Nähnyt olen
Seisoi Moses Nebon kukkulalla,
 Kohti kaukomaata katsellen;
 Onnen, lupauksen ihmemaata
 Katsoi ikävöiden, kaihoen.

 Sydän paloi sinne – mutta jalka
 Sinne konsaan astua ei saa.
 Hengittää ei Kaanaan kunnahilla
 Saa hän Kaanaan ilmaa tenhovaa.

 Kaukaa vaan sit’ tähystellä saapi,
 Kun jo kuoloon silmät sumentuu;
 Elämänsä suuri toivo raukee:
 Kaanaa kaukana vaan kangastuu. –

 Minäkin oon seissyt kukkulalla
 Unelmaini maata katsellen;
 Nähnyt olen, kuinka kirkkaudessa
 Viittaili se riemuun autuuden.

 Nähnyt olen – mutta hiljaa seissyt –
 Viittausta seurata en saa. –
 Tulikuvana on sielussani
 Unelmaini kaunis ihmemaa.