Syys-yönä
On yö! Yö synkkä, pilkkomusta!
     Täynn’ ovat hongat huokausta
       Ja huolta uni maan.
 Ei vähintäkään päivän pilkutusta!
     Myös taivas on kuin tuskissaan.

     Syys-myrsky tempaa marhaminnan
     Ja kyntelevi veden pinnan,
       Ett’ tulva vaikeroin
 Ain alas halkeilee, ja Ahdin linnan
     Sen vyöry täyttää verratoin.

     Vaan tuntiessaan veden leikot
     Nyt Vellamon herääpi veikot
       Ja käypi karkeloon;
 Ja nevat siittää virvain öiset peikot
     Kamoksi myrskyn kiljuntoon.

     Viel’ aukeaapi vuorten ukset
     Ja päästää uudet kummituset
       Kesk’yöhön hirveään:
 Luurangot kalisee kuin kankaan sukset –
     Kuu pilkistävi pilvistään.

     Kas! Nytpä kaikki kisaan pauhaa,
     Suin irvistävin jahnaa, jauhaa
       Ja luunsa yhteen lyö – –
 Oi kauhua! Jo silmäni sois rauhaa;
     Vaan tenhonnut sen on tää yö!

     Mä katson, katson vaan; ja vimman
     Tää näkö-ala kauneimman
       Mun povelleni tuo:
 Jo tunnen polvissani oudon kimman,
     Kuin vetäis mikä mörköin luo.

     Ei auta vastus! Vahv’ on ansa –
     Jo helkyn heidän rinnallansa,
       Ja käsi käteen saa.
 Eip’ oudostellut mua peikkoin kansa,
     Vaan tervehti kuin tuttavaa.

     Ja sulo-siimes valtas’ pääni,
     Niin ol’, kuin toista elämääni
       Jo oisin siemäillyt;
 Vaikk’ edelleen myrysi myrskyn ääni,
     En kauhistunut sitä nyt.

     Ja peikot tuntui tuttavilta,
     Kuin ilolle on kesä-ilta
       Ja syys-yö surullen;
 Niin ol’, kuin kauko-ajan ahtehilta
     Mull’ loistais haamut muistojen.

     Mi lienee ollut suloisuutta,
     Jo unhon valtaamaa, tai uutta,
       Sen kaiken koossa näin;
 Min lienen kärsinytkin katkeruutta,
     Se heijasti nyt mielessäin.

     Mut uus’ ol’ nyt mun mielein kalta:
     Mi ennen tuntui suloisalta,
       Se mitätönt’ ol’ nyt;
 Pois oli povestain myös vihan valta,
     Kaikk’ into viluun viihtynyt.

     Mä itsekin vaan olin haamu,
     Jok’ karehdin kuin veltto laamu
       Koht’ usman avaraa,
 Enk’ iloa ees tuntenut, vaikk’ aamu
     Jo vähin alkoi ruskoittaa.

     Mut peikot, nähden päivän-koiton
     Jo valaisevan idän loiton,
       Nyt karkkos’ äkkiään;
 Ja luonto viihtyi: aurinko sai voiton
     Yl’ yön ja öisen myrskysään.

     Mä yksin jäin ja katsoin aina
     Viel’ ilmaa, jossa raivokkaina
       Vast’ äsken peikot näin,
 Ja pääni tointui; tenhon lyhyt laina
     Taas raukesi mun mielestäin.

     En tiennyt ensin, liekö unta
     Vaan ollut koko peikkokunta,
       Vai pilaa aavehein;
 Sen tunsin, ett’ ol’ satanut kuin lunta
     Mun kuumalle sydämellein.

     Sen tunsin, ett’ tää lyhyt hetki
     Myös katkerimmat aatoksetki
       Ol’ saanut viihtymään,
 Ja soin, ett’ elämäni kurja retki
     Ois tähän päässyt päättymään.

     Mut raukes’ jälleen rauha hempi,
     Ja kahta vertaa vaivaisempi
       Ol’ sydän entistään;
 Poiss’ oli usko, toivo, poissa lempi,
     Mi mielt’ ois suonut elämään.

     Ne kaikk’ ol’ niellyt vilpin hauta,
     Ja sydämein, kuin romurauta,
       Ol’ jäänyt ruostumaan – –
 Oi katkeruutta! Auta, Herra! Auta
     Uus lempi minuun palamaan!

Rafael Laethén
Runot