Kärsimyksen kalkki
Kärsimyksen kalkkiin tarttukoot heikommat kädet
 vieden sen kalvaammille huulille,
 minun voittajan-huuleni eivät vielä suostu siihen.
 Mutta – ei.
 Sydämessäni istuu vielä jättiläisiä
 synkin kasvoin,
 pusertaen kiviset kätensä ankarasti yhteen.
 He astuvat kerran pimennoistaan esiin –
 he kutsuvat sinua – tuska.
 Iske, säkenöivä moukari, kivistä kuvaa.
 Louhi sieluni esiin,
 jotta se löytäisi sanoja,
 joita ei ole koskaan ollut ihmisen kielellä.

Edith Södergran
Runot
Uuno Kailas