Esi-isäin muistolle Pohjois-Karjalassa
On meillä vaarat ja seljänteet,
 on meillä kosket ja selkäveet,
 on kaukaa siintävät sinisalot
 ja vaarain rinteillä kotitalot,
 on meillä rakkaus omaan tupaan,
 vain yksin luotamme omaan lupaan
 ja omaan käteen ja tapparaan,
 se nousee, iskee, jos Karjalaan
 taas ryssä ryntäisi, isäin lailla
 me taisteleisimme näillä mailla.
 Ei ollut milloin, ei koskaan saa
 olla orjana meidän maa.

 On meillä muistot, mi velvoittaa,
 on hurmein kasteltu vaarain maa,
 on kodin paikalta noussut sauhu
 ja salopirteissä piillyt kauhu,
 on saatu tyytyä pettupalaan,
 on yössä yhdytty verivalaan:
 Ei jäädä anneta Karjalaan
 me koskaan miehien vieraan maan,
 jos tulla tohti ken, sen me lyömme,
 me kynnön heitämme, arkityömme.
 Ei ollut milloin, ei koskaan saa
 olla orjana meidän maa.

 On meillä laulut ja kanteleet,
 ne kauan sitten on kaikuneet,
 on oma kielemme, omat tavat,
 ne työstä menneitten muistuttavat,
 ja kotikuusemme meille haastaa:
 Te ette vierahan anna raastaa,
 mi teille kuuluu ja Karjalaan,
 on olennaisinta vaarain maan,
 jos paljon oottekin ollut vailla,
 on vapaus versonut teidän mailla.
 Ei ollut milloin, ei koskaan saa
 olla orjana meidän maa.

 On meillä taistelutantereet,
 ne isäin työt ovat kruunanneet,
 ne kertoo vieläkin urhein töistä,
 ne kuiskii kylmistä pakkasöistä,
 kun taatot taisteli, hurme juoksi
 tään rakkaan Karjalan kalliin vuoksi
 ja vuoksi nousevan polven uuden,
 mi vastuun kantavi vastaisuuden.
 Ei koskaan Karjalan laulumailla
 me taattoin kuntoa olla vailla.
 Ei ollut milloin, ei koskaan saa
 olla orjana meidän maa.

1928.