Kultakaupunki
Näin kaunihin kultasen palatsin:
 oli kadut ne timanteista,
 oli porttikin puitettu päärlyihin
 ja rappuset rubiineista.

 Siell’ juotihin kihloja prinsessan – 
 oli kutsuttu sinne monta – 
 ja kuorin me kuulimme veisaavan
 häälaulua loppumatonta.

 Kovin kirkkaus häikäsi, häikäsi nuo
 korukirjaillut valkeat vaatteet;
 oli outoa tuo, en viihtinyt, luo
 yön haamujen hiipivät aatteet.

 Kun kukkia etsein, mä kultaa sain,
 jopa kylläksi alkoi tulla.
 ”Oi kuningas! kultaa, kultaako vain,
 vain köyhää kultaako sulla?

 En kultaa lemmi, mä korkeintaan
 sitä ihailen impeni vyössä,
 oon uinunut lenhohon suurempaan,
 kuin tää, kodin kuutamoyössä.”