Taruvuori
Lapsonen iaajain metsien
 kutsun kumman saa
 luokse vuoren hiljaisen,
 tumman, paatisen portin taa.
 Lapsonen rantain laakeain
 etsii tietä unelmain
 kautta kallioseinäin mykkäin,
 rinnan arkaa tuntoa sykkäin.

 Portti paatinen avautuu
 ääneti, verkalleen.
 Aukee labyrintin suu,
 peittyy piilohon hämyiseen
 Sfinksi, elämän arvoitus,
 niinkuin sammunut huokaus,
 kuolleen tuijotus haudan taaksi,
 kaipuu, laantunut ainiaaksi.

 Käy ohi etsijän pienen tie,
 Sfinksiä silmä ei nää.
 ”Tuollahan kai satulinnat lie,
 aarreluolat jo sinertää!
 Tuollahan varjossa palmupuun
 nauttivi rauhaa illansuun
 sankarijoukko, mi jättien maasta
 palaa taistosta voitokkaasta!”

 Harhat haihtuvat. Lapsonen käy
 vuoreen kauemmas.
 Auringon silmä ei sinne näy.
 ”Manaan lähditkö, laps, kotoas!”
 Kiveen leikatut kirjaimet,
 outoin aikojen piirrokset,
 himmeät näyt ja kuvahaaveet
 seinistä katsoo kuin kalman aaveet.

 Mut ei kuolleet ne olleetkaan
 aikojen piirrokset nuo.
 Hiljaa saavat ne liikkumaan,
 lapsen käydessä niiden luo,
 hehkuun syttyvät hiljaiseen,
 soivat värjyvän säveleen
 sielun kaihosta polttavasta,
 etsintäriemusta uljahasta.

 Sielujen yksin-harhailut
 lapsonen kuulla saa,
 jättien tuimat taistelut
 aikojen yöstä kangastaa.
 Kuin sadun urhot uljaimmat
 hengen sankarit sotivat,
 tyynemmin iskien iskun täyden,
 hiljaisempina hautaan käyden.

 Ah, satulinnaan jouduithan,
 lapsonen, kuitenkin,
 näät kiven kuolleen hehkuvan
 kaipuun valoin sinisin,
 näät salaluolien aartehet,
 – tutkivan sielun syvyydet;
 kuulet sodan ja rauhan soiton,
 kuin sävelkuiskeet maailman loiton.

 Tien läpi ihmissielun näin
 kerran käytyäs,
 hartahampana eloon päin
 jatkat etsijän-retkeäs,
 kuulet rinnasta kallion
 kutsut pyhät auringon,
 saat elon hurman ja uskalluksen
 silmistä sfinksin, Arvoituksen.