Syyssävel
On, armas, autioina haat.
 On kukat kuolleet. Piisku viluinen
 kuin onnen varjo hämärässä värjyy.
 Jo vainioita vahtii kuhilaat.
 Öin peittää kentät härmä hopeinen.
 Syysmyrskyt yllä kylmäin vetten ärjyy,

 Pian kaikki pienet linnut pakenee
 ja laulut kuolee. Suven unelmat
 kuin pellon laiho vasten sirpin terää
 niin taittuvat. Ja muistot varisee
 kuin lehdet – hymys, hiukses ruskeat –
 ei uuteen kevääseen ne koskaan herää.