Luonnon kirja/Luku 2
Toinen luku.

Imettäwistä eläimistä.

Tule, weljeni. Tule, sisareni. Menemmepä nyt ulos. Jo seisomme
kartanolla. Ympärillämme on koko suuri luonto? Se on koko maailma, jota
aistimillamme käsitämme.

Koko luonto on niinkuin kirja. Joka sitä kirjaa taitaa lukea, hänellä
on siitä iso ilo. Se kirja on täynnä kauniita kuwia. Se kirja on täynnä
hyödyllistä oppia. Siinä kirjassa on joka lehti täynnä Jumalan
wiisautta.

Koko luonto on kuin suuri maa. Siinä maassa on monta waltakuntaa. Mitkä
owat luonnon kunnat? Niitä on kolme. Ensimäinen on eläinkunta. Toinen
on kaswikunta. Kolmas on kiwikunta.

Mennäänpä nyt ensin ulos siihen suureen eläinkuntaan. Ympärillämme on
maailma täynnä eläwiä olennoita. Muutamat eläwät aiwan liki meitä
omassa maassamme. Muutamat asuwat muissa maissa aiwan kaukana täältä.
Muutamat owat paljon isommat meitä. Muutamat owat pienemmät pienintä
sääskeä. Kaikilla on tarkoituksensa, jota warten ne eläwät. Jumala ei
ole niitä tyhjän wuoksi luonut. Wälistä ymmärrämme hänen
tarkoituksensa. Wälistä on se meille salassa. Uskokaamme aina Jumalan
ijankaikkista hywyyttä.

Kuinka kuningas Leijona (Jalopeura) kokosi kansaansa.

Olipa kerran kesällä. Leijona, joka on eläinten kuningas, istui
hallitus-istuimellansa metsässä. Siinä oliwat kaikki eläimet, jotka
maalla eläwät. Linnut lenteliwät kauniissa aamu-ilmassa. Likellä oli
meri, jonka wesi oli täynnä monellaisia eläwiä. Kaikki kuuliwat
leijonan äänen, joka kiljui metsässä.

Näin sanoi leijona. Minä olen kutsunut teidät kaikki, jotka maailmassa
asutte. Minä tahdon lukea teidän määränne. Minä tahdon tietää kansani.
Kiwet eiwät kuulu waltakuntaani. Kaswitkaan eiwät kuulu siihen. Kiwi ei
woi itsestään liikkua. Kaswi imee ruokansa juurillaan. Mutta eläin
woipi liikkua mihinkä tahtoo. Eläimellä on suu, jolla syöpi. Eläin
tuntee mikä käypi kipeästi. Eläin tuntee mikä tekee hywää. Eläimessä on
luonto, josta tietää ilman opitta tehdä mitä hänellä on toimena
maailmassa.

Leijona kutsui Koiran. Mikä sinä olet? Minä olen _nisäkäs_. Miksikä se?
Minä synnytän eläwiä penikoita. Minä imetän niitä. Minä hengitän
keuhkoilla. Minulla on lämmin weri. -- Se on hywä. Mene tiehesi.

Leijona huuti Warpuisen tykönsä. Mikä sinä olet? Minä olen _lintu_.
Miksikä se? Minä munin pesääni. Minä haudon munistani pojat. Minä
hengitän keuhkoilla. Minulla on lämmin weri. Minulla on höyhenpuku
päällä. Minä lennän siiwillä. Minä käwelen kahdella jalalla. -- Se on
hywä. Lennä matkoihisi.

Leijona kutsui Käärmeen eteensä. Mikä sinä olet? Minä olen _matelias_.
Miksikä se? Minä matelen maata. Minä hengitän keuhkoilla. Minulla on
kylmä weri. -- Se on hywä. Matele matkoihisi.

Leijona huuti Hauwin eteensä. Mikä sinä olet? Minä olen _kala_. Miksikä
se? Minä päästän mätini weteen. Minä hengitän kituisilla. Minä uin
ewillä. Minulla on kylmä weri. Ruumiini peittäwät suomut. -- Se on
hywä. Ui matkoihisi.

Leijona kutsui Perhon nimeltä. Mikä sinä olet? Minä olen _niwel-eläwä_.
Miksikä se? Ruumiini on monesta niweleestä. Muutamat meistä owat
toisellaisia. Muilla eläimillä on luinen selkäranka. Minulla ei ole
sitä ollenkaan. Minä hengitän ruumiini hienoista reijistä. Wereni on
kylmä. Minulla on kuusi jalkaa. Minä munin. Munasta tulee toukka.
Toukasta tulee kotero. Koterosta mataa sikiäni täysikaswuisena ulos. --
Se on hywä. Lennä tiehesi.

Leijona kutsui Simpukan. Mikä sinä olet? Minä olen _nilwiäinen_.
Miksikä se? Ruumiini on aiwan pehmeä. Minä asun kowassa kuoressa.
Minulla ei ole niweliä ruumiissa. Minä liikun aiwan hiljaa. -- Se on
hywä. Mada hiljaa tiehesi.

Leijona puhui wielä. Tunnenpa ne _kuusi eläinluokkaa_. Jokaisen luokan
ja'an lahkoihin. Jokaisen lahkon ja'an sukuihin. Jokaisen suwun ja'an
lajihin. Sen saamme sitten paremmin oppia. Itse olen imettäwä eläin. En
saata lentää linnun lailla. En woi mataa käärmeen tawalla. En woi uida
niinkuin kala. En woi muuttauda perhon lailla. En woi asua kuoressa
simpukan tawalla. Siksi menkööt nyt muut pois. Imettäwät eläimet waan
kutsun walta-istuimeni eteen.

Eläpä wielä. Tuolla näen sen ylewän _ihmisen_ tulewan. Mitä sinä
tahdot, ihminen? Yksinäsi seisot sinä suorana niinkuin petäjä metsässä.
Yksinäsi katsot sinä pystöpäisenä sinistä taiwasta kohti.

