Kuollon kellot soi!
Kuollon kellot soi!
 Verkallensa hautaa kohti
 Ruumissaatto kulkee,
 Tungos kadun kulmanteessa
 Siltä tien nyt sulkee:
 Vaimo kurja ryysyissään
 Nostaa lasta käsillään
 Itkevää ja lausuu:

»Kuollon kellot soi!
 Sulle, kansan ruttotauti,
 Tuomioksi soivat;
 Kylvit tulta, kirousta,
 Kansalaiset joivat –
 Joivat leivän lapsiltaan,
 Kirosivat kuollessaan
 Itsensä ja sinut!

 Kuollon kellot soi!
 Ilokseni soivat kerran –
 Soikoot ainiaan!
 Kuolinkellot kapakalle
 Soikoot yli maan!
 Kunnes sortuu kuolemaan
 Surmasusi isänmaan,
 Juopumuksen valta!

 Kuollon kellot soi!
 Soivat kerran ennen hälle,
 Kylän juomarille,
 Joka viikkopalkastansa
 Kotiin nälkäisille
 Lapsilleen ei tuonut – ei
 Penniäkään – kaikki vei
 Kapakoitsijalle.

 Kuollon kellot soi!
 Soivat silloin kellot myöskin –
 Vaimo itkeväinen
 Yksin seuras toivotonta –
 Laki itsepäinen
 Kielsi kirkon siunatun
 Maankin päältä kirotun,
 Onnettoman ruumiin.

 Kuollon kellot soi!
 Ne on siitä asti aina
 Soineet kansallemme,
 Kun on viina maahan tuotu;
 Hautajaisiksemme
 Juomme, hautaan kamalaan
 Avosilmin astutaan,
 Kirous sen peittää!»

 Kuollon kellot soi!
 Kansa kuullen kauhistuupi;
 Ruumissaatto kulkee
 Verkallensa hautaa kohti,
 Kauhu rinnat sulkee:
 Hauta verikyynelin
 Peittyy, kansan itkemin
 Sydäntuskistansa.