Jakobin paini
Ne tulivat muinen ne jumalat –
 Miten sanoisin – kummaan puhtiin:
 He heittivät nektarin humalat
 Ja tunkivat neitojen luhtiin.

 He laskivat ylhästä taivaastaan
 Alas ihmistytärten luoksi
 Näit’ emänniksensä ottamaan
 Iki-ihanaisuuden vuoksi.

 Mut jättiläispolvi puoleton
 Sitä seurasi sekoitusta. –
 Ja vaikka se ennen ollut on
 Jo vedenpaisumusta

 Se tapaus, niin sen arvaakin,
 Ett’ arkki kun aalloilla häilyi,
 Täss’ avarass’ arkissa Noakin
 Pari jättiläistäkin säilyi.

 Näist’ alkoi ne Enakin väkevät –
 Vai mitä sä, lukija, virkat –
 Jotk’ Israelin kansan näkevät
 Pieniksi kuin heinäsirkat.

 Sitä jatkoa, pait moni valtias,
 Moabiss’ oli ylen yltä;
 Og niit’ oli, Basanin kuningas,
 Mitalt’ arkkunsa kolme syltä.

 Sitä jättöä ajan harmahan –
 Tuost’ oppineilla on harkka –
 Oli polvien perästä varmahan
 Myös Jakob, se patriarkka. –

 Tätä Jaakkoa vihasi verehen
 Ja vaanikin Esau ruotus;
 Joen taa hinas Jaakko siis perehen –
 Siit’ yli vei Jabbokin kotus. –

 Kun turvan tuntein nyt yöksi hän
 Jäi tälle-rannalle yksin,
 Mies vieras, tullessa pimeän,
 Kävi hänehen käsityksin

 Sekä haastoi Jakobin painelemaan –
 He painikin aamun koittoon –
 Mut kuinka he siinä painelikaan:
 Se vieras ei päässyt voittoon.

 Oli oteltu auringon ylenemään,
 Niin Jakobin reisjänne ratkes.
 Mies, kysyen myös hänen nimeään,
 Teki lähtöä, – painelu katkes.

 «Sinä minusta melkein voiton veit
 Nimes ei ole Jakob enää.
 Olet Israel, Jumalanpainija. Teit
 Tämän yön – Jumalallesi tenää.»