Ihminen katsoi majesteetillisesti kokouneita eläimiä. Kuningas Leijona,
sinä olet kutsunut tänne kaikki, jotka imettäwät sikiöitään. Niin teen
minäkin. Ruumiini on monissa toimissa eläinten ruumiin lainen. Siksi
saat lukea minunkin imettäwäin eläinten luokkaan. Mutta kaikkiwaltias
Jumala on antanut minulle kuolemattoman sielun. Hänen wiisautensa on
antanut minulle järjen walon. Suuni taitaa puhua. Tahtoni on wapaa.
Saatan nauraa. Saatan itkeä. Sitä eiwät saata eläimet. Sentähden olen
ylewämpi kaikkia muita eläimiä. Kuningas leijona ei ole päämieheni.
Hywästi, herra kuningas. Huomenna otan sinun kiinni rautahäkkiin.

Leijona pudisti wihassa pitkää harjaansa. Hywästi, ihminen. Sinä et
kuulu minun waltakuntaani. Huomenna rewin sinut penikoilleni ruuaksi.

Ihminen meni pois, ylewänä kuin kuningas. Nyt wapisiwat kaikki eläimet.
Leijona näki aran apinan kiipeäwän puuhun. Eläpä wielä. Etkö sinä ole
ihminen?

Apina, joka muutoin mielellään tahtoi olla ihmisenä, kielsi nyt
oikeastaan niin olewansa. En suinkaan ole mikään ihminen. Niin kaunis
en suinkaan ole. Enhän minä kule aiwan suorana. Jalkani näyttäwät
käsiltä. Useoilla meillä on häntä. Kertoisin sinulle jotakin, herra
kuningas. Jumala loi ihmisen kuwakseen. Siksi luotiin hän alusta niin
kauniiksi. Mutta Jumalan wihollinen kadehti tätä. Herra Jumala, suo
minunkin luoda olento. Jumala soi sen. Luotiinpa apina, joka matkii
sitä ilkeätä, jota ihmisellä on. Siksi on minulla ruma ruumis. Siksi on
minulla häjy sisu. Minä warastan. Minä olen ahnas. Minä olen kawala.
Kuitenkin armahti Jumala minua. Apina raukka, annan sinulle yhden
ihmisen hywistä taipumuksista. Sinun pitää rakastaa lapsiasi yhtä
hellästi kuin ihminenkin rakastaa omiaan.

Leijona antoi apinan mennä. Samassa tuli _nahkasiipi_ lentäen. Oletko
sinä lintu? En, herra kuningas. Minä lennän pitkäin kynsieni wälillä
olewilla hienoilla nahkoilla. Imettäwä eläin olen minä, joka koko
talwen nukun pimeissä koloissa. Kesällä lentelen minä ainoastaan öillä.
Minä kerron sinulle jotakin, herra kuningas. Muutamana iltana ajoin
surisewaa sittisontiaista. Olipa siinä poika, joka huiski ilmaan
notkealla saikaralla. Minä lensin äänen perässä. Saikara käwi minuun.
Putosinpa maahan. Poika, joka otti minun, elätti minua wankina häkissä.

Leijona antoi nahkasiiwen lentää. Puhaltipa _walaskala_ wettä korkealle
meren pinnasta. Oletko sinä kala? En, herra kuningas. Minä synnytän
eläwiä sikiöitä, jotka imewät maitoani. Siksi olen imettäwä eläin, joka
hengitän ilmaa. Minä kerron jotakin sinulle, herra kuningas. Kerran
ajoin silliä sywässä meressä. Purjehtipa siinä laiwa, joka lähetti ulos
weneen. Mies nakkasi weneestä selkääni teräwän keihään, joka oli
köydessä kiinni. Uinpa useita peninkulmia wetäen wenettä perässäni.
Wiimein löin pyrstölläni weneen kumoon. Ihminen, joka keittää raania
ihrastani, wäjyy henkeäni. Minä olen suurin eläin, mitä on. Kuitenkin
on ihminen tappanut monta sataa weljistäni. Hylekin, jolla on pää kuin
koiralla, on imettäwä eläin, joka elää wedessä. Saukko, joka pyytää
kaloja, on samallainen eläin.

Leijona tuskauntui. Ui tiehesi, walaskala. Sinä olet kuitenkin
_meri-eläin_. Kuulisin wielä jotakin enempätä _maa-eläimistä_. Kuulisin
niistä, jotka owat _kesyjä_. Kuulisin niistä, jotka owat _kesyttömiä_.
Niiden pitää antaa minulle kertomus elämästään.

Tuliwat siis imettäwät eläimet leijonan istuimen eteen. Ne kertoiwat
monta kummallista asiaa, joita leijona mielellään kuunteli. Et wielä
saa kuulla kaikkia mitä ne sanoiwat itsestään. Siitä tulisi suuri
kirja. Mutta se, joka tarkasti kuuntelee, saapi tietää entistä enemmän.

Mitä koti-eläimet kertoiwat.

_Koira_ murisi leijonalle. Sinä uskollinen koira, mitä sinulla on
sanomista? Alinomaa haukut sinä isäntäsi owella.

