Almansor


1. 

 Doomissa Cordoovan kohoo
 Ykstoistsataa pylväst’ tuimaa,
 Ykstoistsataa jättiläistä
 Kantajana kuvun huiman.

 Pylväill’ on ja seinämillä
 Yltä alas kirjailuita,
 Ylhät lauselmat Koraanin
 Siin’ on kukkiin kiedottuina.

 Maurit kunniakses, Allah,
 Rakensivat moskees muinoin!
 Mutta kaikki jo on mennyt
 Synkkäin aikain synkkään kuiluun.

 Tornista, jost’ ain muezzin
 Huusi kansaa rukoukseen,
 Nyt soi kristittyjen kellot
 Kaihoisasti äänin kumein.

 Parvilta, mist’ uskovaiset
 Profeetasta lauloi julki,
 Messun valhetöitä näyttää
 Papit kaljupäät ja munkit.

 Siin’ on öykkää, kumarrusta
 Eessä maalinaamain nukkein,
 Humu käy, ja soi ja suitsuu
 Vilkkuessa tuohustulten.

 Siellä doomissa Cordoovan
 On Almansor ben Abdullah;
 Vait hän katsoo pylvässarjaa,
 Ja hän hiljaa ääntäin puhuu:

 ”Oi, te pylväät, jättiläiset,
 Allahille nousseet muinoin,
 Nyt, te jäykät, palvelette
 Kirottua kristikuntaa!

 ”Ajan pakkoon mukaannutte,
 Tyynnä kannatte sen kuormaa;
 Niinpä mielellein voin, heikko,
 Minä myös jo rauhaa suoda.”

 Päänsä painaa hilpein mielin
 Niin Almansor ben Abdullah
 Alle kasteen pyhän maljan
 Doomissa Cordoovan uljaan.

2. 

 Nopeaan hän doomist’ astuu,
 Huimaan kiitää ratsullansa;
 Kutrit kosteat ne liehuu,
 Keikkuu töyhtö hatussansa.

 Tietä Alkoleaa kohden,
 Guadalquivir-virran rantaa,
 Missä mantelit ne kukkii,
 Oranjit luo tuoksujansa;

 Sinne kiitää ritar reipas,
 Viheltää ja naurain laulaa;
 Lauluun linnut riemuin yhtyy,
 Sitä säistäin virta pauhaa.

 Tuolla linnass’ Alkolean
 Asuu Clara de Alvares;
 Isä sotii Navarrassa, –
 Tyttären on päivät vapaat.

 Torvien ja rumpuin räikkeen
 Kuulee kaukaa jo Almansor,
 Ja hän näkee tulten tuikkeen
 Läpi linnapuiston varjon.

 Linnass’ Alkolean tanssii
 Kakstoist’ tummasilmää naista,
 Kakstoist’ tummasilmää herraa;
 Tanssiss’ uljain on Almansor.

 Vilkkain mielin vallatonna
 Liehuu hän vain perhon lailla,
 Ja hän tietää sulo lausein
 Mielistellä joka naista.

 Isabellan pientä kättä
 Suutelee hän, rientäin matkaan,
 Istahtaa Elviran viereen,
 Ja hän silmiin häntä katsoo.

 Naurain Leonoralt’ urkkii:
 Onko nyt hän mieliks armaan?
 Ja hän näyttää kultaristin,
 Mi on kudottuna vaippaan.

 Joka naiselle hän kuiskii,
 Häntä lempivänsä sanoo;
 ”Totta kuin oon kristitty!” hän
 Varmaan sata kertaa vannoo.

3. 

 Tuolla linnass’ Alkolean
 Hälvennyt on riemu, hilke,
 Poistuneet on naiset, herrat,
 Eikä enää tulet vilku.

 Donna Clara ja Almansor
 Ovat yksin saliss’ siinä;
 Yksin vain luo viime lamppu
 Heidät valoon puolisiimeen.

 Nojatuoliss’ istuu donna,
 Jakkaralla ritar istuu,
 Ja hän raskaan päänsä uinuin
 Laskee syliin armaan immen.

 Ruusuvettä pullosesta
 Valaa donna kaihomielin
 Kutrillen Almansorinsa,
 Jonka rinta huokuu, riehuu.

 Sulo suukon viehkein huulin
 Painaa donna kaihomielin
 Kutrillen Almansorinsa,
 Jonka otsa pilviin peittyy.

 Kyyneliä vienoin silmin
 Itkee donna kaihomielin
 Kutrillen Almansorinsa,
 Jonka värjyy huulten pielet.

 Taas hän uinuu seisovansa
 Nöyrin päin jo vettä tippuin
 Tuolla doomissa Cordoovan, –
 Kummat äänet korviin rinkuu.

 Uljaat pylväät, jättiläiset,
 Vihan vimmoin iestään yrmii;
 Ei ne enää kestä kuormaa,
 Ja ne huojuu, ja ne ryskii.

 Ja ne hurjaan sortuu, suistuu,
 Papit, kansa parkuu silloin,
 Kupu ryskyin ruhjoutuu, ja
 Ristin jumalat ne kirkuu.

de:Almansor (Buch der Lieder 1827)
Альманзор (Гейне)