Höyrylaiva Oulu
Ompa otus kummanlainen,
 Imehellinen itikka,
 Kotka musta muo’oltansa,
 Rungoltansa ruskiainen,
 Jok’ on konna kulkenunna
 Tänne Pohjolan perille,
 Oulun seutuhin osannut;
 Meri Teeri terva-rinta,
 Meri kulkian käpiä,
 Höyry-Laivaksi nimetty,
 Tuli-Huiluksi hoettu.
 Aikansa levättyänsä,
 Hetken maissa maattuansa,
 Mieli miettivi merelle,
 Halu lyöpi lainehille,
 Yli aaltoien ajaksen.
 Ensin verkkahan veäksen
 Jäntien jäseniänsä,
 Suoniansa suoritellen,
 Kääntelevi kylkiänsä,
 Siipiänsä piirtelevi
 Aalto-taipaleen alussa.
 Siitä syttyvi suhina,
 Siitä kasvavi kahina,
 Nousevi kova nujakka;
 Jyrisevi järisevi.
 Lentäessä lainehilla,
 Ujen aaltoien olalla.
 Syöpi, juopi Lemmon lailla:
 Puita seitsemän syliä,
 Vettä ammenta yheksän.
 Savu käypi sieramista,
 Pöly musta pörnyävi,
 Tulta Hurja henkiävi,
 Säkeniä suitsuavi,
 Tuli keohossa kytevi,
 Tuli vatsan valtoavi.
 Tuli sille voiman tuovi,
 Hellet hengelt siittelevi
 Ve’en kuohuvan kohusta.
 Kattilasta kuohuvasta,
 Povessaan porisevasta
 Luistelevi voima luihin,
 Höyryn harmaan humussa
 Valta suonihin valuvi.
 Sepä Laivan likke’elle,
 Kulke’elle Kotkan saavi,
 Luopi mahin Lentäjälle.
 Menevi meren kalana,
 Ilman lintuna iloiten,
 Pyrstöänsä pyöritellen,
 Sipsutellen siipiänsä.
 Pyrstö ohjavi Otusta,
 Kääntelevi kulkiata
 Minne matkansa menevi,
 Minne mieli muuttelevi.
 Vesi vahtuna valuvi,
 Harmaana hurottavi
 Siivistä suhisevista,
 Kosken kuohua kovempi
 Alta kyljen aaltoavi.
 Väylä jäävi jälellensä,
 Virta kiintiä viruvi
 Missä Musti matkaellut,
 Kussa kulkenna katala.
 Senp’ on myötä sievä kulku,
 Lysti matkata merillä.
 Vaikk’ on musta muo’oltansa,
 Sivut tervalla sivelty,
 Sisus häll’ on sangen siisti,
 Kaunis kirjavan korea.
 Siell’ on ontta oleskella,
 Varsin sievältä sijoa;
 Kamareita kaunosia,
 Tupia tasaperiä,
 Joiss’ on miesten oiva olla,
 Lysti lastenki levätä
 Kaikki huonehen kalutki,
 Kaikki talon tarpehetki,
 Juoma, ruoka ja ravinto:
 Mitä miesi tarvihtevi
 Yli meren mennäksensä,
 Päästäksensä matkan päähän.
 Tien se oikean osavi,
 Polun tuntevi tasasen.
 Pian matkat mittelevi,
 Taipalehet tallustavi;
 Pian matkat pitemmätki
 Lyhenevät lyhyiksi,
 Pian väettyvät vähäksi.
 Jäävi mehtät, maat menevi
 Silmän siintämättömälle,
 Laksot, saaret salminensa
 Pian jääpyvät jälelle
 Lentäessä Laivolinnun,
 Ujessa merimatosen,
 Meri kumman kulkeissa.
 Ei sit’ estä Eteläinen
 Eikä Pohjanen pitele,
 Lännet lentävi levossa,
 Ilosena itä ilmat.
 Mitä meri myllyävi,
 Mitä vinkuvi vihuri,
 Into nousevi itikan,
 Mahti kasvavi katalan.
 Tuulet tupruten menevi,
 Rynnaköien raju ilmat,
 Niskojansa nostatellen,
 Räpsytellen rääpäleitä.
 Ilotellen, innotellen
 Aalto aallolta ajavi,
 Vimmapäänä, vihurina
 Lainehelta lainehelle
 Hurja hyppävi hopusti,
 Niinkun oksalla orava
 Puusta puuhun hyppelevi,
 Kärppä kallion kolossa
 Liehuvi kivi kiveltä.
 Eikä tuosta hurja tunne
 Ennen etsiä levolle
 Eikä väsy voimissansa
 Liehumasta lainehilla,
 Ennenkun on ennättännä
 Taipalehen tallustella,
 Päässyt päähän päiväyksen.

[Frans Pietari] K[eme]–lli.

Lähde: Oulun Viikko-Sanomia 14.8.1841.

Frans Pietari Kemelli
Runot
Merenkulku
Oulun Wiikko-Sanomia
1841