Kysymyksiä (Berndtson)
Sortuako tulis Suomenkielen,
 Väinö vanha jättää mierontiellen
 Luonn’ oman, armaan lapsilauman?
 Ukolle, jok’ kultarunot takoi,
 Viisauden ja laulunlahjat jakoi,
 Eikö maansa muuta enään soiskaan
 Kun muiston vaan – ja kerjuusauvan?

 Kas runkoa, min latvaa myrsky rapsi,
 Haaroja, mit’ kirves kilvan napsi
 Se hylkynä kenties’ on huojunut:
 Laaksossapa vesa vesan jälkeen
 Kohouupi jähmetteistään jälleen;
 Vanhus nuorten eloon raittihisen
 Tullut on ja taasen nuortunut.

 Suomea vaan Suomentanner taitaa;
 Kieltä muuta, vuoren, laakson laita
 Sekavasti kaiuttaapi vaan
 Pitäiskö ne päivät vielä tulla
 Ett’ Suomi, äiti vanha, itkusuulla
 Poi’an näkee unhottavan tuonkin
 Ett’ kansa, maa ei taju toisiaan?

 Tää kieli eikö eloo kestäväinen,
 Sen pyhyys eikö minkään pitäväinen,
 Ja eikö johtais lakii, oikeutta?
 Kurjanako maailmaa se kulkis
 Toimimassa totuuksia julki?
 Tokko jäykkä, soinnuton se onkaan
 Selittämään syvää ihanuutta?

 Kansa Suomen! Vieläkö se viipyy?
 Taiko tulee rohkeena sun kiipii
 Sivistykseen, itse luotavaan?
 Eikö ala nousta eri äänet
 Eikö synny syvyydessä väreet
 Liikkehen, mi aavistetta antais
 Oivahenkein liittoon suotavaan?

[Kustaa] K[illi]n[e]n.

Lähde: Ilmarinen 7.7.1877.

Fredrik Berndtson
Kustaa Killinen
Runot
Ilmarinen
1877