Huomioita suomalaisen persoonallisen nimistön alalta. I
Tunnettua on että suomalaisessa nimistössä löytyy paljo muista
kielistä lainatuita nimiä; eikä tämä koske ainoastaan nykyään käytetyitä
nimiä, vaan myös vanhempaa, vieläpä pakanuudenkin aikuista
nimistöä. Ja luultavaa on että vastainen tutkimus tulee osottamaan,
että jo siihen aikaan, jolloin suomalaiset joutuivat liettualaisten, vanhojen
germaanilaisten ja slaavilaisten kansojen vaikutuksen alaisiksi,
nimistöönkin tuli paljo vieraita aineksia. — Seuraavassa tahdon luetella
muutamia suomalaisia nimiä, jotka nähtävästi ovat germaanilaista
alkuperää. Useimmat ovat kuitenkin verrattain myöhään lainatuita,
ainoastaan muutamat näyttävät taantuvan yhteisskandinaavilaisiin
muotoihin.

Anttia pidetään tavallisesti ruots. Anders nimen suomalaisena vastineena;
vaan tästä se ei ole voinut suorastaan lähteä (huom. esim.
pitkä tt); on siis luultavaa että se on lainattu jostakin jokapäiväisestä
lyhennysmuodosta. Ja sellaisena käytetään Ruotsissa ja Suomessakin
usein Ante (ks. esim. Nordlinder, Svenska Landsmålen VI, 3 s. 3; H. o.
E., Sv. Landsm. IX, 1 s. 12; Freudenthal, Nylandska mans o. kvinnonamn,
s. 5), josta säännöllisesti saadaan suom. Antti.

Tällaisista jokapäiväisistä lyhennys- ja hyväilymuodoista on moni
muukin suomalainen nimi lähtenyt. Sellaisia ovat s. Kitta (vrt. r.

Kitta l. Tjitta = Kristiina), s. Iiska (r. Isk, Iisk, Isken, Nordlinder, Sv.
Landsm. VI, 3 s. 4), s. Jussi (mr. Iusse, < Iōan = Johannes, ks. Noreen,
Altschw. gr. § 112), s. Matti (r. Matt, Matte < Mathias; Freudenthal,
Nyl. mans o. kvinnonamn).

Luultavasti edellyttää usea seuraavistakin nimistä ruotsalaisia
lyhennys- tai hyväilymuotoja, mutta koska se ei niissä ole yhtä silmäänpistävää,
tahdon vaan huomauttaa vastaavia ruotsalaisia nimimuotoja.

S. Hintsa < r. Hinsse, Hinse, Hinze (vrt. Nordlinder, Sv. Landsm.
VI, 3 s. 3). S. Yrjänä ja Yrjö’ < r. Yrjan (> nr. Örjan) < Iurian; ks.
Noreen, Altschw. gr. §. 100.

S. Junnu < mr. Iunne (Iune), ks. Lundgren s. 139.Heikki nimelläkin on vastineensa keskiaikaisissa asiakirjoissa:Heike, Heiki, Heyki, Heiche, jonka tähden on mahdollista, että se on
lainattu niistä. Mutta koska kaikki yllämainitut keskiaikuiset muodot
ovat Suomesta saatuja (ks. Lundgren, Sv. Lm. X, 6 s. 98), pidän
luultavampana, että mainitut muodot ovat suomalaista alkuperää (suom.Heikki tietysti alkujaan = r. Henrik tai saks. Heinrich). Grubb
(Praenomina sveogothica; vanhin ruotsalainen nimikirja, vuodelta 1675)
mainitsee myös nimen Häke, josta sanoo: „ett finskt nampn för Hindrich”.
Tämä on sitä todenmukaisempaa, kun Henrik t. Hindrik Suomen
ruotsalaisissa murteissa (ainakin Uudellamaalla) tavallisesti lyhennetäänHinku-muotoiseksi (Freudenthal, Nyländska mans o. kvinnonamn
under medeltiden, s. 28). Tästä kenties s. Hinkka (Vrt. Forsman,
m. p., s. 80).

