Pekka parka


I. 

 Ja Hannu ja Greeta ne tanssivat vaan,
 ilo kaikuvi, huulet hymyy,
 mut Pekka parka se nurkassaan
 lumen, liidun valkeena lymyy.

 Pari nuori on Hannu ja Greeta, sen nään,
 helyt, hääkorut näyttää sen kyllä.
 Polo Pietari puree vain kynsiään
 ja arkivaatteet on yllä.

 Ja hän haastaa hiljaa, katsahtain
 ohi riemussa rientäjöihin:
 »Jos liiaksi järkevä oisi en vain,
 toki pystyisin tihutöihin!»

II. 

 »Sai tuska rintaan asumaan
 ja tuska rinnan jäätää,
 miss’ olenkaan, se sieltä vaan
 pois minut tahtoo häätää.

 Se ajaa luoksi rakkahan,
 kuin hän vois tuskan lientää,
 mut silmiinsä kun katsahdan,
 jo pois mun täytyy rientää.

 Tok’ iloisemmaks mieleni
 käy vuorten rintehillä,
 mut hetki vain, kun silmäni
 jo täyttyy kyynelillä.»

III. 

 Ja Pekka parka hoippuen
 käy verkkaan ohi ihmisten,
 ja kun hän ohi vaeltaa,
 kaikk’ katsomahan seisahtaa.

 Soi tyttöin kuiske korvissa:
 »Tuo tulee varmaan haudasta!»
 Ei, ei, oi rakkaat tyttöset,
 käy hautaan vasta askelet!

 Hän hukannut on kalleimman,
 siks paras maass’ on tuonelan,
 siell’ ikuisesti hiljalleen
 levätä päivään viimeiseen.

Heinrich Heine
Iivo Härkönen
Runot

de:Der arme Peter (1827)
ru:Бедный Петер (Гейне)