Hamelnin pillinsoittaja


1. 

 Hameln on pienoinen kaupunki
 Samoilla tienoin kuin Hampuri.
 Sen muuria etelässä
 On leveä Weser kiertämässä.
 Se seutuja muita on kauniimpi.
 Vaan kerran entisaikaan,
 Jo siitä taakse sadat vuodet jää,
 Maanvaivan suuren seutu tää
 Ties mistä saikaan.
 Rotat!

2. 

 Ne tappoi koiria, kissoja,
 Ja kehdoissa pikku lapsia puri,
 Ne söivät kaapeista juustoja,
 Ja heittivät kokin kattilat nurin,
 Ne kiskoivat pytystä suolakalat,
 Ne naisten hameista haukkasi palat,
 Ne miesten hattuja pesiksi käytti.
 Ne vikisi kaikkialla,
 Permannon päällä ja alla,
 Sen seitsemän säveltä siinä käytti.

3. 

 Lopulta asukkaita juoksi joukko
 Kaupungin talolle, melun he nostaa
 »Pormestari», huusivat, »meillä on houkko
 Ja maistraatti samoin – heille saa ostaa
 Nuo kaaput, mi päärmätyt kärpän on nahoin,
 Ja antavat meille käydä näin pahoin.
 Me aijomme teille tään julmasti kostaa.
 Te luulette, päästyä ihraan ja ikään,
 Että velvollisuutenne ei ole mikään.
 Ei, herrat! Nyt päätänne vaivatkaatte,
 Maanvaivasta pelastus tuumikaatte,
 Tai muutoin te potkun pellolle saatte!»
 Pormestari sekä maistraatti
 Suu ammolla tätä kuunteli.

4. 

 He koko tunnin tuumaili.
 Pormestari viimein alkoi haastaa:
 »Ma menen ja myyn tään kaapuni
 Ja lähden karkuun koko maasta!
 He käskevät päätä vaivaamaan,
 Pää raukkaani raapin ainiaan.
 En keinoa keksi mä kumminkaan.
 Voi, mistä sen pyydyksen, pyydyksen saa!»
 Juur’ kun hän sen sanoi, niin arvatkaa,
 Miten käy, joku ovelle kolkuttaa.
 »Herrajestas», kiljais hän, »mitä se on?»
 (Hän siinä keskellä neuvoston,
 Vaikk’ onkin niin lihava, päätänsä käänsi.)
 »Vain mattohon joku kai raapaisi jalkaa?
 Jos jokin vain hiiren tavoin äänsi,
 Niin sydämein julmasti pompota alkaa!»

5. 

 »Käy sisään!» huusi hän oveen päin.
 Mies outo käy sisähän tervehtäin.
 Hän pitkään kaapuun on puettuna,
 Mi puoliks’ on keltainen, puoliksi puna.
 Mies laiha on, varrelta perin hento,
 On sinisiss’ silmissä välke vento,
 Hiussuortuvat vaaleat, iho tumma,
 Ei leuassa parran haiventa,
 Ja ohuilla huulilla hymy kumma.
 Ei kukaan häntä voi tuntea.
 Kaikki silmät selällään tarkastavat,
 Kuin laihalla miehell’ on sirot tavat.
 Yks’ huudahti: »Sehän on vaarini isä,
 On viimeinen tuomio, kohoavat
 Jo kuolleet, aukeevi hautojen sisä!»

6. 