S. Juti (josta vähennysmuoto Judikka t. Jutikka) < mr. Iudde,Iudhe (vrt. myös Iut, Iute). Ks. Lundgren, Sv. Landm. X, 6, s. 139 ja
Forsman, Pak. nim., s. 77. Samaa alkuperää ovat myöskin seuraavat
vanhoissa asiakirjoissa (v. Hausen, Bidrag till Finlands historia I)
esiintyvät nimet: Jusse Jutta v. 1483 (s. 78), Jusse Jutte v. 1486 (s. 80),Juss Juttan (kahdesti v. 1486; s. 81). Vrt. myös Jutonpaasi (Sysmä, v.
1465; s. 86); Juttila (Tuuloksessa v. 1502; s. 49), Juttela 1478 (s. 51).

S. Asta (naisnimi, sukunimi Astala ylioppilasluettelossa 1897).
Forsman (Pak. nim. s. 74) arvelee tätä nimeä alkuperäiseksi. Niin
ei kuitenkaan liene laita, sillä ruotsinkielessäkin löytyy sekä naisnimiAsta että miehennimi Aste (vrt. Eichhorn, Den svenska namnboken;
Lundgren, Sv. Landsm. X, 6, s. 19).

S. Kalla nimeä Forsman m. p. ei myöskään usko lainatuksi ruots.
arkimuodosta Kalle, koska tämä muka „lienee Suomessa uudempien
aikojen ilmiöitä”. Tämä ei pidä paikkaansa, sillä Kallan, Kalle ovat
vanhoja muinaisruotsalaisia nimiä (Lundgren, Sv. Landsm. X, 6, s.
145 s.). Muin.-tanskassakin oli nimi Kalli (sukunimenä Ikaalisissa) ja
jo riimukirjoituksissa tavataan muoto kal, joka Buggen mukaan (Runverser,
s. 82, Antiqvarisk tidskrift X) on luettava Kall (= Karl). Vrt.Kalle: Kalli: Kallu: Kalla = Heicke: Heikki: Heikku: Keikka.Puhuessaan persoonallisnimistön ja kansallisomituisuuksien keskinäisestä
suhteesta Forsman (m. p , s. 245) johtaa nimen Lalli, Lallolapsen „ilmanaikaisesta lallatuksesta”. Tämänkin suhteen pysyn epäilevällä
kannalla, vaikken varmuudella tahdo väittää nimeä lainatuksi.
On kuitenkin huomattava, että Grubbilla tavataan miehennimi Lalle,ja Lundgren (m. p., s. 164) mainitsee muin.-ruots. nimen Lale (muin.
tansk. Lali), jotka kuitenkin lienevät eri nimiä. Lale sanasta voisi
kyllä korottomassa asemassa (esim. Lale Svénsson) syntyä Lalle, mutta
siinä tapauksessa ei tämä muoto voisi olla niin vanha, että saisimme
olettaa Lalli nimen siitä lainatuksi. Olisikohan Grubbin mainitsemaLalle suomalainen laina?

S. Leko (Forsman, s. 74), vrt. mr. Lek, Leko, mt. Leko (Lundgren,
s. 165). Tätä vastaan voi kumminkin huomauttaa, että r. Lekluultavasti edellyttää vanhempaa muotoa Leik (vrt. muin. norj. Laeik),jolloin välttämättömasti odottaisimme suomalaista Leiko, vieläpä Leikko,sillä laina olisi jotensakin vanha (vrt. s. leikki ja r. lek). Sitä vastoin
voisi Laiko t. Laikko (kylä Kokemäellä), joka v. 1362 kirjoitettiinLeyko (Åbo domkyrkas svartbok), lähteä vielä vanhemmasta muodosta
tätä nimeä.