Koira wastasi. Uskollinen kyllä olen, herra kuningas. Häpeän tuota
kettua, sukulaistani. Susi, riitaweljeni, minua harmittaa. Sukulaisteni
wuoksi olen tullut peto-eläinten lukuun. Kuitenkin olen uskollisin
koti-eläimistä, jotka seuraawat ihmistä totellen. Minä olen ihmisen
uskollisin palwelija. Minä wartioin hänen kartanoansa. Metsässä etsin
hänelle saalista. Kylmimmissä maissa wedän hänen rekeänsä. Meitä on
monta erinäköistä weljestä. Pentukoira on wälistä niin pieni kuin
rotta. Englanninkoira on wälistä wasikan kokonen. Hurttakoiralla on
teräwä kuono. Rakkikoiralla on tolppa kuono. Mäyräkoiralla owat lyhyet
jalat. Willakoiralla on willa päällä. Kaikki olemme samanlaisia koiria.
Naaraani on narttu. Sikiäni on penikka. Me olemma wiisaimmat eläimet.
Meillä on tarkin wainu. Sillä tunnemma me askeleet. Monia keinoja
opimme ihmisten hyödyksi. Usein olemme pelastaneet lapsen, joka oli
pudonnut mereen. Palwelinpa kerran miestä, joka eksyi talwella. Tuli
pyry-ilma, joka hautasi hänen sywään lumen alle. Sinne hän kyllä olisi
paleltunut. Mutta minä paneusin maata hänen rinnallensa, joka siitä
pysyi lämpimänä. Haukuinpa kaikin woimin. Wiimein tuli wäkeä, joka wei
isäntäni lämpimään tupaan.

Leijona nyökäytti päätään tytywäisenä. Uskollista palwelijaa ei woida
kullalla palkita.

_Kissa_ köyristi selkäänsä naukuen leijonan edessä. Herra kuningas,
minä olen likeinen sukulaisesi. Me molemmat kuulumma kissan sukuun,
joka saattaa wetää kyntensä piiloon. Sukumme on parhaimmin warustettu
eläinten seassa. Siksi olenkin oikein luontoni mukainen peto. Waro
itseäsi, lintu, joka nokit siemeniä maasta. Waro itseäsi, rotta, joka
katselet reijästäsi ulos. Minä wäjyn sinua. Minä kyyristyn alas. Minä
hyppään. Isken kynteni armahtamatta niskaasi. Semmoinen on oikea
haluni. Minä tapan kaikki ne, jotka owat heikommat minua. Kuitenkin
olen kesyttynyt ihmisen palweluksessa. Hän silittää säihkywää
selkääni. Minä nukun hänen polwellansa. Minä wartioitsen hänen
aittaansa. Kauniit sikiäni leikitsewät hänen lastensa kanssa. Hän
kiittää siisteyttäni. Kissa pesee silmiänsä. Saammepa wieraita. Mutta
eipä parane paha sisuni hywyydestä. Minä olen julma. Minä olen wiekas.
Minä woin hyljätä parhaan ystäwäni. Minä saatan kynsiä sitä kättä, joka
wasta antoi minulle ruokaa.

Leijona pudisti suutuksissa pitkää harjaansa. Mene, kissa. Olet kyllä
hywin kaunis. Mutta luontosi on häjy. Ennen olkoon ruumiini ruma kuin
sydämeni häjy.

_Hewonen_ hirnui. Minä olen ylewin kotieläimistä. Minä olen kaunis.
Minä olen wäkewä. Minä olen kärsiwällinen. Minä olen oppiwainen. Minä
olen ihmisen hyödyllisin palwelija useammissa maakunnissa maan päällä.
Hän naulaa kawioihini rautaset kengät. Hän täyttää tyynynsä häntäni
jouhilla. Minä wedän hänen kuormaansa. Hän ratsastaa selässäni. Sodassa
kannan minä herraani wihollisten pajunetteja wastaan. Wälistä olen minä
ori. Wälistä kutsutaan minua ruunaksi. Naaraani nimi on tamma. Sikiäni
nimitetään warsaksi. Tumman punainen veljeni on raudikko. Harmaan
weljeni nimi on hiirenkarwa. Kaksikarwalla on waaleoita karwoja
tummempain seassa. Papumuksella on tummia pilkkoja walkiassa nahassa.
Laiska aasi, jolla owat pitkät korwat, on sukulaiseni eteläisimmissä
maissa. Karwoja kaulassani kutsutaan harjaksi. Minä juosta hölkkäsen.
Minä juoksen. Minä laukkaan. Usein lyöpi herrani minua armahtamatta.
Silloin on uskollisessa mielessäni suru ihmisen kiittämättömyydestä.

Leijona kiitti hewosen ylewyyttä. Miksikä sinä, joka olet niin wäkewä,
kärsit ihmisen kowuutta?

Herra kuningas, minä tiedän tarkoitukseni. Jumala on pannut minun
palwelijaksi maan päälle. Moni ihminen rakastaa minua hywin. Ne
hoitawat minua hywänä kumppaninansa. Minä tunnen herrani äänen. Minä
syön leipää hänen kädestänsä. Niin on hänen hoitonsa minulla palkkana.

_Härkä_ mölisi. Katsoppa minuakin, herra kuningas. Minä olen
hyödyllisten _raawas-eläinten_ isä. Sukuni, jolla owat sarwet,
kutsutaan senwuoksi _sarwieläimiksi_. Me kuulumme _märehtiwiin
eläimiin_. Me purekselemma kaksi kertaa ruohot, joita syömme. Me
kuljemme karjoissa laitumella. Saattanenpa olla kukatiesi kömpelö.
Mahdollisesti saatat pitää minua tyhmänä. Mutta jäykkä kuormanwetäjä
minä olen. Lihani on ihmisen woimallinen ruoka. Wuotani parkitaan
nahaksi. Talistani kastetaan kynttilöitä. Sarwistani tehdään kampoja.
Mutta teurastaja ei ole minusta mieluinen. Sonni on nimeni wälistä.
Naaraani nimi on lehmä. Sen hywästä maidosta saadaan kermaa. Siitä
saadaan wiiliä. Tästä kirnutaan woita, jota lapset panewat mielellään
leiwälle. Wanhimman tyttäreni nimi on hieho. Nuorin lapseni on wasikka.
Elä ärsytä minua, herra kuningas. Silloin pusken sinua käyrillä
sarwillani.