 Mies astuvi neuvospöydän luo
 Ja lausuvi; »Herrat, mulla tuo
 On salainen taika, ja avulla sen
 Voin loihtia eläimet kaikki maan päällä
 Mi matelee, ui tai juoksee täällä
 Mun jälestä käymään, jos tahdotten.
 On minulla erikoisalana aivan
 Ne, jotka tuo kansoille tuskan ja vaivan,
 Sisilisko, sammakko, käärme ja hiiri.
 Mua pillinsoittajaks’ mainii maan piiri.»
 (Ja silloin he näki, kaulassaan
 Punakeltaisess’ nauhass’, mi pukuaan,
 Näin värinsä puolesta vastas, hän
 Tuota pilliä näytti pitävän.
 Ja sormensa leikki, kuin tahtoisi koittaa
 Heti paikalla tuota pilliä soittaa,
 Mi kieppui päällä tuon pitkän puvun,
 Mi kuosi on aivan entis-suvun.)
 »Niin», sanoi hän, »vaikka oon halpa mies,
 Tartaarian khaani arvoni ties,
 Kesäkuulla ma hänet hiiristä säästin;
 Ja Aasian puolella Nizamin
 Ma jättiläislepakkoin vallasta päästin;
 Niin teidänkin kaupungin saattaisin
 Ma hiiristä päästää, jos tuhannen
 Saan kultarahaa ma palkaksen.»
 »Viis tuhatta saatte!» pormestari
 Niin riemuiten huusi ja maistraatti.

7. 

 Pillinsoittaja kadulle asettuin
 Ensin pilliä katseli hymysuin,
 Kuin tietäen, mimmoisen unen taikaan
 Hän kaikki soitolla painumaan saikaan;
 Ja sitten hän supisti suutansa
 Ja pilliä alkoi hän soitella.
 Sai silmänsä sinisen välkkeen syvän
 Kuin kynttilään osuissa suolanjyvän;
 Kun kolme vain säveltä loihti huuli,
 Niin etäältä armeijan tulevan kuuli,
 Ja kohina tuli jo lähemmäksi,
 Ja pauhu se kasvoi vain räikeemmäksi,
 Joka talosta rottia kadulle läksi.
 Tuli suuret ja pienet, vahvat ja heikot,
 Tuli ruskeat, mustat ja harmaat veikot,
 Ikäloputkin jumpit, lyhyenlännät,
 Tuli hienoviiksiset, paksuhännät,
 Tuli enot ja serkut, äidit ja isät,
 Tuli tusinalukuiset perheenlisät,
 Ja veljet ja siskot ja sukukansa,
 Ne soittajaa seurasi innoissansa.
 Katu kadulta soittaja edeltä kulki
 Ja tanssivat hiiret ne kujat sulki.
 Jo lopulta Weserin rantaan he saikin,
 Sinne sukelsi hiiret ja kuolivat kaikin.
 Vain yksi uljasna Caesarin lailla
 Ui virrasta yli ja Hiirien mailla
 (Niin aikakirjoissa mainitaan)
 Hän joutui toisille kertomaan:
 »Heti ensi sävelen kuulla kun sain,
 Se oli kuin kuorintaa omenain,
 Kuin joku kypsät omenat kantais,
 Ja ne omenapainimen sisähän pantais,
 Joku maustepurkkeihin tekisi loven,
 Joku ruokakammioon avaisi oven,
 Kalaöljypulloista korkit aukeis,
 Voipyttyjen kannet raolle laukeis,
 Ja oli kuin äänen suloisen kuulis,
 (Niin kauniisti harpun ei psalttarin luulis
 Iki-ilmoisna soivan): Nyt riemuitaan,
 Koko maailma on ruokakammio vaan!
 Saa haistaa, maistaa, nyt syökää, juokaa,
 On suurus-, päivä- ja iltaruokaa!
 Ja juuri kun sokerikakku suuri,
 Jo jäähtynyt, eessä on silmäini juuri
 Niin keltaisna kuin on aurinko aivan
 Ja huutaa: ’Minuhun reikä kaiva!’
 – Olin virrassa keskellä vaaran ja vaivan!»

8. 

 Nyt kelloja soitti niin kaupungin väki,
 Että tapulin aivan huojuvan näki;
 Pormestari huusi: »Keppejä myötä,
 Nyt rikomme pesät, joka kolon ma tukin,
 Saa nikkarit, rakennusmestarit työtä,
 Ja siitä pitävi huolta kukin,
 Että hiiristä jäljetkin katoo!» – Silloin
 Pillinsoittaja torille tuli, – »Milloin
 Ma palkkani saan, tuhat kultarahaa?»