Ruotsalaista alkuperää on luultavasti myöskin vielä Pohjanmaalla
käytetty miehen nimi Penna, joka ennen näyttää olleen sangen yleinen
(ks. Forsman 74 s.). Se nimittäin nähtävästi johtuu muin.-ruotsalaisesta
nimestä Benni, Benne, Benno, jotka Lundgren’in mukaan (m.
p. s. 41) ovat lyhennettyjä muotoja nimestä Benedictus. (Pohjois-Savossa
ja Itä-Pohjanmaalla Penna kumminkin nykyään on = Benjamin).Siihen nähden että nimeä ennen käytettiin Hämeessä ja Karjalassakin,
näyttää siltä kuin laina olisi kutakuinkin vanha. — Benne nimestä
löytyy myöskin rinnakkaismuoto Baenne, joka luultavasti — päättäen
suomalaisesta muodosta Pännäinen — on säilynyt paikannimessä Bennäs(Pietarsaarella).

S. Lippa, Lippo (Forsman s. 77) < mr. Libbe (Lundgren s. 166).
S. Lieppo ja Liippo sitä vastoin lienevät aivan eri nimiä. Epävarmalta
näyttää niin ikään, voiko s. Kapu johtua mr. Kabbesta, konsonantismi
kun jää epäselväksi. Paralleleja voi kuitenkin mainita; vrt. esim.
Potila = Boddeby (Laihialla; < mr. miehennimi Bodde: Lundgren, s. 29).

S. Heino nimestä Forsman (s. 80) arvelee, että se alkujaan on
suomalainen, mutta että se sitten on saanut uutta elinvoimaa saks.
Heine nimen kautta. Tämäkin tietysti saattaa olla mahdollista, mutta
emme mielestäni ole oikeutetut tällaiseen johtopäätökseen ainoastaan
siitä syystä, että se keskiajalla oli laajalla alueella tavallinen nimi.
Laina on sitä todennäköisempi, kun nimi saksalaisissa murteissa oli hyvin
tavallinen ja käytettiin Ruotsissakin: Hene, Heine (Lundgren, s. 99).
Suom. muodot Heini ja Heino suhteutuvat toisiinsa kuin esim. Ahti ja
Ahto, Viikki ja Vilkko, Lalli ja Lallo y. m. Ei siis tarvitse pitää niitä
eri niminä. Forsmanin (s. 80) mainitsema Hentto (miehennimi Karjajalassa
1500-luvulla) voisi sekin olla alkujaan ruotsalainen, vrt. mr.
Haente (Lundgren s. 120); mutta koska tämä nimi on saatu vaan Suomesta,
niin voipi olla mahdollista, että tuo Haente (Olof Hentisson)
onkin suomalainen nimi.

Hyvin vanha laina on miehennimi Hakuni, jos kohta se ei ole
missään tekemisissä Hakon nimen kanssa (Forsman s. 80). Se epäilemättä
johtuu muin.-skandinaavilaisesta muodosta Haguni (m.-ys. Haguno),
josta isl. Hogne, mr. Høgne ja Hagne. (Ks. tästä nimestä: Bugge,
Bidrag til den ældste skaldedigtnings historia, ss. 16, 25, 158; Noreen,
Aisl. gr. § 78 muist., Lundgren, ss. 90, 123). Laina on siis vanhempi
kuin u-äännemukaus skandinaavilaisissa kielissä. — Toisintomuoto
Hakuli suhteutuu tähän niinkuin esim. : .

