Mustalais elämää
Tuoll’ tammien alla, mis’ synkkä on maa,
 Siell’ huiskii ja kuisku ja on sohinaa;
 Ja nuotion loiste niin kummaksi luo
 Puut, paadet ja haamutkin hirveät nuo.

 Mi häälyvä joukko? Ken urho on toi,
 Jonk’ aaltoaa tukka ja silm’ salamoi?
 Niil-virran on rannalla syntynyt hän
 Mustaks’ ihon poltteli päiv etelän.

 Nyt ruohossa ympäri valkean tään
 Urot loikovat maailman kierrettyään.
 Vaan naiset kuin parmaset puuhailevat,
 Ja maljahan viiniä kaatelevat.

 Pian juttuja juoksee ja lauluja soi,
 Joit’ Espanjan maa ensin henkihin loi.
 Ja ukko käy loitsuja laskettamaan,
 Joill’ ankarat vaaratkin pois torjutaan.

 Nyt tyttöjen tanssissa on tohinaa,
 Ne soihtujen lieskassa niin punertaa;
 Ja kiltat ne räikkyy ja viulut ne soi,
 Ja huimana karkelo pois elamoi.

 Sitt’ uupuen vaipuvat sammalihin,
 Puun kuiskina tuutii ne pian nukuksiin;
 Vaikk’ kaukana Must’laisen on kotimaa,
 Unissa se kauniina häll’ kajostaa.

 Mutt’ aamu jo valkenee armahinen,
 Yön haavehet tieltänsä pois ajaen;
 Jo hirnuvat muulit, ja päivä jo lie.
 Pois kulkevi joukko – oi minne sen tie?

Lähde: Hämeen Sanomat 14.5.1889.

Emanuel Geibel
Runot
Hämeen Sanomat
1889