Poseidon
Nuo päivän säteet säihkyi
 Pinnalla loitos vyöryvän veen,
 Retillä kaukana kellui laiva,
 Mi mun yli veen oli kotiin vievä;
 Mutta puutuimme purjetuulta,
 Ja ma vielä särkällä istuin tyynnä
 Vain rannalla yksin.
 Ja runoa luin Odysseyn,
 Ikivanhaa ja nuorta runoelmaa,
 Min lehdistä aaltojen kostuttamista
 Mua vastaan riemuiten nousi
 Olympon henki
 Ja säihkyvä ihmiskevät
 Sekä siintävä Hellaan taivas.

 Jalo mieleni seuras uskollisesti
 Sua, Laerteen poika, vaaroissas, harhateilläs;
 Kanssas se istui kalvavin huolin
 Luo vierahan lieden,
 Miss’ silkkiä kuningattaret kehräs,
 Sua auttoi valhehtimaan sekä pakoon
 Pois jättein luolista, helmoista nymfein,
 Seurasi niin sua yöhön Kimmeiron
 Ja myrskyyn, haaksirikkoon,
 Ja kanssas äärintä kurjuutta kärsi.

 Huoaten puhuin: ”Julma Poseidon,
 Vihas hirveä on,
 Ja itse pelkään
 Nyt paluumatkaani omaa.”

 Sanat tuskin lausutuks sain,
 Kun kuohahti veet,
 Ja valkoaaltoin alta nousi
 Merenjumala ruokoseppelpää,
 Ja hän ilkkuen huusi:
 ”Turha pelko, pieni runoseppä!
 En rahdun vertaa haitata aio
 Sun laivarukkaas,
 En henkikultaas tuskaannuttaa
 Kovin arvelluttavin läikkein.
 Sill’ et sä, pieni runoseppä,
 Mua koskaan vihaan yllyttänyt,
 Et ainointa tornia suistanut
 Pyhän Priamon korkean linnan,
 Et kärventänyt sä ainointa karvaa
 Polyfemos-poikani silmästä,
 Ja koskaan ei sua suojellut neuvot
 Viisauden jumalattaren, Pallas Ateenen.”

 Noinpa huusi Poseidon
 Ja sukelsi mereen taas;
 Ja raakaa merimiessukkeluutta
 Nauroivat aaltojen alla
 Amfitrite, törkeä purstonainen,
 Ja Nereon tyttäret tuhmat.

de:Poseidon
ru:Посейдон (Гейне/Фет)
ru:Посейдон (Гейне/Михайлов)