Hyvästi, kotini!
Tuoss’ lepää kotilahdelma
 rasvatyynenä aivan,
 ja heijastuvan pintahan
 sen nään mä sinitaivaan.

 Ilta-auringon sätehet
 juur’ kultailevat maita
 illan ruskolla kaunistain
 seutuja armahaita,

 Mä rannan kivell’ istahdan
 ja hengin rauhaisuutta.
 Nyt näiltä mailta armailta
 mun poisko täytyy muuttaa?

 Ja vedet vuotaa silmistäin:
 tää on mun kotipaikka!
 Ain’ ennen muille vakuutin:
 en lähde täältä vaikka...

 Mä noilla mäillä, kunnailla
 ain’ ennen lasna leikin...
 Jo aatteet aikaan armaimpaan
 tuo seutu varkain veikin.

 Kiveltä nousin viimeisen
 mä katseen seutuun luoden,
 kun kuulin äänen povestain
 näin soivan, julki tuoden:

 »Sä olet Eino luullaksein
 mies miehekäs, et nainen;
 kuin voit siis suruus sortua
 kuin vaimo raukkamainen?

 Äl’ sitä surros ollenkaan,
 jos kotoaskin lähdet;
 on sielläkinhän päälläs sun
 tää sama taivas, tähdet!

 Ja isäinmaatas polkea
 saat sielläkin kuin täällä,
 ja iloo tunnet sielläkin
 sä maatas lempimällä!»