Päivien valo
Päivieni valo on se hetki,
 jolloin sydämeni lapsen nään.
 Raskas vaikk’ on jalkojeni retki,
 kestävät ne vuoksi määränpään.
 Hymy taivainen mua vastaan väikkyy,
 huilun-ääni tervetuloaan
 laulelee, ja povessani läikkyy
 rakkauden lähde tulvillaan.

 Usein mietin: pienokaisen myötä
 syntyykö myös Ilo maailmaan?
 Kädet pienet touhuavat työtä
 loistaessa hymyn innokkaan.
 Olemisen ihanuutta pelkkää
 livertää kuin peipon poikanen
 lapsi, jonka riemuäänet helkkää
 suojiin surutalon hiljaisen.

 Mutta vuokon-kasvoistasi milloin
 äitis silmin minuun katsahdat,
 tuskin hengähtäen tunnen silloin:
 aukee rajat, vaihtuu maailmat.
 Kyyneleissä riemun ajattoman
 lähelläni hengen armaan nään,
 ääntä kuunnellen, mi vie mun oman
 lapsuutemme taivashämärään.