Ihanteen etsijä
Olen aatetta kauvan kaivannut,
 joka lauluni lentoon saisi.
 Olen katsonut kaihoten taivaat, maat,
 mikä mieltäni innostaisi.

 Valon kaihossa kauvan hapuilin,
 vaan unhotin pohjolan päivän,
 ajatusteni aalloissa uiskellen
 koin huuhtoa mieleni häivän.

 Minä kaihosin ihmisveljeyteen,
 vaan naapuriveljiä vieroin,
 ja veljeyskaihoni – kauhulla näin –
 oli itserakkaus kieroin.

 Isänmaalleni mieleni sitten soin,
 se vanhakin vaikk’ oli aate.
 Sen pohjalle – ihmeeksi maailman
 oli aikeeni laittaa raade.

 Isänmaassani astelin tarkastain
 mun viljelystarhani juurta,
 johon jotakin voisin nostattaa
 eriskummaista, loistavan suurta.

 Sitä juurta mä missään nähnyt en,
 ja kun katselin kaihoisemmin,
 olin ankara kurjasta synnystäin –
 ja itseän taas minä lemmin.

 Kun niin minun mieleni myllertäin
 oman toivonsa tarhoja kitki,
 kotimaani mä vaarassa silloin näin,
 minä näin miten kansani itki.

 Kotimaani mä vallassa vaaran näin,
 mut kansani murheissaankin
 oli jäyhä ja uljas ja maallensa
 oli altis se uhrautumaankin.

 Olen poikanen Suomen! Kansani on
 kotimaassani luonani mulla.
 Jäsen jäntevän heimoni olla ma saan,
 ja tahdon sen verraksi tulla.

 Oi, Suomeni, sulla on muinaisuus
 maan kansojen kaunokaisin,
 on kuin runo sorja ja sointuinen,
 syvä, suuri ja ihanaisin.

 Miten, kansani, kärsit ja kamppailit,
 kulit kestäen kalman öissä,
 vaan konsaan kirkasta kilpeäs et
 ole tahrannut konnantöissä!

 Olet itse sä korpesi kyntänyt,
 et konsaan sortanut muita,
 vaan sortoa vastaan taistellut
 olet uljaita taisteluita.

 Kun väistit kalpoja vierasten,
 et kernaasti iskenyt vastaan.
 Jos rauhassa toimia saanut et,
 sodit silloin ainoastaan.

 Sun rauhantoimesi loista ei,
 vaan siksi ne onkin suuret.
 Sun voimasi vahvana pohjana on
 hyvän tunnon ja kunnon juuret.

 Kivikummuista, korvesta, kansani, loit
 sinä viljavat pellot ja niityt,
 ja siksi sä kantelin, lauluines
 niin lujasti maahasi liityt.

 Vaan lauluissa, joittenka soinnussa on
 humu kuusten ja kuiskeet tuulen,
 tulet tunnen mä rintojen kaihoisten
 ja Väinämön viisautta kuulen.

 Kun taas sinä, kansani, laulaen
 teet vaikeissa vaaroissa työtä,
 ihanteeni ja onneni suurin on
 sun työssäsi olla myötä.

Syyskuulla 1899.