Thulen kuningas (Leino)
Tuo kuningas Thulen harmaan
 oli hautaan uskollinen.
 Hän kädestä kuolevan armaan
 sai maljan kultaisen.

 Se juhlissa tuotihin esiin,
 hän kalliiks sen arvioi,
 hänen silmänsä menivät vesiin
 joka kerta kun siitä hän joi.

 Ja kun tuli kuolema hälle,
 luki kaupungit maansa hän,
 muun kaiken soi perijälle,
 ei maljaa elämän.

 Hän linnassaan pidot laati
 meren rannalla myrskyisen,
 hän juhlahan vasallit vaati
 alle kaarien korkeiden.

 Nous kesken naurun ja naljan,
 elon joi tulet viimeiseen,
 pyhän heitti hehkujen maljan
 veen valtavan syvyyteen.

 Näki, kuinka se upposi, haipui,
 miten ahnas aalto sen vei.
 Hänen silmälautansa vaipui;
 sen enempi juonut ei.

Eino Leino
Johann Wolfgang von Goethe
Runot