Tähden rukous
Kiersi kaksi kiertolaista,
 tähteä tulista taivon
 – aina toistensa sivuitse.

 Tunsi toisensa molemmat,
 tahtoivat tovin tavata
 – rata raskas kummallakin. –

 Tähti vanha sammumassa,
 hehkunsa kadottamassa,
 kiveksi kovettumassa.

 Tähti nuori nousevainen
 hehkuhun hereämässä,
 ylhäälle ylenemässä.

 Tähti vanha sammuvainen,
 kiveksi kovettuvainen,
 taattoa rukoili taivon:

»Salli ennen sammumista
 tähti nuori mun tavata,
 itseni tomuksi tulla,

 kuin on kierrellä kivenä,
 mustana on möhkäleenä,
 ilman sielua, sydäntä.

 Mitä on minussa tulta,
 vielä hiukan hehkumista,
 sen mä antaisin hänelle.

 Antaisin avosydämin,
 rinta riemusta palaen
 – itse sammuen ijäksi.

 Saisi tähti nuori multa
 kipenen tulesta vielä
 oman hehkunsa lisäksi.

 Kuule taatto taivahinen
 suo mun tähteni tavata,
 itseni tomuksi tulla!«

 Puhui taatto taivahinen,
 jurisi Jumalan ääni:

»Houkka hulluja anelet
 ehkä toista tarkottanet?
 Tahtosi tapahtukohon!«

 Riensi nuori, riensi vanha
 tähti toisensa sulihin,
 taivas tulta tulvahteli.

 Hetken hehkuivat molemmat
 kiiltelivät kirkkahammin
 muita taivon tähtösiä.

 Tähti nuori nousevainen
 säilytti säkenen vielä,
 – vanha sammahti iäksi.

 Sammuessansa saneli
 vielä mietti mielessänsä
 tuskansa tulisen purki:

»Voi minua hullu, houkka
 oisin uskonut ylintä
 taattoa tulisen taivon!

 Kiilteleisi kirkkahana
 tähti nuori nousevainen
 – yksin jos ratansa kulki!«

 Kimalteli taivon kansi,
 hehkui hetken tähti nuori,
 vanha sammahti ijäksi.

 Hymyili ylinen Luoja,
 taivas tähtinä kimalsi.