Meiän rovasti
Meiän rovasti
 on paksu kovasti
 ja oppinut niinkuin synti,
 mut rahvaan mies,
 joka kerskua ties,
 miten taatto maatansa kynti.
 Hän elää kuin me,
 on kernas puolkuppi-kahville
 kuin me,
 ei pulloa pelkää laisin;
 syömäri on
 kuin me,
 laiska on
 kuin me,
 – mut toista on sunnuntaisin.

 Kun käy hän kaapuun ja kauhtanaan,
 jo on muut niin vaivaisen pieniä vaan,
 mut rovasti, hän kuin varttuu;
 hän silloin on rovasti kauttaaltaan
 ja onkin rovasti paukuttamaan,
 on rovasti rovastikunnassaan,
 mist’ täysiä kappoja karttuu.
 En unhota, en iki-maailmassa,
 miten arvokassa
 tamineissaan viimein hän kulki,
 miten maailman lapsia
 hän alkoi rapsia
 ja lain luki lihalle julki!
 Ja rovasti nyyhki
 ja silmiä pyyhki,
 kun vuohet jo pois hän sulki!

 Ja ääneen me itkimme kaikki ihan,
 kävi vaivaks lihan,
 ja sielua tiukalle vaati.
 Ja kirkkoraati läks kyyrypäin,
 kun saarna se päättyi näin,
 ulos jäljekkäin,
 – oli kutsuttu kokoon raati.
 Mut katsokaas,
 me miestyimme taas,
 kun rovasti viimein lausui:
»Nyt, naapurit, päätteeks paukku,
 voileipäpöytä ja naukku!»

sv:Våran prost