Leijona nyökäytti päätään leikillään. Ihminen kutsuu sitä, joka on
uppiniskanen, härkäpääksi. Rehellinen otus sinä kuitenkin olet. Tunnen
useita sukulaisiasi lämpimissä maissa. Niiden seassa on se wäkewä
_puhwelihärkä_. Niiden seassa on kameli, jota kutsutaan erämaan
laiwaksi. Niiden seassa on kyttyräselkänen _dromedari_.

_Lammas_ määkyi. Minäkin kuulun märehtiwiin eläimiin. Isäni, jolla owat
sarwet, kutsutaan jääräksi. Äitini nimi on uuhi. Sikiäni nimi on
karitsa. Minä olen turwaton eläin, joka wastuksetta tapetaan. Sentähden
on kutsuttu Wapahtajaamme Jesusta Jumalan karitsaksi. Minä olen
ensimäinen eläin, joka on ihmisiin kesyttynyt. Siksi kutsutaan jo
Aabeli Aadamin poika lammasten paimeneksi. Minusta on ihmiselle paljo
hyötyä. Hän keritsee minulta willan, joka sitten langoiksi kehrätään.
Langoista kudotaan monellaista waatetta, josta saadaan lämpimiä
waatteita. Niistä kudotaan myös pehmeitä sukkia. Nahoistani tehdään
turkkia. Lihastani tulee hywä ruoka.

Leijona wastasi ystäwällisesti. Lakeamielinen sinä kyllä olet. Minä
tunnen sukulaisesi, partawan _wuohen_, jonka uros kutsutaan pukiksi.
Lahkoosi kuuluu _sarwas_ eli _Saksan peura_, jolla owat haaraiset
sarwet. Siihen kuuluu iso _hirwi_, jota ajetaan metsissä. Siihen kuuluu
nopea _porokin_, joka wetää Lappalaisen pulkkaa pohjois-tuntureilla.

_Sika_ röhki. Katsoppa minuakin, herra kuningas. Minä olen siiwoton
otus, joka mielelläni tulen lijassa toimeen. Minä tongin maata
turwallani, jota sanotaan kärsäksi. Isäni nimi on karju. Äitini nimi on
emäsika. Lapseni nimi on porsas. Ihminen, joka ylenkatsoo minua, syöpi
mielellään lihaani. Siitä saadaan läskiä. Siitä saadaan kinkkua. Siitä
saadaan sylttyä. Harjaksistani tehdään harjoja, joilla pellawia
harjataan. Kesyttömän weljeni nimi on metsäkarju. _Siilillä_ owat
pitkät piikit selässä.

Leijona wastasi. Tunnen muutaman ison eläimen samasta lahkosta, johon
sinäkin kuulut. Kerran kuljin etelä-maissa, joissa aurinko on kuuma.
Siellä kohtasin hirweän kummallisen eläimen, jota kutsuttiin _norsuksi
eli elehwantiksi_. Näin hewosen menewän suorana hänen watsansa alatse.
Suussa oli sillä kaksi hirmuisen isoa hammasta, joista saadaan sitä
kallista norsunluuta. Se pani ruokaa suuhunsa pitkällä turwalla, jota
kutsuttiin kärsäksi. Tällä saattoi hän toimittaa kummallisia asioita.
Sillä saattoi hän nostaa ihmisen ylös. Ihmiset oliwat kesyttäneet
hänen. Ne oliwat rakentaneet hänelle selkään tornin, jossa 20
(kaksikymmentä) sotamiestä asui.

Syntyipä nyt kowa karjunta meteli metsässä. Arat koti-eläimet pakeniwat
pelästyneenä ihmisten asuntoihin. Pedot tuliwat leijonan istuimen
eteen.

Mitä pedot kertoiwat.

Ne tunnustiwat leijonalle kaiken julmuutensa. Me elämme enimmästi
muiden eläinten lihasta. Jumala on antanut meille teräwät kynnet,
joilla tartumme saaliisemme. Suussa owat meillä teräwät hampaat, joilla
rewimme eläimen, jonka olemme saaneet kiinni. Yöllä olemme pyydössä.
Päiwällä nukumme luolissamme. Emme tule koskaan oikein kesyiksi.
Wälistä owat ihmiset ottaneet meiltä penikat pesästä. Ne owat antaneet
meille ruokaa. Me olemme kaswaneet isoiksi heidän taloissansa. Olemme
olleet jonkun ajan nöyrinä ihmisten wallassa. Olemmepa joskus nähneet
wertä juoksewan. Jonkun kerran on kesy eläin tullut meitä likelle.
Kohta on tullut raju luontomme takasin. Me olemma repineet wahtimme,
jotka owat antaneet meille ruokaa.

_Tiikeri_ karjui hirmuisesti. Tunnetko minua, herra kuningas?
Kissan-sukuun kuulumme kaikki, jotka olemme julmimpia petoja. Haluatko
tietää muotoani? Halaatko tietää woimaani? Katso tarkasti kissaa, joka
on wähäisenä kuwanani. Ajattele kissaa pienen hewosen kokoisena. Waro
itseäsi, herra kuningas. Minä en säästä yhtään eläwää, johonka pääsen
kiinni hampaillani. Minä murhaan huwikseni. Minä olen kawala peijakas,
ja wäjyn heikompia eläimiä, jotka sammuttawat janoansa hetteistä. Minä
rewin pyytäjän, jonka mieli tekee wiirullista nahkaani.

