Vergiliuksen lähtiessä
Suojelkoon sua taivas, oi,
 suojelkoot Helenan veljyet, tähtöset!
 Teljetköön isä tuulien
 kaikki muut, toki ei leyhkiä läntisen.

 Kannat, oi alus, kallista!
 Saata Vergilius Attikan rannalle,
 saata ehjänä sankari,
 että säilyisi, oi, puoli mun sielustain.

 Rautatammi ja vaski lie
 kolminkertahinen ympäri rinnan sen
 ollut, ensin mi uskoa
 aaltoin armoille voi haahtensa haurahan,

 eikä peljännyt puuskia
 pohjoisen, idän ei inhoisan raivoa,
 tuon, mi hyökyjä Hadrian
 hallitsee, pelännyt ei sadetähtiä.

 Olla kuoleman-kylmä se
 mahtoi mies, joka voi silmillä kuivilla
 nähdä nuo merihirviöt,
 kauhun kalliot myös, Acrocerauniat.

 Turhaan maat sekä mantereet
 luojat leikannehet lie meren kuohuilla,
 koska kuitenkin irstahat
 haahdet kaalamojen kiellettyjen yli ui.

 Uljas kaikkea uhmaamaan
 heimo ihmisen käy herjahan, vääryyteen.
 Uhmin Iapetuksen laps
 vilpillä viekkauden toi tulen kansoille.

 Tuotu kun tuli linnastaan
 taivaisest’ oli näin, paisehet, kuumehet
 oudot maan yli lankesi,
 kuolo askeliaan kiiruhti ankara.

 Nousi Dædalus ilmoille
 sulkalentimin, joit’ ei ole sallittu
 ihmiselle; ja Herkuleen
 voima murskaksi löi Tuonelan portitkin.

 Missä määrä on ihmisen?
 Taivaankin pyhättöön pyrjimme, tyhmyrit,
 sentään nurkuen, nuoliaan
 koska sinkoelee suuttunut Juppiter.

Eino Leino
Horatius
Runot