Nælæn hædæssæ
Ah, Herra, kartanohos’ on
 Sun kansas tullut kokohon,
 Ja surten sua hûtâ:
 Nyt ihminen on neuvoton
 Ja tuska yløn vuotâ.

 Kuhunka siemen kylvettîn,
 Se mâpa ol’ sen hautakin
 Ja toivon meiltæ peitti,
 Kun kasvut vaipui nænnyksîn
 Ja hellimænsæ heitti.

 Kun h^æssæ, Herra, mielehen
 Tuo juohtû aika kyllæinen,
 Ei sydæmmemme kestæ:
 Miks’ annat kiven lapsillen
 Nyt leivæn asemesta!

 Væsyikø armosi jo nîn,
 Ett’ turhaks’ tuli sanaskin:
 ”Mun apuani hûda
 Hædæssæs, nîn mæ tahdoinkin
 Sull’ lohdutuksen tuoda.”

 Mi lohdutus ei sana t^æ,
 Nælæssæ pøytæ kukkup^æ,
 T^æ voimistava, kallis:
 Kun mâ ja taivas hævi^æ,
 Nîn Sæ ôt j^æpæ altis.

 Ei mûtu armas luontosi,
 Jos kaikki mûkin mûttuisi
 Et hellimæstæ herkê:
 Jos ihme onki neuvosi,
 Tok’ armos’ aina kerkê.

 Sîs anna armo-aurinkos’
 Nyt luoda koston pilvi pois,
 Ja s^æli pakkoamme;
 Nîn riemuten sun hoitohos’
 Kuin lapset palajamme.

 T^æs ruoki ken nælæssæ on
 Ja lohduta, ken neuvoton,
 Ja anteheksi anna;
 Viel’ armôs’, Herra, suotakôn
 Turvamme aina panna.

J. E. Blom.

Lähde: Kansan Lehti 13.03.1869.

E. J. Blom
Johan Ludvig Runeberg
Runot
Kansan Lehti
1869