä saattaa
 yö tällainen tarkoittaa
 ja voiko sen muistoa koskaan
 pois povesta karkoittaa.