Tuli tutkijan akkunasta...
Tuli tutkijan akkunasta
 yö yölt’ yhä tyynenä tuikuttaa.
 Väsy mieli ei mittaamasta
 olevaisien ongelmaa.
 Kuin nousee ja laskee laineet,
 sukukunnat uupuvat unheeseen,
 ja ihmismahdit ja maineet
 kuin kupla on virran veen.

 Ne nopsaan vaihtuu ja vaipuu,
 mut uuvu ei elon virran vuo.
 Iankaikkinen iäisen kaipuu
 tomuss’ elää ja etsii ja luo.
 Maan raskas, raukea multa
 ylös irti maast’ yhä ikävöi,
 tuta tahtoo se taivaan tulta,
 se henkeä heilimöi.

 Tuhat vuotta ja taas tuhat vuotta
 sama voittelo voimien nousevain,
 ettei ois nähtyjä suotta
 näyt suurien unelmain.
 Maan lasten taistoa tuota,
 sitä mittaa tutkija mielessään:
 maan kenttiä missä ei juota
 veret, kyynelet kyllältään?

 Sitä miettijä mittaa ja vaakaa:
 kova ihmisen kohtalonkoulu on,
 on maata ja mieltä raakaa
 ala raivata rannaton.
 Mut halki vaarain ja harhain
 on taistellen päästy, mi päästy lie,
 on karttunut kaunein ja parhain,
 on eestynyt ihmisen tie.

 Humanistia hopeahasta
 ei allepäin elon ankeus saa:
 niin ollut on, niin on vasta:
 vain kilvoitus kirkastaa.
 Sama voima vieläkin voittaa,
 mi ammoin Persian laumat löi,
 ja vapaus korkea koittaa,
 jota vuossadat ikävöi.

 Taru Hellaan viel’ yhä toistuu, –
 se mieleen lämpimän tunnon tuo.
 Maan polkijat maasta poistuu,
 ja kahleensa kansa luo.
 Ja alla kun pohjantähden
 yön kaiheest’ astuvi armain maa,
 sen aamun, sen aamun nähden
 »Tosi ollos!» hän toivottaa.

 »Älä käännä kasvojas meistä,
 pyhä vapaus, valkeus ylhä maan.
 Suo voimasi Suomen seistä
 ja varttua vaiheissaan.
 Oi maa, joka niinkuin Hellas
 idän laumat lannistetuksi sait,
 mitä versoa tanterellas
 suo kohtalon korkeat lait?

 Kuki untani kultaisemmin,
 kuki aavistustani armaammin,
 kuki kuntoa maa, jota lemmin,
 jonk’ aamua tervehdin.
 Jätä muisto soipa ja sorja
 ajan kaukaisuuksihin kaikumaan:
 ei ollut kansasi orja,
 oli vartia vapaan maan.

 Kuki sointua, Suomen saari,
 väki elvytä Väinämön kantelon,
 luo helkkyvä laulun kaari
 yli Pohjolan pimennon;
 kaje ylhempi yötä ja turmaa
 jätä jälkees aikojen aallokkoon,
 kuin raunioinakin hurmaa
 jalo, hohtava Parthenon!»

30. 8. 1918.