En sure kansan elämää
En sure! Kansa kärsikään,
 se outoa ei liene!
 En sure kansan elämää,
 vaikk’ ei se iloon viene.

 Muut kärsinynnä ompi myös,
 siis kärsi, kansa, vuota,
 ja menköön tyhjiin toimes, työs
 sa luojahasi luota.

 Myös pettyköhön toive sen
 ja rauetkohon usko.
 Jo sammu, valo päivyen,
 jo haihdu, huomenrusko!

 En huolis tuosta! Käynyt on
 niin kansoillekin muille,
 siis kärsi, kansa onneton –
 ja huokaa honkapuille!

 Vaan kuoloasi suren ain’,
 kun kuolet taivasalla,
 vain kuiske kuusten huojuvain
 sen kertoo huminalla.

 Sun kuoloasi suren ma,
 kun kuolet mieron tiellä,
 on päälläs taivas tuikkiva
 ja allas hanki siellä.

 Muut kansat kuoli taistohon,
 kun puunti tannermulta,
 kun nousi ilmat raivohon
 ja säilät säihki tulta.

 Mun kansain kuolee korpehen,
 kuin teiri alle ansan –
 eloa kansan sure en,
 vaan suren kuoloansa.