Pienokaisen tulo
Kun oli talven valta
 Tuo jäinen särkynyt,
 Ja pitkän unen alta
 Taas kevät elpynyt:
 Niin nyykäytti päätään
 Jo rannan kukatkin,
 Ja heille suutelonsa
 Soi puro armahin.

 Ja kukkasille rannan
 Pien’ joki lausui näin:
 Ma lainan teille annan,
 Mun pienet ystäväin!
 Se kasvoi helmastani,
 Se onpi lapsi maan,
 Vaan taivahasen kuuluu
 Sen henki ainiaan.

 Ja eteenpäin se juoksi,
 Tuo valpas puronen;
 Mut rantaan kukkain luoksi
 Jäi lapsi armainen.
 Ja kukkasesta kukkaan
 Ol’ riemukulkunsa,
 Ja äidin helmaan viimein
 Se päätti matkansa.

 Oi, riemu taivahinen!
 Oi, autuus verraton!
 Tuo vaimo onnellinen,
 Mi äidiks tullut on! –
 Ja vasten rintaa sulki
 Hän aarteen kaivatun
 Ja silmä silmään taipui
 Ja sielu sieluhun.

Minna Krohn
Runot