Manamansalo
Kuuhut paistaa niin heliäst’,
 kuollut ajaa niin keviäst’.
 Eikös piikainen pelkää?

 – Yhden yön ajan jäätä vain
 yksi-öisellä orhillain
 Manamansalon saareen. –

 Siellä kuihtuu ne ruusut rukat,
 mutta nousee ne murhekukat
 ijäksi ihmisen mieleen.

 – Siell’ on hiljaisen onnen lipas,
 jonka hirmu mua kerran hipas,
 siksi sinne ma matkaan. –

 Liian varhain sa sinne käyt.
 Myöhään, myöhään, ah, sieltä näyt
 tuon turhan tuskasi vuoksi!

 – Niinpä lienenkin helkaheinä,
 särjyn särkynyt säveleinä.
 Manamat ne on tulleet.

 Kysytty mun ei puolta mieltäin,
 koska sun minä löysin tieltäin,
 suuri sulhonij armas. –

 Enkä koskaan ma kysynyt sulta,
 milloin olit minun oma kulta.
 Tänne jälkeni päätyi.

 Eikö pelkää se pieni piika?
 – Mulle tääkin on onni liika. –
 Kumpaisetkin on kuolleet.

 Täällä täytenä Päivä herää,
 koska kehräävät Päivän kerää
 nuoret, nurmen jo nuolleet.