Hurmio (Haarla)
Es’isät rakkaat, härmän-hämäräiset,
 pedosta pedon siittäneet kautt’ aikojen!
 – Es’isät kaikki, taatot taikojen,
 te jäärät, ilvekset ja myyrät möyriväiset
 ja sudet kaikki maassa vainaitten –
 teen teille kunniaa kuin vahvemmalle heikko – –
 Mut yks vain mieleen mulle sielujenne peikko,
 vain yksi kaunis on ja laulun aihe – –

 Oi peto Hurmio, sa silkinkarvallinen!
 Sun omain suontes viini juovuttanut on,
 sa kiidät alla hurman auringon,
 vaikk’ ootkin elon patto pannahinen
 ja tuhon tulva allas summaton – –
 Kuink’ onkaan solevat ja sorjat jäntereesi,
 kun saavuttaissas viime jyrkänteesi
 ne hukkumisen hurjaa riemastusta
 ja tuokseen vimmahisen juopumusta
 päin päivää väräjöivät, maahan vaipuen.

 Teit’ esi-isät kaikkein autuaallisimmat
 pedosta tästä lauluin kiittelen!
 – Tuo ikiperintö ja hurma sen
 pois peitti veljes vihat, kammot, kimmat,
 sep’ yksin hymyin, anteeks antaen
 tuot’ elon hourupäistä katsoi näytelmää,
 miss’ ihmislapset haihtuvaiset temmeltää,
 kaikk’ onnen antimia anoellen.

 Tää hurma sielussain ja surma vuorotellen
 mun suotiin nousta hurjat harjanteet,
 nuo pitkät käydä riidan taipaleet – –
 Mut enpä käynyt Manaa etsiskellen:
 Hain elon kukkeutta hautuumailta,
 alati muistain rauhan pientareet,
 joit’ ihmehenä peitti illan hämäryys,
 joill’ uinui lempi, leikki ystävyys.