Millä lailla tulin ryöväriksi/6
Ensimäiseksi työkseni etsin minä lähimmästä
metsästä oivallisen rosula sauvan. Tämmöisen
puolustus-aseen kanssa mursin minä
ensi työkseni muutamana yönä sen tuomarin
ruokahuoneesen, joka tuomitsi minun
kuritustyöhön siitä että olin nälissäni syönyt
monjaita moilijaisnauriita. Täällä elin
minä sangen muhkeasti hänen kylmän
lintupaistinsa ja sian kinkkunsa ääressä ja
join tyytyväisenä edistyksen maljan uudessa
virassani hänen hyvällä ja kauan säilytetyllä
viinillään. — Tämän kohteliaisuuden
katsoin itseni velkapääksi hänelle osoittaa
siitä hyvästä että hän oli minun toimittanut
siksi kun nyt olin. Mukaani otin minä
vähäsen määrän hopea kaluja, luonnollisesti
kaikki semmoiset, joita helposti ja mukavasti
voin kuljettaa. Sieltä pois kiiruhtaissani
tulin kulkemaan saman ystäväni ja
tuomarin eloaittojen sivutse, ja minulla ei
ollut vähintäkään miettimisen aikaa kauniskaa
noita annettuja ”kelmin ja maankulkian”
nimiä ”murhapolttajan” lisäyksellä,
palkitakseni samalla hänelle kiitollisuusvelkani
siitä että olin saanut puolivuotta olla
kuritusvankeudessa. Sitäpaitse oli minulla
suuri huvitus tehdä pahaa; maailma oli
minua kyllä kauan vainonnut, ja koston
hetki oli tullut. Minä pistin aitat tuleen
ja juoksin pois minkä jaksoin. Vasta puolen
virstan päässä seisotuin minä ja käännyin
taakseni katsomaan ja näin paksun
tulipatsaan kohoavan taivasta kohden. O,
kuinka onnelliseksi tunsin itseni. Minä olin
aivan kun puoli-hullu, hurmauntunut
ja raivosa ilosta; minä hypin ja tanssin
itsekseni metsän rinteellä nähdessäni yhä
suurempia ja suurempia liekkiä kohoavan
taivaalle. — Minä olin nyt saanut kostaa
tälle miehelle, tälle oikeuden ja totuuden
valvojalle, joka ei sallinut minun syödä
muutamaa moiliaista estääksi itsiäni nälkään
kuolemasta; — nämä moili’aiset tulivat
nyt hänelle kalliiksi. Aitoista syttyi
myöskin hänen asuinhuoneensa ja kaikki mitä
kartanossa löytyi, menivät tuhkaksi koska
ei löytynyt tarpeeksi vettä eikä kunnollisia
suojeluskoneita. Mutta tämä ei ollut kaikki,
tuomarin ainoa tytär, tuo ihana yhdeksäntoista
vuotias Elli jäi myöskin liekkien
uhriksi.

Pimeyden enkelin tikku on niin oivallinen
ase semmoisen kädessä, joka kurjassa
himossaan luulee varallisuuden ja omaisuuden
olevan kurjuuden syynä. — Minä
tunsin nyt itseni sangen voimalliseksi välikappaleeksi,
tunsin tärkeyteni vääryyksien
armahtamattomana kostajana, minä paisuin
oikein ylpeydestä kun sain kuulta kaiken
tuon matkaansaattamani onnettomuuden suuruuden.
— Koska oli mielestäni täydellinen.

Samalla tavoin päätin nyt palkita paroonillekin,
joka oli ollut syypää minun
ensimäiseen kaksivuotiseen vankeuteeni Viaporissa,
ja tyydytettynä tällä aatteella, astuin
iloissani Valmarin kylää kohdi. Yö 
oli jo kulunut aamupuoleen kun tulin vanhempani
asunnolle oltuani siitä poissa lähes
kolme vuotta. Äitini tapasin valvomassa
isäni kuolinvuoteen vieressä ja muutaman
tunnin kuluttua oli hän herennyt
hengittämästä. Hänen tarkoituksensa oli
toimittaa ruumiille tavallinen hautaus, mutta
minä nauroin hänen esitykselleen vastoin
silmiä. ”Onko hän antanut toisten maata
rauhassa haudoissaan, mistä ansiosta pitäisi
hänen saada rauhallinen hautaus,”
sanoin minä. Äitini yritti tekemään vieläkin
esityksiä, vaan minä uhkasin musertaa
hänen päänsä rosulakepilläni jos vielä
sanankaan hiiskuisi vastaani, ja seuraavana
yönä kuljetin isäni ruumiin tutkittavaksi
samalle lääkärille, joka oli avannut morsiameni
Lydia Eriksonin. — Tämäkin oli
mielestäni jonkun lainen kosto.

Muutaman tunnin kuluttua tämän perästä
pistin jo paroonin kartanon tuleen
ja vähän matkan päässä nautin minä oikein
riemusta pakahtumaisillani tätä loistotulitusta.
Koko muhkea hovi meni nyt
aivan raunioiksi ja siinä tullut vahinko
oli ääretöin.

Parooni epäili minun sytyttäneen kartanon
ja panetti heti kiinni, mutta kun ei
löytynyt mitään todistuksia, laskettiin minut
irti epäluulon alaisena ja varoituksella
pitää vaari itsestäni muutoin olisin pian
uudestaan vankeudessa.

Koto seutu tuli minulle nyt kärsimättömäksi.
Lydia Eriksonnin kuva vainosi
minua jokapaikassa, joissa hänen olin ennen
kohdannut; minä en saanut enää rauhaa

missään, jonka vuoksi päätin myydä
isäni kalan pyydykset ja niillä saaduilla
rahoilla varustaida matkalle etsimään uutta
vaikutusalaa jossain Suomen sydänmaan
seudussa.

1881
Tapio