Haaksirikkoinen
Toivo ja rakkaus! Murskana kaikki!
 Ja ma itse, niinkuin ruumis,
 Jonk’ äissään meri on runsinut,
 Makaan rannalla,
 Autiolla, paljaalla rannalla.
 Edessäni vyörivi vesiaavikko,
 Takanani on vain surua ja kurjuutta,
 Ja päälläni vaeltavat pilvet,

 Muodottoman harmaat ilmattaret,
 Jotka merestä sumusaavein,
 Vett’ ammentavat,
 Sitä vaivoin raastaa rehmivät,
 Ja sen jälleen kaatavat mereen,
 Surullista ja ikävää työtä,
 Ja hyödytöntä, kuin on oma elämäni.

 Aallot möyrivät, lokit riekuvat,
 Muinoiset muistelmat elpyvät taas,
 Unheiset unelmat, kuihtuneet kuvat,
 Tuskaisen vienot, virkoavat.

 Pohjolass’ elävi nainen,
 Kaunis nainen, kuninkaallisen kaunis.
 Soleaa cypressivartta
 Verhoo haluisen valkea vaate;
 Tumma kutrien kukkura,
 Kuin autuas yö,
 Valuen palmuskruunuisesta päästä,
 Sepiyy uinuvan somasti
 Somille, kalvaille kasvoille;
 Ja somilta, kalvailta kasvoilta,
 Suurena, tenhoisana, säteilee silmä,
 Kuin musta aurinko.

 Oi sa musta aurinko, kuink’ usein,
 Ihastuttavan usein, join ma sinusta
 Hurjia innonliekkejä,
 Ja seisoin, ja horjuin, tulen huumeessa –
 Silloin liiteli kyyhkyishempeä hymy
 Yli ylpeiden, korkeakaaristen huulten,
 Ja ylpeät, korkeakaariset huulet
 Puhuivat sanoja, suloisia kuin kuudan
 Ja vienoisia kuin ruusujen tuoksu –
 Ja mun sieluni kohoui
 Ja lensi, kuin kotka, taivahalle!

 Vaiti, te laineet ja lokit!
 Mennytt’ on kaikki, onni ja toivo,
 Toivo ja rakkaus! Ma makaan maassa,
 Hylkiö, haaksirikkoinen mies,
 Ja painan palavat kasvoni
 Kosteaan hietaan.

Heinrich Heine

de:Der Schiffbrüchige
ru:Крушение (Гейне/Михайлов)
ru:Кораблекрушение (Гейне/Тютчев)