Surusta iloon
En tiedä, mik’ on sattumaa
 ja mikä muuta lienee,
 vaan useasti kulkijaa
 tääll’ outo voima vienee.

 Näät korven tietä kaameaa,
 kuss’ surun virttä kuulin,
 ma astuvani ainiaan
 täss’ elämässä luulin.

 Mut katso: äkin korpitie,
 tuo kivinen ja karu,
 mun kukkatanterelle vie,
 jok’ kaunis on kuin taru,

 miss’ uinuu ujot orvokit,
 nuo viehkeät ja vienot,
 ja ruusut, liljat, narsissit
 ja sinikellot hienot,

 jotk’ kaikki, kaikki kumartaa
 ja hymyilee ja huojuu
 ja poimijaansa odottaa
 ja kiehtovaisna nuojuu,

 ja jossa, päällä kukkien,
 käy niiden haltijatar,
 suloinen tyttö tuoksujen
 ja värin valtijatar.

 Hän auersiivin liitelee
 ja vastahani kulkee,
 mua hurmahuulin suutelee
 ja sylihinsä sulkee.

 ja kukkasin mun koristaa,
 mun unelmilla täyttää,
 maan armauden osoittaa
 ja kauneuden näyttää

 ja keijuen ja leijuen
 mua edemmäksi johtaa,
 kuss’ silmä luonnon luomien
 jok’ ihanuuden kohtaa.

 Ja kaiko ei hän tieltäni,
 ei loitommaksi lennä
 ja on kuin ei hän luotani
 pois aikoisikaan mennä,

 vaan ikipaiviks jäisi hän
 luo miehen mieltymänsä,
 sois hälle poven liekkivän,
 sois hälle pyhimpänsä

 ja korvenkäyjän keralla
 hän kukkasihin hukkuis
 ja mieron mies ja prinsessa
 suudelmihinsa hukkuis.