_Leijona_ kiljui wihassa. Minäkin olen kissan-sukua. Minä tunnen teidät
kaikki, jotka siihen kuulutte. Kawala tiikeri, minä tunnen sinut hywin.
Minä tunnen _ilweksen_ pohjan metsissä. Minä tunnen _pantterin_. Minä
tunnen _leopardin_. Kaikki olette te wiekkaita murhaajia. Minä häpeän
sukulaisiani. Minä olen myös jalomielisin. En unhota koskaan sitä, joka
on minulle tehnyt hywää. Olipa kerran orja nimeltä Androkles, joka
pakeni pois wainoojiltaan. Hän kohtasi minut metsässä. Hän otti pois
orjantappurapiikin haawoitetusta jalastani. Kiitollisuudesta tulin
hänen ystäwäksensä. Kauwan asui hän suojassa luolassani. Mutta
muutamana päiwänä saiwat ihmiset minut kiini. Ystäwänikin tuli
wangiksi. Neljään päiwään en saanut ruokaa. Ihmiset, julmemmat minua,
nakkasiwat ystäwäni Androkleen jalkaini eteen. Ne kiusasiwat minua
kowasti. Nälkäinen leijona, syö nyt ystäwäsi. Mutta minä köyristyin
kiitollisena Androkleen edessä. Minä näytin julmia hampaitani niille,
jotka mieliwät tarttua häneen. Silloin liikkui mieli kaikilla, jotka
tämän näkiwät. Jalomielinen leijona, ystäwäsi on wapaa. Niin päästiwät
Androkleen irti uskollisuuteni tähden.

_Karhusta_ tuntui tämä kertomus hywältä. Hän mörisi hywillä mielin.
Herra kuningas, ymmärrän jalomielisyytesi. Waro itseäsi käpäläni
lyönnistä, jolla on kahdentoista miehen woima. Waro itseäsi julmemmalta
weljeltäni jääkarhulta, joka asuu ylhäällä meren jäillä. Minä olen
herrana pohjan metsissä. Siellä walmistan pesäni, jossa makaan
talwella. Siellä syön marjoja mättäiltä. Siellä makustelen mettiäisten
hunajaa. Wälistä kaadan talonpojan lehmän, jonka sitten syön suuhuni.
Siksi pyytää minua metsästäjä, joka käyttää karwasen turkkini
peitoksensa talwella. Usein tappelen silloin henkeni edestä. Wälistä
kohtaan pieniä lapsia, jotka owat eksyneet metsässä. Kohta tulee heidän
äitinsä, joka hädissään etsii heitä. En minä tee pahaa lapsille. En
minä tee pahaa äidille. Hiljaa menen pois niiden tieltä.

Leijona nyökäytti päätään hywin leikillisesti. Karhu äijä on hywä mies.
Mutta ei hän puhu kaikkia mitä hän tietää. Näinpä kerran miehen, joka
talutti karhua turwassa kiinni olewasta renkaasta. Siihenpä kokousi
paljo wäkeä, joka halusi nähdä karhun tanssaawan. Mies löi karhua
armahtamatta. Jopa tanssasi karhu. Jopa wäki nauroi. Aiwan kömpelö oli
karhu tansissa.

_Susi_ ulwoi. Onko täällä saalista? Kunhan olisi jotakin. Sukulaiseni
koiran kanssa olen alinomaisessa sodassa. Koira, joka on tappanut
suden, jättää suden siihen. Susi, joka on tappanut koiran, syöpi hänet
kohta suuhunsa. Talwi-illoilla kuljemme isoissa joukoissa saaliin
pyydössä. Waro silloin pieniä lapsia, jotka juoksewat kartanon poikki.
Minä saan waroa itseäni metsästäjältä, joka ajaa minua suksilla
talwella. Joka minut tappaa, saapi rahaa palkinnoksi.

Leijona tiesi kertomuksen sudestakin. Sinähän se olit, joka kerran
putosit suden-hautaan. Köyhä akka käweli haudan siwu. Pilkkasipa siinä
sutta. Parhaiksi sinulle, ilkeä eläin. Samassa putosi akka itse
hautaan. Puhuipa nyt pelästyksissään kokonaan toista. Susi kulta, etkö
söisi näkkileipää pussistani?

Wielä tiesi leijona toisen kertomuksen. Poikanen ajoi järwelle wettä
noutamaan awannosta. Tulipa joukko susia ympärille. Poikanen antoi
hewosen juosta tiehensä. Ammeen kaatoi hän jäällä yllensä. Sudet, jotka
halusiwat saada poikaa, pistiwät käpälänsä ammeen laidan alle. Poikapa
lyödä sätkäytti kirweellään käpälät poikki. Muutamat sudet, jotka
näkiwät toisista werta juoksewan, karkasiwat niiden päälle, jotka
oliwat werisinä. Tulipa kowa tappelu ammeen ympärillä. Monta sutta
siinä purtiin kuoliaaksi. Muut juoksiwat tiehensä; Poikanen, joka
konttasi ammeen alta, sai paljo rahaa kuolleitten susien nahoista.

_Kettu_ tulla sipsutteli esiin ulkokullatun näköisenä. Herra kuningas,
minäkin olen koiran sukua. Wiekkauteni on hywin kuulusa. Saatan purra
poikki häntänikin, joka on tarttunut ketun-rautoihin. Wiekkaasti petän
minä pyytäjän, joka käyttää nahkaani pehmeimmiksi turkiksi. Useampia
kertomuksia saat sitten kuulla. Wertaistani ei löydy wiekkaudessa.

Leijona julmisti kulmakarwojaan. Elä pöyhistele kowin paljon sinä Mikko
kettu. Wiekkaus ei ole wiisaus. Kawaluus ei ole ymmärrys. Jo tiedän
tarpeeksi peto-eläimistä. Minua inhottawat ne, jotka eläwät muiden
turmiosta.

Leijona ajoi peto-eläimet pois. Niiden perästä tuli wielä muita
nisäkkäitä, joita kutsutaan:

Näwertäjät.

Nämä oliwat edellisiä pienemmät. Kaikilla oli kaksi pitkää etuhammasta,
joilla he kaswikunnasta näwertäwät enimmän ruokansa.

