Köyhän elämä


I. 

 Syntyy köyhä syksy-yönä
 korven savusaunasessa,
 vaivaisella vuotehella,
 karstakerran orren alla.

 Ynseä on elo hälle,
 kova kohtalo pololle...

 Köyhä on kotoinen pirtti.
 Ullittaen päivyt paistaa
 pilkahdellen pilven taitse
 köyhän kotitanhualle,
 kotoisesta akkunasta.
 Kukahda ei käki korven
 kotikuusen latvuksilla.
 Lahden laine leikiten ei
 laula köyhän kehtovirttä,
 tuutuvirttä vierittele.
 Vaan sen laulavi elämä!

 Raatamahan täytyy raukan
 lähteä jo lapsosena,
 työntyellä toisen työhön,
 uur astella varsin varhain,
 heikon henkensä piteiksi.

 Tuosta turtuvi elämä,
 ainaisesta raadannasta,
 orjana ikänsä olosta.

 Ankea on aatos orjan,
 rinta raskas, tuskantäysi,
 on kuin painaisi povea
 kaikki kalman kiroukset,
 ihmiskunnan syntitaakka.

 Känsäkourin, hiessä otsa,
 pätivät päästään raataa orja,
 aprikoiden aatoksissaan
 elämänsä tarkoitusta.

II. 

 Helkähti suloinen soitto,
 sävel kultainen kulisi,
 kumpuellen, kiiriskellen,
 kautta kaiken ilmanäären.

 Näin se kertoi soitto sorja:
 nouse orja jo unesta,
 vaatimahan itsellesi,
 sekä noille tuhansille,
 vapautta, oikeutta.

 Orjan syömessä sykähti!
 Outo tunne hiljaa hiipi,
 taikatenhoin rinnan täytti,
 viehkeästi viihdytellen,
 sulosointuja solisten –
 tunne outo ja ihana.

 Muuttui kuin lumottu linna
 kaikki orjan ympärillä.
 Paistoi jo punainen päivä,
 paistoi täydellä terällä,
 heloitellen herttaisesti.
 Läikkyi laine loiskuellen
 kotirannan riuttaa vasten.
 Kukahti käkönen korven,
 kultarinta helkähytti,
 köyhän kotitanhuvilla,
 latvassa kotoisen kuusen.

 Silloin loisti orjan otsa,
 aatos kirkkaasti kimalsi:
 Kahleita ei kantamahan
 ihminen ole alati
 tänne luotu, vapautta
 sekä elonosuuttansa
 vaatimahan käykööt kaikki.

 Äänehen yhtyi jo hänkin,
 suori sorja soittamahan
 kantelolla kaunoisella,
 kotikoivusta tehyllä.

 Sousi sormet, leuvat liikkui,
 sekä hänen että toisten.
 Suoltui sulo sävelvirta,
 mahtavasti, tenhoisasti,
 herätellen helkyllänsä
 köyhäjoukot orjanyöstä
 uuden ajan luomistyöhön!