9. 

 Tuhat kultarahaa! Pormestari
 Hän suuttui ja samaten maistraatti.
 Eihän maistraatti säästänyt juhlina
 Ei viiniä valkoista, punaista;
 Jos puoletkaan summasta tuosta käyttäis,
 Niin kellarin suurimman tynnyrin täyttäis.
 Ja saisko nyt summan sellaisen
 Maankulkija kirjavakaapuinen!
»Tää asia», lausui viitaten rantaa kohti,
»On päätetty, veteen se johti.
 Nuo hiiret hukkuivat toden perään,
 Mi kerran on kuollut, ei elohon herää.
 Me emme ketäkään sentään kiellä
 Sulle jotakin antamast’ hyvällä miellä,
 Vaikka rahoja panisi sinulle taskuun;
 Mutta kultarahat ei kuulu laskuun,
 Sa perustat vaatimuksesi kaskuun.
 Vaan mielet on meillä anteliaat.
 Tuhat kultarahaa! Viiskymmentä saat.»

10. 

 Pillinsoittaja suuttui jo heille:
»En tingi! En aikaa voi tuhlata teille!
 Oon luvannut saapua illan tullen
 Bagdaadiin, siellä on luvannut mullen
 Pääkokki keitoksen, kuollut kun on
 Alta kaliifin keittiön permannon
 Kaikki skorppioonit sukupuuttohon.
 Hän kauppaamme riko ei vähintäkään.
 Mut teille en alenna äyriäkään!
 Jos kerran mun sisuni pahaksi suuttuu,
 Niin pillini äänikin toiseksi muuttuu.»
»Häh!» ärjäs pormestari, »suvaitse en
 Mua pantavan rinnalle kokkien.
 Mua pilkkaako mokoma roistokuono,
 Jolla pieni on pilli ja pukukin huono?
 Sua emme pelkää. Luritat
 Vain pilliäs, kunnekka halkeat!»

11. 

 Hän kadulle astuvi jällehen
 Ja huulille pillinsä nostaen,
 Tuon, joka on laadittu taikojen mukaan,
 Ja kolme hän säveltä loihtivi, joita
 Niin armaita, kauneita ainoo ei soita,
 Ei puhalla maailmassa soittaja kukaan.
 Ja kuuluvi kohina, loitolla tohina,
 Ja iloisten äänien heleä sohina,
 Avojalkojen lätinä, puukenkien rätinä,
 Pikku käsien läike ja kielien räike,
 Kuin kanat, kun niille jyviä heittää,
 Niin lapset nyt tulvien kadut peittää.
 Ne saapuvat juoksujalassa,
 On siinä tyttöjä, poikia,
 Joilla poskiss’ on puna ja tukassa kulta,
 Kuin helmiä hampaat ja silmissä tulta,
 Mikä ihana naurun ja huutojen helke!

12. 

