Illan suussa
Vaari kylvää, sitkainta
 vetää västäräkki,
 pyrstö keikkuu, ketterästi
 ylös-alas vitoo,
 saran päässä pulleana
 seisoo ohrasäkki.
 Paavo, pojanpoika, siinä
 tammaansa jo sitoo.

 Kirriäinen taivahalla
 kiirii kiitoksineen.
 Jalan alta musta multa
 lämpimänä uhoo.
 Vaari nostaa katsehensa
 myöskin taivaan sineen:
 – Luojan nimeen touon teen,
 suo, ettei halla tuhoo.

 – Suokoon Herra sadetta
 ja suokoon Herra poutaa,
 että täyttyis riihen parret
 kultasitomista.
 Maltahia syksyn aikaan
 muori panna joutaa...
 Tamma, noh, käy vaolles,
 ei siinä vilkumista...

 – Siitä sitten joulusahdit
 saadaan omat, oivat...
 On se muori kultainen,
 sen vielä jalka jaksaa.
 Muistan vielä, kuinka ennen,
 koska pillit soivat...
 en ma silloin katsonutkaan,
 minkä kihlat maksaa...

 Vaari kylvää, sitkainta
 vetää västäräkki,
 Paavon tamman äes tarttuu
 jyrkän mäen rintaan...
 täyttyy pelto, tyhjentyypi
 kallis ohrasäkki,
 kirriäinen taivahalta
 putoo pellon pintaan.

 Lauloi siinä kevään virren,
 yhtyi siihen vaari,
 otti lakin päästänsä
 ja sormet yhteen liitti.
 Seijastui niin selkeänä
 vaarin elon kaari,
 että Luojaa muistaissansa
 muorinkin hän kiitti.