”Palveleville siskoille”
Oi siskot! Jokaisella ihmisellä
 on rinnassansa hento kukkanen,
 mi kainostellen uinuu keväimellä
 ja toivoo päästä lämpöön päivyen.

 Jos vapautuu se päivän suuteloihin
 ilosta loistaa verhot, teriöt,
 ja heteet, emit käyvät toimimoihin
 ja syntyy uudet kukkaseliöt,
 ja ihanana tuoksuu kukkasmaailma
 ja elo sen on täynnä riemua.

 Vaan koskeneeko kukkaa kylmä halla
 ja peittäneekö hennon synkkä yö,
 sen lehdet surkastuu, kaivamalla
 pois suvituoksun syksyn turma syö.
 Pois kuihtuu elämä kukkasmaailman
 ja mannut peittää vaippa kuoleman.

 Niin siskot! Jokaisella ihmisellä
 on rinnassansa hento kukkanen,
 mi loistaa, jos saa päivää hengitellä
 mut kuihtuu, kuolee valtaan pimeyden,
 ja miss’ on kukka, missä ihminenkin
 mi pimeäst’ el pyrkis valohon,
 kun kerran tarve valon kirkkaudenkin
 elämän kaiken ensi ehto on?

 Mut’ siskot, jokaisella ihmisellä
 on myöskin suuri valta hallussaan.
 Hän kukistaa voi voiman pimeydellä
 ja luoda valistusta maailmaan.
 Ken tahtoo nousta maihin aurinkoisiin
 mi mahti voisi häntä taltuttaa –
 jos yhtyy samaa tahtovaisiin toisiin
 ja joukoin rynnistää ja ponnistaa!

 Herätkää, siskot, horrosvaipan alta
 ja nouskaa yhteistyöhön, taisteluun.
 Ihana päivä loistaa taivahalta ja
 kutsuu säteilynsä huikaisuun.
 Herätkää, nouskaa! Nouskaa viipymättä
 ja murtakaamme muurit sorron yön!
 Myös veljet lyövät teille veljen kättä
 Ja tekevät liiton vapautuksen työn.

 Oi, siskot! Meillä, meil’ on jokaisella
 kipinä ikitulta sisällään.
 Se kulta täytyy meidän kirkastella.
 Ja viedä aateahjon lämpimään.
 Se kulta takokaamme sormukseksi
 maapallon kaartavaksi kauttaaltaan
 se ihmiskullan kaari ikuiseksi
 ajaksi veljeyden tuo maailmaan!

Lauri Soini.

Lähde: Työmies 9.3.1904.

Lauri Soini
Runot
Työmies
1904