Itämaille
(Margit miettii värttinää käyttäessään:)

 Mikä kaiho se lienee mulla,
 mi liikkuu rinnassain?
 Itämaille mielin mä tulla
 nyt luo oman armahain.

 Ja jos käy, kuten käyvän soisin,
 Itämailta en palaa pois,
 ma Saaronin lilja oisin,
 min armaani taittaa vois.

 Ja jos käy, kuten käyvän soisin,
 hän kantaa mun rinnallaan,
 ja silloin olla voisin
 hänen silmänlohtunaan.

 Surun teitä mun vie hän ja riemun
 luo Latsarin, Kaanahan,
 hän Taaborin säihkyhyn vie mun
 ja merelle Galilean.

 Meri käy, sen on hyrskynä pinta,
 soi pauhina aallokon,
 mut Daavidin pojan rinta
 kukan valkean turvana on.

 Oi, oisin rypäle vienoin,
 min on poiminut armahin,
 jota nauttii huulin hienoin
 ja hempeän suloisin;

 jyvä leivästä, suotu sille,
 joll’ armon nälkä on,
 mi tuodaan uskoville
 yli alttari-antimoni

 Ma vuotan ja kaipaan kerran
 hänen ilmestymistään,
 ma kaihoan kera Herran
 iäks yhdeksi yhtymään.

 Ikiruumiini, sieluni liittää
 mun on kaihoni ihanimpaan.
 Hänt’ tahdon ma kielin kiittää,
 joit’ autuustoivoni saan.

Suom. Severi Nuormaa. – V. J.