Kointähti
Oi aamu! Liitton’ täällä
 uudistat kanssa Jumalan:
 Ken rusopilves päällä
 tuo armon sanoman?
 Sä, jonka loistannasta
 jo sylilasna riemuitsin,
 kointähti, oikein vasta
 nyt nimes tunnenkin.

 Oot kuva Lempeästä,
 mi valon – ajan helmassa –
 erotti pimeästä
 verensä virralla:
 Silmänsä rakastavan
 hän luopi minuun katseellas,
 ja valon vapahtavan
 näen kirkkaudessas.

 Vaalistut, katoot valoon
 sä päivän, jota ennustit,
 auringon läsnä jalon
 tok’ aina sädehdit.
 Auringon, mi nyt pian
 käy todistajaks liittoni,
 mi toivohon ain’ ijan
 vihkiipi eloni.

 Ah, tänään valoisesti,
 kointähti sielun loistele;
 vie meitä mieluisesti,
 mihinkä aiomme!
 Matkamme päättyy pian:
 Sä, silloin ehtootähtönen,
 taas kutsut rauhan sijaan,
 takana pilvien.