Syksyllä (Mendelin)
Syysmyrsky käy ja puisto paljastuu,
 Sen keltalehtiä nyt tuuli heittää,
 Miljoonittain ne maahan laskeuu
 Ja kesän kukkaset ne multaan peittää.

 Ne hautaavat niin monta elämää.
 Ja sulomuistoja ja unelmoita;
 Kas tuossa orvokin jo peittyy pää –
 Sen helpeillä näät hallan suuteloita.

 Nuo viileet suutelot ne hiljalleen
 Elämän nesteet kukkaselta hyytää,
 Olosta oudost’ uneen rauhaiseen
 Ne kukkaa pientä nukutella pyytää. –

 Kun sitten kevään tullen kirkkaammin
 Heloittaa avaruuden kultakerä,
 Kun nousee nurmi, puhkee lehtikin,
 Taas silmänsä myös avaa kukan terä.

 Siis painu, painu alle lehtien
 – Nyt alkaa pimeyden, vilun valta –
 Kun aikas nukut, nostaa ilmoillen
 Sun päivyt luminietostenkin alta.

 Minäkin mielelläni nukkuisin
 Unelmatonta, tyyntä, syvää unta;
 Mut min’ en saa – vaikk’ kylmää vilukin –
 Mun peitoksen’ ei sada vielä lunta.