 Pormestari, maistraatti mykkänään
 Nyt seisovi jäykkinä tykkänään,
 Ei taida he huutaa, ei liikkua,
 Lapslauman ohitse kulkeissa,
 Vaan silmillä seuraavat pitkin matkaa
 Kun soittaja edemmäs kulkunsa jatkaa.
 Pormestari kuinka pelkäsi kovin,
 Ja värisi maistraatin herrojen povi,
 Kun soittaja johti pääkadulta
 Päin Weserin virran rantoja
 Heidän lapsensa kaikki suoraan näin,
 Vaan eteläst’ kääntyi hän läntehen päin.
 Ja suoraan Koppelburg-kunnasta kohti.
 Hän sinne kaikki lapsoset johti.
 Sen nähtyä mielet on hyvillään:
»Hän ylitse kunnaan ei pääsekään!
 Hänen täytyvi soittonsa heittää kohta,
 Ja silloin saa lapsemme kotihin johtaa.»
 Vaan päästyä kunnaan äärehen,
 Helo portti aukeni sivusta sen,
 Kuin luolahan, josta ei tietänyt kukaan.
 Sinne, soittaja meni ja lapset vei mukaan.
 Kun heidät ol’ ottanut kunnahan povi,
 Niin lukkohon laukesi kaunis ovi.
 Ma sanoinko kaikki? Ei! Yksi jäi sieltä.
 Hän rampana ontuen eksyi tieltä.
 Viel’ vuosien päästä, te hulluuttansa
 Kai nauratte, lausui murheissansa:
»Niin ikävä on, kun toverit läksi.
 En unhoita, että jäin köyhemmäksi,
 En kaikkea nää, mitä nähdä he saa,
 Sitä kaunista, joka tuon vuoren täyttää,
 Tuo soittaja kertoi, ett’ ihana maa
 On vieressä kaupungin, meille sen näyttää,
 Siell’ lähtehet loiskuu, puut hedelmöivät,
 Ja kukkaset loistoa säkenöivät,
 Ja kaikki on outoa, uutta vielä,
 Varpus riikinkukkoa kauniimp’ on siellä,
 Ja koirat on paremmat koiria meidän,
 Ei piikkiä mehiläisillä heidän,
 Ja siivet on loistavat ratsuilla.
 Ja juuri kun aloin uskoa,
 Että kipeä jalkani voittasi vaivan,
 Niin soitto se silloin vaikeni aivan.
 Jäin kunnaan vierelle itkemään
 Näin vasten mieltäni yksinään.
 Saan rampana käydä, en saakaan juosta,
 En enää kuulla seudusta tuosta!»

13. 

 Voi Hameln parka sua!
 Niin monelle mielehen tullut lie,
 Että sangen on vaikea taivaan tie,
 Sinne varsinkin rikkaan on mentävä
 Kuin kameelin neulan silmästä.
 Pormestari lähetti kaikkialle
 Nyt viestit, ne pillinsoittajalle
 Sai luvata kultaa ja hopeaa
 Niin paljon kuin hän vain haluaa,
 Jos vain hän palata takaisin voisi
 Ja heidän lapsensa kotia toisi.
 Vaan turhaksi näki he kaiken vaivan,
 Oli lapset ja soittaja kateessa aivan.
 He laativat lain, joka säätää sen,
 Että sanansa pitävi jokainen,
 Ei mitään lupauksista muuta,
»Niin ettei syntyisi turmio uus,
 kuin kuudeskolmatta kesäkuuta
 Tuhat kolmesataa seitsemänkymmentä kuus.»
 Ja jotta tää tapaus pysyisi julki,
 Niin katu, jota nuo lapsoset kulki,
 Pillinsoittajan kaduksi ristittiin –
 Jos joku vain pilliä soitti, niin
 Hältä kaikki ansio riistettiin –
 Ja kadun juhlaista tunnelmaa
 Ei mitkään kapakat häiritä saa.
 Luo luolan pylvään pystytti väki,
 Siihen kirjoitettuna tarinan näki,
 Ja kirkon ikkunass’ tarina sama
 On kaupungin isien maalauttama,
 Se kertoo kuin lapset hävisi pois.
 Sen kuvan tänäänkin nähdä vois.
 Ma unohdin mainita tarinassa,
 Että kaukana Transsylvaaniassa
 On vierasta kansaa, jolla on tavat
 Ja puvut toisista eroavat.
 Kun niitä kummeksi naapurikansa,
 He kertoivat esivanhempansa
 Maan alta tyrmästä paenneen,
 He sinne vietihin vankeuteen
 Jo aikoja suurena parvena
 Hamelnin kaupungin kaduilta.
 Vaan kuinka ja miten, on satua.

14. 

 Niin, sinä ja minä, nyt sopimuksen
 Me teemmehän kanssa jokaisen,
 Että meille jos tekevät palveluksen
 Ja jotain me lupaamme, täytämme sen!

Jalmari Finne
Robert Browning
Runot

en:The Pied Piper of Hamelin (Browning)