Lausumaton sana
»Ich möchte schlafen,
aber du musst tanzen.«
Storm.

 Sinut näin..
 Sinut näin, sinut kuulin..
 Sydänniityllä, josta jo kuolleen luulin
 kukansilmujen – kirrestä pilkistäin
 sinivuokkoja kurkoitti päivään päin!
 »Olet lapsi pieni».
 yhä leikkivin huulin
 soi vierellä tieni,
 soi ääni äärellä tieni:
 »Olet lapsi, lapsi pieni.»
 Mut milloinkaan ei näin:
 »Nuku turvassa, lapsi, mun sydämelläin,
 laps, uinu sydämelläin!»
 Ei koskaan näin,
 ei näin
 kevät huo’u lämpimin tuulin:
 »Nuku sydämelläin!»

 Miten ois..?
 Miten ois, jos soida
 vois lausumatonkin? Toivonko tuota?
 »Nuku, laps, sydämelläni!» korvaani vois
 jos huokua huulesi – luotan – en luota
 Siis jääköönkin sakan,
 niin tuskaa ei tuota!
 Minä nukkua halaan –
 sinun karkeloida,
 sinun tanssia täytyy, et vuota..
 Tulen tuskan se tois sydänalaan,
 kivun kirvelyn arpiini tois,
 kun heittäisit sydämes luota
 polon lapsen ja tanssisit pois..
 Ja sittenkin – sentään hän sois,
 sanan että sen huulesi kuiskata vois,
 vale vaikka se ois.
 vaikk’ kohta sa lähtisit luota
 ja tanssisit kauas pois..