Huhtikuun kuutamo
Suunnaton kuu
 aavoilta heijastuu.
 Siinnossa pettävän kevään se kultana väikkyy.
 Siintäen läikkyy
 aaltoja rantaan ja taivaan himmeys hento
 vain yhä tummentuu, kun varjojen lento
 käy yli maan.

 Rinnaltaan
 nostavat aallot kuuta, ja sen kuvajaista
 kimaltavaista
 pyytävät taas käsivarsin kostein nuo.
 Kuultoa juo
 vain meren mainingit sinikutrit ja hehkusta säteen
 jäi kuva käteen,
 rakkauden
 varjona, tuskainen.

 Nyt sano viimein, etkö jo rantaan kääntyä saata,
 tuskasta laata!
 Kauas vie
 virvasta virvaan aavojen vaipuva tie.
 Oi sydän kiittämätön, sinut tappava sana
 lävisti kerran, ja vieläkin vapisevana
 pelkäät kuulloksi varjon ja harhaksi säteen
 kalleinta aarrettakin, min aallotar nostaa
 prinssien käteen.

 Siks, sydän mieletön, täytyy sun tuskasta laata!
 Pettävä on
 meren syöveri, tutkimaton.
 Kruunun hyljeksityn pois liukua suo se ja kostaa.
 Kultia vei
 kyllin jo välkkyvä hauta, mi ei koti ihmisen, ei.
 Siksi jos aarteen sait, älä säiky, vaan väkevämmin
 paina se rintaasi, jossa on ainoa lämmin.
 Kylmä on aalloissa maata.