_Orawa_ hyppäsi likimmäiselle oksalle istumaan. Katso minuakin, herra
kuningas. Minä olen luotu merimieheksi. Minä kiipeän sukkelasti puuhun.
Minä purjehdin hännälläni lastun päällä joen poikki. Saanpa waroa
itseäni. Poika panee paulojansa eteeni. Wankina ollessani häkissä
hyppään sukkelasti pyöriwässä rattaassa.

Leijona wastasi. Pysy metsässä, kaunis orawa. Pahoin käypi sinulle
merellä. Mitä nuo pienet eläimet owat, jotka isossa joukossa
juoksentelewat jalkaini wieressä?

_Rotta_ wikisi. Täällä olen minä, joka näpistelen akan ruokaa lukitussa
huoneessa. _Hiiri_ juosta piiperti esiin. Täällä olen minä, joka
näwerrän reikiä leipälaariin. _Myyrä_ katsoa pilkisti reijästään.
Täällä olen minä, joka kaiwan kulkureikiä yrttitarhan penkkien alle.
Elä tule meitä kowin likelle. Me olemma urhoollisia otuksia. Sano
meille kuitenkin yksi asia, herra kuningas. Oletko nähnyt kissaa näillä
tienoilla?

Leijona puhui leikkiä. Kyllähän te oletta urhoollisia. Kerran oli
teillä iso neuwotteleminen. Wiisaimmat teistä keksiwät hywän keinon.
Pitäisipä ripustaa tiuku kissan kaulaan. Tätä pitiwät kaikki wiisaana
neuwona. Puuttuipa kuitenkin ainoastaan yksi asia. Ei ollut yhtään,
jolla oli halua ripustaa tiukua kissan kaulaan.

_Jänis_ lankkasi ottaen pitkiä hyppyjä. Täällä olen minä. Sukulaiseni,
siewä _kaniini_, näwertää tuolla kuorta puista. Kesällä olen mullan
harmaa. Talwella olen lumen walkoinen. Katsopa komeita korwiani.
Katsopa pitkiä turpakarwojani. Enkö ole mahtawa weitikka?

Leijona kuuli rymyn kaukaa. Jänis lähti pakoon. Miksikä piilotat pääsi
pensaasen? Herra kuningas, kuulen koirain haukkuwan. Metsästäjä ampuu
minun. Köökkipiika paistaa minun. Pojat pyhkiwät luwunlasku-taulujaan
katkaistulla käpälälläni.

_Majawa_, jolla on uimanahat takajaloissa, kämpi ylös rannalle. Herra
kuningas, minäkin kuulun näwertäwäin lahkoon. Wedessä pyydän kaloja
ruuakseni. Sitten rakennan rannalle kummallisia huoneita.
Muurauslastana pidän leweätä häntääni. Ihmiset pyytäwät minua sen
lääkkeen tähden, jota saadaan ruumiistani.

Leijona kohosi ylös waltawassa ylewyydessään. Nyt näen teissä Luojan
kaikkiwallan. Hywin erilaisiksi on hän luonut eläimet. Muutamat meistä
owat leppeitä. Muutamat owat julmia. Muutamat owat heikkoja. Muutamat
owat wäkewiä. Muutamat eläwät maan kaswuista. Muutamat eläwät toisten
eläinten lihasta. Syntiin-lankeemuksen jälkeen on alinomainen sota maan
päällä. Jumala, joka on hywä kaikille, on kerran antawa meille kaikille
rauhan. Hän on kuulewa luontokappaltenkin huokaukset. Hänen nimensä
olkoon ylistetty koko maan päällä.

Nyt waikeni leijona puhumasta. Nyt meniwät kaikki nisäkkäät pois.
Aurinko paistoi pitkiin puihin. Kylän pienet lapset juoksiwat iloisina
metsässä. Niille ei tehnyt kukaan pahaa. Julmimmat pedot eiwät asu
maassamme. Rukoile alinomaa Jumalalta suojelusta. Ole hywä eläimille.
Silloin ei wahingoita karhu. Silloin ei pure susi. Silloin juoksewat
siweäluontoiset eläimet iloisina wastaasi.

Apinat.

Kaksi poikaa meni kerran metsään. Toinen pani maahan sawiastian, joka
oli rusinoita täynnä. Molemmat pojat, jotka oliwat wäsyneinä, nukkuiwat
heti puolipäiwän lämpimässä.

Laskeusipa useita apinoita puista. Yhden ahneimman mieli teki
rusinoita. Pistipä kätensä sawi-astiaan. Siina puristi hän kouransa
täyteen rusinoita. Mutta sawi-astian suu olikin ahdas. Apina, joka ei
ollenkaan tahtonut jättää saalistaan, ei saanutkaan kättään pois. Niin
juoksi hän, wetäen raskasta sawi-astiaa muassaan. Pojat, jotka samassa
heräsiwät, saiwat sen helposti kiinni ahneuden tähden.

Miettipä toinenkin poika petosta. Hän riisui saappaansa. Sitten weti
hän ne taas jalkaansa. Sitten riisui hän ne jälleen. Sen perästä
meniwät pojat kappaleen matkan päähän. Apinat, jotka katseliwat näitä
puista, tahtoiwat matkia poikaa. Yksi niistä weti saappaat jalkaansa.
Samassa tuliwat pojat takasi. Mielipä nyt saapasjalkainen apina juosta
tiehensä. Mutta saappaat oliwat esteenä. Apina kompastui. Apina
lankesi. Tulipa sekin kiinni matkima-halunsa tähden.

Leijona.

