Kerjäläinen
Et kerjäläistä halveksia saa,
 Se itses halveksimistakin on.
 Puhettas aatoksen suo johdattaa,
 Niin, huomaat, lause tää ei arvoton:
               Hän kerjäläinen on!

 Kas, virkamies on norjaselkäinen –
 Kun päällikköänsä hän pokkuroi!
 Hän armoleipää anoo, tietää sen,
 Mut eihän herrast’ ajatella voi: –
               Hän kerjäläinen on!

 Poik’, impens’ suosiota anoissaan –
 Vain rakkautta virittelee hän;
 Sit’ toivoo, pyytää ”ansaitsemattaan.”
 Kenenkä sulhost’ uskois päättävän:
               Hän kerjäläinen on?

 Mut entä koko ihmiskunta tää –
 Mi täydellisyydest’ on kaukana,
 Töistänsä kiitosta het’ ääntäjää,
 Liikkuupi kiitoksen vain toivossa –
               Se kerjäläinen on!

 Kun kerjäläistä halveksit sä siis,
 Juur’ itseäspä silloin halveksit;
 Kun ruumiis peitit silkkiis, samettiis,
 Vain kerjäläistä silloin koristit –
               Ja tuores valhe on!

 Partaalla haudan valhe paljastuu,
 Kun loistos tuhka-läjiin multa saa.
 Vertaises kerjäläinen on, ei muu,
 Samanpa peitteen alla uinahtaa –
               Mi ero teillä on?

 Ja noustess’ aamun i’ankaikkisen
 On arvo-luku aivan vastainen:
 On kunnia-päivä ”arvottomien,”
 Ja ensimäisnä kurja kurjinten
               Ja kerjäläinen on!

 Et kerjäläistä halveksia saa,
 Se itses halveksimistakin on.
 Puhettas aatoksen suo johdattaa,
 Niin, huomaat, lause tää ei arvoton:
               Hän kerjäläinen on!

Vieno [C. Edv. Törmänen].

Lähde: Päijänne 3.4.1879.

C. Edv. Törmänen
Runot
Päijänne
1879