Vanhanlainen laina on myöskin kansantarinoissa esiintyvä nimi
Harinka (Forsman, s. 154, 193), sama nimi kuin riimukirjoituksissa
säilynyt muin.skand. Hariŋa (ks. Noreen, Aisl. gr., §§ 119, 332 anm.;
anh. 31). Nimi on siis lainattu siihen aikaan, jolloin skandinaavilaisissa
kielissä svarabhakti-vokaali a oli olemassa muutamien konsonanttiyhtymien
välillä. — Voisi tosin ajatella, että Harinka olisi nka-muodostus
nimeä Hari, samoin kuin esim. Himanka: Hima. Ks. Forsman
s. 294. Samaten voisi s. Aninka johtua jostakin nyt kadonneesta
Ani nimestä (vrt. mr. Ane t. Ani). Mutta m.-sk. Hariŋa ja s. Harinka
ovat kuitenkin muodoltaan niin yhtäläisiä, että skandinaavilaista alkuperää
tässä tapauksessa tuskin voi epäillä. Sitä paitse pidän mahdollisena,
että Hari, Hara nimetkin ovat sieltä päin saatuja. Olen
Tampereen reaalilyseon vuosikertomuksessa 1896 koettanut näyttää
toteen, että pitäjännimi Harjavalta olisi vanha skandinaavilainen miehennimi
(= nyk. Harald). Samaa alkuperää ovat kenties myöskin
Forsman’in (s. 152) mainitsemat Haravalta, Haravalti, ja näistä on sitten
saatu lyhennysmuodot Hara, Hari joista sitten taas muitten nimisarjojen
analogian mukaan Harappa, Harittu (vrt. esim. Iha, Ihappa, Ihattu).

Pohjolan emännän toisintonimi Ilpotar, joka on saatu yhdestä
Päivölän virren kappaleesta, voi sekin olla germaanilainen laina. Nimi
edellyttää tietysti miehennimeä Ilpo, joka on säilynyt samassa Päivölän
virren kappaleessa mainitussa paikannimessä Ilpola. Tätä Ilpo-nimeä
näyttää vastaavan m.-ys. Ilbo, joka Ilve, Ilwo-muotoisena tavataan
Ruotsissakin keskiajalla (Lundgren, s. 126). Tästä myöhemmästä
ruotsalaisesta muodosta ovat kenties pn. Ilvola (kansansaduissa) sekä
sukunimi Ilvonen lähteneet.

S. Herlevi (paikan- ja sukunimi); on tietysti ennen ollut miehennimenä
kuten muin.-ruotsissakin, josta se on saatu. Vrt. mr. Haerlef
(Lundgren, s. 121).

Jo mainitussa nimikirjassaan Grubb luettelee joukon hänen mielestään
ulkomaalaisiakin nimiä: tanskalaisia, englantilaisia, ranskalaisia
y. m. vieläpä muutamia suomalaisiakin. Niitten joukossa on Sefredh
ja Sippe („för Sefredh”). Nimi on tietysti germaanilainen, mutta
näyttää todellakin keskiajalla olleen sangen yleinen Suomessa. (Ks.
Freudenthal, Nylandska mans och kvinnonamn, s. 46). Tuo lyhennysmuoto
Sippe on nähtävästi sama nimi kuin Forsman’in (s. 83) mainitsema
Sippa (ja Sipi?), mutta epävarmalta minusta näyttää, onko tämä
hyväilymuoto alkujaan ruotsalainen vaiko suomalainen.

Valtari nimeä Forsman (s. 75) pitää kuuluvana valta sanasta johtuvaan
nimisarjaan, vaikka se muodon puolesta voi olla = Walthar
(Walter). Tämä saksalainen muoto oli tosin keskiaikana hyvin tavallinen
(ks. Freudenthal, Nyländska mans o. kvinnonamn s. 54), mutta
nimi näyttää kuitenkin olevan selvä laina m.-sk. Waldarr nimestä
(< verbistä valda; ks. Noreen, Uppsalastudier, s. 222). — Mitä tuohon
valta sanasta muodostettuun nimisarjaan tulee, tuntuu siltä kuin sekin
olisi syntynyt germaanilaisesta vaikutuksesta. Ja tämä on sitä todenmukaisempi
kuin valta sana suomalaisessa nimisarjassa (ks. Forsman
s. 165) esiintyy liitoksen jälkijäsenenä aivan samaan tapaan kuin
germaanilaisissa kielissä -valt, -vald (ks. esim. Pott, Die Personennamen,
s. 202 s.).Lähde:''' 

Ralf Saxén
Virittäjä
1899