Kaukana kuumassa Afrikassa kuuluu öillä leijonan kiljuminen. Silloin
wapisewat kaikki eläwät, jotka owat tienoilla. Uskaliaimmatkin koirat
hätäywät silloin ihmisten jalkoihin. Karja ammoo. Hewoset kuopiwat
pelosta. Lampaat pakkauwat kokoon päin toisiansa wastaan. Ainoastaan
harwat eläimet saattawat woittaa leijonan. Elehwantti lyöpi sen
kärsällään maahan. Puhweli-härkä wiiltää sen watsan halki sarwillaan.
Jättiläis-käärme kääriypi musertaen leijonan ruumiin ympärille. Usein
woittaa leijona tappelussa nämäkin. Yksi ainoa olento pelottaa
leijonaa. Tämä olento on ihminen. Hän pyytää leijonan hautaan. Hän sen
ampuu luodilla. Mutta se, joka juoksee pakoon, on kuoleman oma.

Metsästäjä, joka oli ampunut ruutinsa loppuun, tapasi yht'äkkiä
metsässä leijonan. Metsästäjä pysähtyi. Leijona pysähtyi. Metsästäjä
käweli. Leijona käweli. Metsästäjä katsoi kiiwaasti leijonaa silmiin.
Leijona katsoi samoin häntä. Näin seisoiwat he kauwan. Wiimein meni
leijona, peläten metsästäjän katsantoa, aiwan hiljoilleen tiehensä.
Niin waltawasti koskee ihmisen sula katsanto wäkewimpiinkin eläimiin.

Kuningastiikeri.

Tämä asuu Aasiassa. Hän on hirmuinen. Hänen silmänsä näyttäwät
sädehtiwän. Hänen kielensä riippuu weri-punaisena ulkona kidasta. Hän
tawoittaa sukkelimmankin hewosen. Hän juoksee, härkä suussa. Elehwantti
yksinään woipi hänen rusentaa. Ihminen on häntä pyytäessä suuressa
waarassa. Kuitenkin saatetaan häntä säikyttää. Muuan rouwasihminen näki
yht'äkkiä kuningastiikerin wieressään. Hän löi tätä silmille pienellä
kepillä. Tiikeri pakeni. Eläinten kesyttäjät näyttäwät tiikerejä
rauta-häkeissä. Ne uskaltawat pistää kätensä niiden kitaan. Niin suuri
on ihmisen walta koko luonnon ylitse.

Karhu-Pekka.

Rowaniemen pitäjäässä asui mies nimeltä Karhu-Pekka. Hän oli tappanut
enimmästi yksinään kuusikymmentä karhua. Se on maassamme jo suuri
kunnia. Karhu-Pekka haki talwella karhun pesän. Siitä ajawat koirat
karhun ulos. Sitten tappaa pyytäjä karhun keihäällä. Muutamat sen
ampuwat pyssyllä. Sellainen pyytökeino on waarallinen. Monen pyytäjän
on karhu kouristanut kuoliaaksi. Mutta Karhu-Pekka taisi keinonsa.
Karhu, joka on kaatunut, pannaan re'elle. Sitten wiedään se kotiin
kylään. Sielläpä tulee iso ilo. Wietetäänpä karhun peijaisia isoilla
pidoilla, joissa lauletaan monta runoa karhun kunniaksi.

Kettu ja kalastaja.

Olipa kerran ukko. Hän sai eräänä talwipäiwänä niin paljon kaloja, kuin
mahtui hänen laituriinsa. Hywin iloisena lähti hän kotiinsa, ajaen isoa
kuormaansa. Siinä lauleli hän ilomielin. Mutta mikähän tuo on, joka
makaa tuolla keskellä tietä? Kuollut kettupa se on. Tämän piti ukko
hywänä saaliina. Kaunis turkkisi, kettu kulta, sattuikin minulle hywään
tarpeesen. Nostipa ukko ketun takapuolelle kuormansa päälle. Mutta itse
istui hän etupuolelle.

Eipä se ilkeäjuoninen kettu ollutkaan oikein kuolleena. Oli waan niin
olewinaan. Hän tiesi kyllä, miksikä hän niin oli.

Ukon hawaitsematta nakkeli hän kuormasta kaikki kalat tielle. Sitten
hyppäsi hän itse pois reestä. Rupesipa heti kokoamaan kaloja tieltä.
Muutamat säästi hän. Toiset söi hän suuhunsa. Niin hywää atriaa ei hän
ollut saanut kaukaan aikaan.

Ukko, joka ajeli iloisena eteenpäin, ei hawainnut tätä ollenkaan.
Wiimein tuli hän kotiin kuormineen. Waimo tuli häntä wastaan. Missä
olet wiipynyt niin kauwan, ukkoni? Elä ole milläsikään, akkani. Nyt
pidetäänkin isot pidot. Laita pata tulelle. Minulla on reki täynnä
kaloja. Niinkö, ukkoseni? Se on tietty. Minulla on wielä sitten komea
kettu, jonka löysin tieltä kuolleena.

Akka tuli reelle. Woi kuin narraat, ukkoseni. Eihän tässä ole yhtään
kalaa. Wielä wähemmin tässä on kettua. Ukkoa hywin häwetti. Näen sen
kyllä, akkaseni. Kawala kettu on tehnyt minulle aika kolttosen.

Karhun kalanpyytö.

Kettu, joka oli syönyt watsansa täyteen, istui aiwan hywillä mielin
metsän rinteellä. Iso koko kaloja oli wielä hänellä wieressä. Juosta
jolkuttelipa karhu metsästä. Hywää päiwää, kettu kummiseni. --
Jumal'antakoon, karhu kummiseni. -- Miten wain olet saanut noin paljon
kaloja? -- Olen ne onkinut järwestä. -- Sepä oli oiwallinen saalis.
Etkö opettaisi minuakin onkimaan? -- Aiwan mielelläni, kummi kulta. --
No miten se käypi laatuun? -- Kyllä sen sanon sinulle, karhu. Mene
awannolle jonakuna talwi-iltana, kun on hywin kiiluwaisia taiwaalla.
Laske siinä häntäsi awantoon. Istu sitten siinä aiwan yhdessä kohti
aamuun asti. Wedä sitten häntäsi ylös. Niin on kala tarttunut kiinni
jokaiseen karwaan. Sillä lailla minä ongin. -- Kiitoksia kettu
kummiseni. Se on hywä neuwo. -- Pidä hywänäsi, karhu kummiseni.

