Näin mä kerran suurta unta
Näin mä kerran suurta unta:
 Suomi suur’ oli valtakunta,
 kansa valtias pellon oman
 rahkan reunassa rannattoman,
 työt se sääteli, lait laati,
 tasan vallan ja arvon vaati,
 oli ohjissa miehet oivat,
 nimet kuulut ja kauas soivat,
 pellot täytenä tähkäpäitä,
 kesät hääteli talven jäitä,
 maassa kauniissa kaunis kansa,
 oikeus kullain ohjanansa,
 veli veljenä toista kiitti,
 käden lämpimän toiseen liitti,
 ollut herraa ei, ollut orjaa,
 kukin kättensä heelmät korjaa,
 ken on heikko, sit’ auttaa toinen –
 autuus aatella aika moinen!

 Näin mä kerran suurta unta:
 sukes suureksi kansakunta,
 kokos poikansa kaikkoelleet,
 isäin teiltä pois harhaelleet,
 tarjos kotoisen oman turpeen,
 nosti suojaisan kodin korpeen,
 ennen hylkynä, ennen soina
 maa, nyt lainehti vainioina,
 nousi lämpimät riihen sauhut,
 kaikkos vierahan sorron kauhut...
 Asui maata ja aherteli
 kansa pirteä, siellä eli
 miehet käynehet Amerikassa
 töiden taitoja oppimassa,
 kansa kymmenenmiljoonainen,
 mies kuin valtias, kukka nainen,
 asui rauhassa rauhan maita,
 onnen voitetun sunnuntaita...

 – –

 Onni nähdä on edes unta...
 Taivas paiskovi pakkaslunta,
 hyytä huuruvat korvet jäiset,
 hyyss’ on haavehet välkkyväiset.