Pitkänä perjantaina
Päivä paistoi kirkkahasti,
 Veden kalvo välkkyili,
 Nuorta heinää ihanasti
 Tuulettaret tuuditti.

 Kaunokoivut hiljallensa
 Kuiskailivat keskenään,
 Lehdon linnut kiitoksensa
 Visersivät virsissään.

 Yli vetten, maiden loisti
 Onni, rauha hiljainen;
 Yli vetten, maiden toisti
 Luonto: kiitos Luojallen!

 Mutta sydämmeni yksin
 Vaiken’, oli ääneti;
 Luojoansa ylistyksin
 Lähennyt ei sieluni.

 Kylmänä mun rinnassani
 Sykkieli sydän vaan,
 Penseästä povestani
 Poistunut ei routakaan.

 Mutta silloin taivahalta
 Valo koitti sinnekin,
 Valo lämmin Golgatalta,
 Valo kirkkain, ihanin.

 Ristin valo Golgatalta
 Sydämmen kun valaisi,
 Hiljaa siellä kirren alta
 Kevähän se herätti. –