Samana iltana oli kowa pakkanen. Tähdet paistoiwat taiwaalla. Karhu,
joka muisti ketun opetuksen, meni järwen jäälle. Siellä istui hän kohta
häntineen awantoon. Wähän ajan perästä tunsi hän juurikuin
puristettawan häntäänsä. Ne owat kaloja, jotka tarttuwat kiini. Kyllä
wain tuleeki hywä saalis.

Siinä istua kökötti karhu aina aamuun asti. Sillä aikaa oli awanto
mennyt wahwaan jäähän. Karhun häntä oli jäätynyt siihen kiini. Jo alkoi
karhua ikäwystyttää. Pitäähän minun wetää ylös kalani. Mutta sepä ei
tahtonutkaan onnistua. Häntä oli kiinni. Karhu ei pääsnyt paikalta
liikkumaan.

Kettu, joka juuri nyt oli aamukeinoillaan, hawaitsi karhun surkean
tilan. Ilkeä weijari oli tuo kettu. Ei hän auttanut ollenkaan karhua.
Juoksipa waan kalastajan tuwan tykö. Siinä kiipesi hän katolle. Sieltä
huuti hän korsteenin läpi. Akka kulta, mene heti järwelle. Siellä istuu
karhu häntineen awannossasi, josta noudat wettä.

Akka, joka kirnusi woita, wihastui kowin. Kohta juoksi hän korento
kädessä järwelle. Karhu ryökäle, miksikä awantoani pilaat? Kyllä minä
sinulle opetan parempia tapoja.

Niin pieksi hän karhua kaikin woimin korennolla. Karhu raukka oli
suuressa hädässä. Aina lujemmasti koki hän repiä häntäänsä irti.
Wiimein käwi kowin pahasti. Koko häntä katkesi awantoon. Aiwan siitä
päiwästä asti ei ole karhulla enää ollut häntää.

Kettu taas mennä liwahti tupaan, jonka owen akka oli jättänyt
lukitsematta. Siellä kaatoi hän kirnun. Niin sai hän taas hywän atrian.
Kyllä hänelle onnistuiwat ilkeät keinonsa. Mutta sentähden kadotti hän
kaikki ystäwänsä. Ei yksikään uskonut enää koko ilkeää kettua.

Kaunis varsa.

 Mun varsani sievästi
 Käyttääpi itseään.
 Hän juoksee vireästi,
 On pulska käydessään.
 Jos ohi pyrit illoin,
 Niin ei hän laskekaan.
 Hän korvaa nostaa silloin
 Ja kuopii jalallaan.

 Nyt syö hän laitumella.
 Mä tahdon ratsastaa.
 Saa renki houkutella.
 Hän luoksein karahtaa.
 Hän muist' ei koskaan huoli.
 Mä hänet suitsetan,
 Ja niinkuin ukonnuoli
 Lähdemme matkahan.

Rakki ja jahtikoira.

 Rakki:      Talvell' en tahtois juostakaan,
             Jos noin huonoa ruokaa saan.

 Jahtikoira: Tuvass' en minä tahtois maata.
             En makiaisia kerjätä saata.

 Rakki:      Maatapa saan, olen huoleton.

 Jahtikoira: Metsiä juosta, se riemuni on.

 Koira se metsiä juoksi vaan.
 Vilkas ja terve on ruumiiltaan.
 Rakkipa ain' oli kotonansa,
 Levätä sai yhä rauhoissansa.
 Haukkui kaikkia penkiltään.
 Niin lihavuuteen kuoli hän.

Härkä ja poikanen.

 Kas tuolla on lapsia leikkimässä.
 Tuoll' ämmä on lehmiä lypsämässä.
 Tuoll' ilosat vasikat hyppäilee.
 Ja hyttyset pois savu heist' ajelee.
 Ja härkäkin leveänaamainen
 Tuoll' ällisteleepi se pöyhkäillen.
 Sen luo tuli poika nyt pienokainen;
 Kyll' olet sä hirveän aattelevainen.
 No, mitäpäs härkä nyt mietit noin?
 Sä viisaaks tullet jo piakkoin.
 Näin härkä vastasi: Onpa mun täällä
 Niin pehmeä nukkua sammalen päällä.
 Täss' syön minä ruohoa aamuin illoin.
 En mitään ikinä aattele silloin.

Matkakumppalit.

 "Miks vingut noin? Suus kiinni, irvihammas!"
 Sialle lihavalle lausui lammas.
 Kun sika huusi, koska väkisin
 He kartanohon vietiin kumpikin.
 Näin sika vastas: "Miks nuo sanat päästät?
 Sä, matkakumppalini, nahkas säästät.
 Sä syliin joudut, villas keritään.
 Sä jälleen vapahaksi päästetään.
 Mä, raukka, kelpaan pöystiks ainoasti.
 Mä tapetaan. Siis huudan haikeasti.
 Lihani annan mä, sä villas vaan.
 Huomenna paistina jo olla saan."

Kissa ja tyttönen.

 Tyttönen. Kissa, et kynsiä saa mua noin.
           Käpäläs näinkö mä saada voin.
           Et saa kintaist' okia näyttää.

 Kissa.    Minkä sä vaadit, tahdon ma täyttää.
           Tyttönen, muista, et myöskään saa
           Sä mua noin kovin kouristaa.

 Vieläkin kourasi tyttönen.
 Pahaa taas teki kissallen.
 Kissa nyt kynsäsi uudestansa.
 Vuosipa Vertä jo virtanansa.
 Pahaa ei aikonut kumpikaan.
 He oli ystävät ainiaan.

Luonnonkirja