Kosken partaalla
Illalla kerran mielin murheisin
 Mä kosken partahalla katselin,
 Kuink’ aallot, yhä uudet, voimakkaina,
 Toistensa kanssa kilpailivat aina.

 Niin voimakkaasti huminansa soi,
 Kuin vapahitten ääni yksin voi.
 Riemuiten kulkivat he polkuansa,
 Ja sanat nää mä kuulin pauhussansa:

 ”Eteenpäin käyvät lapset Wellamon,
 Eik’ estä heitä käsi kohtalon:
 Ei kadota se koskaan onneansa,
 Ken vangita ei anna sieluansa.”

 ”Kuin me, te ihmislapset riemuiten
 Eteenpäin kulkisitte onnehen,
 Jos voimanne te kerran tuntisitte
 Ja kahlehitta käydä tohtisitte.”