Karhunkirje Suomenniemeltä 18 26/3 89
Tämän mahtavan ja luonnon vaatiman talven kovimmista pyryistä ja pakkasista päästyämme olemme nyt velkapäät jo virkistyttämään mieltämme kesäntulon suloisuuden toiveilla. Tähän muistuttaa meitä nuo ainoat talvi-pakkasessa ja tuiskuissa kanssamme kärsineet laululintumme ”Tiaiset” jotka nyt jo pihjaloissainme itaisina parittain hyppelevät, ja suven tuloa iloisina myöskin kanssamme odottavat ei ainoastaan iloisina vaan ehkäpä kiitollisinakin Luojan armahtavan käden hellästä kurituksesta. – Ah! kuinka monta liikuttavaa muistoa on ihmis-su’ulla muiden luotujen olon tarkasti harkitsemisesta, etenkin lintuisista, joista saamme parhaat kuvaukset seura-kumppammme täällä katoovaisuuden maassa vaeltaessamme! Voi kuinka kumisee mieleni tätä ajatellessa! vaan en tahdo nyt väsyttää lukijoita tällä kertaa; panen vaan tähän muinaisen runopätkän, joka on

Toinen runo. 

Omasta kokemuksesta koonnut Suomenniemellä 1865, linnun pienistä pojista, Antti Karhu.

 Minä ihan ensimäisen
 Runon rustaillen rakensin,
 Erään kerta kesäyöllä
 Kahdenkymmenen ijällä,
 Koska viina viekastutti.*)
 Tupakka mun turmellutti,
 Minä olen miettinynnä
 Toisen runon rustaiella
 Vaikkei nämä sanat satu
 Runo veisulle vedellä
 Kosk on kolmella sanalla
 Paikoin pahasti pilattu, –
 Sillä minun mietteheni
 On liijan laajalle levinnä.
 Vieläkö lie mulle kaikki
 Milloin kokohon kerinnä. –
 Yhtähyvin yrittänen
 Minä runohon ruveta;
 Jos ei satu, tuo ei mua
 Aivan suuresti sureta. –
 Taas on veisu veikkosille
 Karhun kynnellä kynätty
 Kuinka syntisen sydämen
 Linnun poika liikuttaapi
 Joka tuotakin todella
 Tarkastellen tutkineeni. –
 Minä kerta kyntämässä
 Sydänmaassa synkiässä
 Kumman kuusikon kolossa
 Tämän runon rustaielin,
 Tämän lauluni latelin. –
 Käki kukku kuusikossa
 Pieni lintu pensakossa
 Pesän vieressä visersi
 Lauloi Luojalle lujasti
 Kiitoksia korkiasti
 Ett’ oli elon ihanan
 Siunauksen säädyllisen
 Lainanna Luoja hänelle. –
 Minä aineeni alotin
 Tällä lailla laulamaan:
 Katsos kuinka ihanaksi
 Isän maja ihmiselle
 Luotu lapsuuden ijälle
 Niinkuin pesä pikkuisille
 Linnun lentävän pojille
 Koska emä elatukseo
 Halull’ hartahal hakeepi.
 Katsos, näin on linnun laita,
 Vaik on mamman maja kaita,
 Vaan kun emä unhottaapi,
 Kahden puoleo katsahtaapi,
 Ja kuin pääseepi pesästä
 Elon etsiipi metsästä,
 Sivallaipi siivillänsä,
 Kohden kuusehen kuroten
 Vaan kuin voimasta vähäinen
 Puuhun pääsyllä putoopi
 Lehdikkohon lepsahtaapi
 Kuusen juurelle kumohon.
 Siinä virret visertääpi
 Laulut Luojalle latoopi
 Elon entisen edestä
 Että toivoopi todesti
 Luojaltansa lohdutusta
 Elon alkavan avuksi. –
 Kuinkas nyt ihmisten elämä
 Toki on tälläkiin erällä
 Nyt on järki jo jälelle
 Järjettömäin jääpymässä,
 Tästä aine alkaneepi
 Taistelu tutkinto tuleepi. –
 Kuinka isät ikivanhat,
 Äitii ijän äärettömän
 Lapsiansa laupiaasti
 Kasvattavat kaunihisti
 Korkioissa kotiloissa,
 Antavat elon ehosta
 Hyvän hoidon helmassansa. –
 Mikäs palkka on paraiten
 Näistä nähty näytettävän
 Vanhemmille vaivoistansa?
 Ei ole isille iloa.
 Emoloille ensinkänä
 Tuosta toivoa todella.
 Vanhemmille vaivan palkka
 On vaan tappelu, torina
 Kiropuheitten keralla,
 Pahat sanat sammumatta,
 Eikä kuulu kurjain suusta
 Kiitosvirsiä viruvan
 Luojan lahjojen edestä. –
 Oiskos outo eli väärin
 Jos ei kestäis mielin määrin
 Suola leipä suomalaisten
 Elatuksen eineheenä –
 Luojan lahjat laitetaapi
 Tehtäen törönlöröksi,
 Jolla raitis ruumihimme
 Turmellaapi tiettävästi
 Tehtääpi kipukapinat
 Siivottomat sielullemme
 Ett’ on ijäti edessä
 Hehkuava helvetissä
 Anua vasta armo Luoja
 Toiste uusi toinen mieli
 Sydämmihin suomalaisten!
 Ja lainatkoon Luoja minulle
 Viisautta vanhempana,
 Aina minun ajatella
 Sananlasku laulujani,
 Täytä toivoin armiasti
 Luoja hyvä laupiasti!

Antti Karhu.

*) Tässä runossa on paljon outoa kieli-murretta vaan olis hyvä että annettaisin mennä näköisenään vanhan aikaiseksi muistoksi. Tekijän muistutus.

Lähde: Lappeenrannan Uutiset 2.4.1889.

Antti Karhu
Asiatekstit
Kirjeet
Runot
Lappeenrannan Uutiset
1889