Merimies G. Lundströmin muistelmia/7
Kun seuraavana maanantai-aamuna saa­vuin 
työpaikalle, tuli katteini Bartram luok­seni 
ja kysyi surkuttelevalla äänellä:

”Sinuako eilen kuulutettiin?”

”Minua.”

”Nyt kävit pahaan pulaan, sillä eivät
vaimot täällä ole niinkuin Suomessa. Minä
ainakin surkuttelen sinua.”

”En minä voi kärsiä kasarmin elämää,”
vastasin vaan tyytyväisenä onneeni.

”Luuletko siitä sen parempata elämätä tu­levan”, 
mutisi katteini ja meni pois.

Nämä katteinin sanat kolauttivat sydän­täni 
kokolailla; kuitenkin lohdutin itseäni sillä,
että morsiameni oli nuori ja luultavasti siitä
syystä myöskin taipumaton; minä taas olin
taitava kaikkeen vaimoväen työhön ja voisin
siis hempukkaani opettaa.

Kun kolmas kerta oli kuulutettu, päätimme
muurarin kanssa mennä morsiamiamme ter­vehtimään. 
Koulun johtaja ei tätä kuiten­kaan 
myöntänyt, ennenkuin hankimme pää­mieheltä 
lupakirjan. Tämän saatuamme läk­simme 
uudestaan koulukartanolle. Nyt pää­simmekin 
sisälle ja morsiamet tuotiin näkyviin.
Minun oli, miten edellä jo mainitsin, kaunis,
valkotukkainen ja vasta seitsemäntoista vuo­tias 
tyttönen, kasvultaan vähänläntäinen.
Hän näytti heti mieltyvän minuun, — minä
olin häneen jo aikoja sitte mieltynyt. Noin
tunnin verran siellä oltuamme, täytyi taas
lähteämme pois.

Olin kuullut morsiamellani olevan aivan
vähän vaatteita, jonka vuoksi arvelin ja
tuumin millä keinon hänelle niitä enemmän
hankkisin. Onnistuin kuitenkin saada näitä
hänelle sekä paljon että helpolla hinnalla.
Päämiehellä oli nimittäin ollut eropalainen
piika, aivan Varvaran kokoinen, joka hil­jakkoin 
oli kuollut. Tämän kaikki vaatteet
joita oli suuri kirstullinen, onnistuin nyt
saada ostaa kolmella sadalla ruplalla pank­koossa.

Vikkon kuluttua menimme vihille. Vih­kimisen 
jälkeen kävimme heti päämiehen luo,
joka ystävällisesti otti meitä vastaan, toi­votti 
onnea ja muistutti meitä elämään
tyytyväisenä ja sovussa keskenämme. Huone
oli meille valmis, johon läksimmekin kohta
asumaan. Nyt ei enään tarvinnut mennä
kasarmiin, ja kaikki oli muuten hyvin, paitsi
ett’emme tahtoneet oikeen ymmärtää toisiemme
puhetta, sillä minä olin aina vaan huono
venäjän kielessä. Toimeen kuitenkin tultiin
senkin puolesta.

(Jatk.)

Jatkokertomuksen osat