Talvi-iltain seikkailuja
Talvi-iltain seikkailuja.

Me muistelemme usein ikävällä
entisiä aikoja. Mistä se tulee, että
sanotaan entiset ajat paremmiksi?
Kentiesi siitä, että emme voi niitä
enää nauttia, kun ne ovat menneet
ainaiseksi, ja kun olemme entisen ajan
lapsia, emme ymmärrä nykyajan lapsuutta.
Me rakastamme lapsuutemme
aikoja ja puhumme niistä mielellämme,
ja kun meillä on nuorisossa hartaita
kuulijoita, niin se lisää meille intoa
kertomiseen, ja jos kertomuksemme
liikkuu tutuilla aloilla, niin on kuulijoittemme
huomio sitä suurempi.
Näitä ajattelin alkaissani taas teille
kertoa pientä seikkailua Tampereen
kaduilla. Kuvailkaa nyt mieleenne
erästä kaunista kuutamoiltaa Tammikuulla.
On kirkas, tähtinen taivas,
jossa tähdet kimaltelee kuin jalokivet
kilven pohjalla, ja täysikuun ystävälliset
kasvot hymyilevät. Valkoinen
lumi on jalkaimme alla, jossa
huomaamme lumikiteiden välähtelemistä.
Nuorta kansaa on paljon
liikkeellä, ja lumi narahtelee jalkojen
alla. Vaikka onkin pakkanen oikein
tuntuvasti, Pohjolan nuoriso ei sitä
huomaa. Se on vilkkaassa liikkeessä,
eikä malta pysyi huoneen suojassa.
Tuossa kiitää hevoinen huimaa vauhtia
eteenpäin, joukko iloisia nuorukaisia
reessä. Tuossa joukko poikia ja tyttöjä,
lasketellen sukkeluksia suustaan.
Tuossa joukko pieniä poikia, etsien
jotain, vaan mitä? Kuulehan heidän
kysyvän: „missäs päin se „seerna”
nyt on?” Onko kukaan nähnyt „Tapania?”
— Niin, se on „seerna”
ja „Tapani”, jotka ovat heidän huomionsa
esineenä.

Noin vuotta sitten, tahi niille
paikoille, nähtiin kaupungin kaduilla
joulusta alkaen joka sunnuntai- ja
juhla-ilta tähden ja Tapanin kulkevan
talosta taloon, seurassaan pitkä jono
pieniä poikia ja tyttöjä.

Tapani oli puettu oljista punottuun
kaapuun, kuten munkit ja erakot
katolilaisissa maissa. Sokeritopan
muotoinen, olkinen töttöhattu oli hänellä
päässä. Tämä oli kuvaavanaan
marttyyri Stefanusta, jota kuljetettiin
raadin eteen, ja vietiin vihdoin
kivitettäväksi. Yhdellä seurallaisillaan
oli paperista tehty kruunu päässä ja
valkoinen, pitkä paita yllä sekä kultapaperista
tehdyt kaistaleet olkapäillä
kuin myöskin kultapaperilla koristettu,
kaksiteräinen, puinen miekka vyöllä.
Tämä oli kuningas Herodes. Toisella
oli mustattu naama ja musta, kiiltopaperista
tehty kypäri päässä,
suurilla töyhtöillä ja sulilla varustettu.
Muuten oli tällä musta puku,
ja pitkä, jykemä, käyrä sapeli vyöllä
Tämä oli upseeri ja ylipäällikkö, nimeltä
„Murjaani.” Yhdellä oli
vanha huopahattu päässä, nurin
käännettyt turkit yllä, paksu pahkakeppi
kädessä, kepissä porokello ja
rahapussi. Seljässä turkin alla oli
tyyny, joten se muodosti poikkiselän.
Tämä oli hovinarri, „Äijän” nimellä,
ja teki kaikenlaisia sukkelia temppuja
sekä kerjäsi rahaa. Sitten oli kolme
tahi neljä laulajapoikaa. Kaikilla
näillä oli yhtäläinen puku: paperista
tehty, valkoinen töttö päässä, suora,
vaan ei sokeritopan muotoinen,
valkoinen paita yllä, siinä vyöt,
ilman asetta. Näin sitten käytiin
talosta taloon, laulaen:

„Kukas taitaa kieltää
Tapania talost’ estää,
Ei ole meitä monta miestä
Italiasta lähteneitä,
Ei ole meillä suurta hätää,
Emme tehe nälän tähden tätä
Vaan julistamm’ ja julistamm’
Sen vanhan Tapanin muistoo,” j. n. e.

Tähden kulettajat olivat jotenkin
samaan tapaan puetut. Se vaan,
ettei ollut Tapania mukana, vaan
suuri monivärisestä paperista tehty
„tähti”, jonka sisällä tammessa
riippui kynttilähaarukka, jossa paloi
kaksi kynttilää, valaisten tähden
kokonaan. Tätä sitten pyöritettiin
ympäri ja edestakaisin lauluntahdin
mukaan.

Eräänä sellaisena aikana oli  pienet
pojat hankkineet itselleen tähden ja
liittyneet tähtiseuraksi. He eivät
kuitenkaan rohjenneet lähteä liikkeelle,
ennen kun olivat saaneet kaksi senlaista
poikaa joukkoonsa, joihin
voivat luottaa. Toinen heistä otti
narrin viran, toinen upseerin,
joten heillä molemmilla oli hyvä
ase käytettävänä. Niin he läksivät
liikkeelle. Ensimäisenä iltana he kulkivat
vähän pelon alaisina epätietoisina,
kuinka heille tulisi käymään.
Se oli tavallista, kun Tapani ja
„Tähtiseura” kohtaisivat toisensa,
Niin että siinä syntyi taistelu. Niin
nytkin kohtaisivat Tapani ja mainittu
seura toisensa Esplanadin ja Puuvillatehtaan
kadun kulmassa. Tapani
olisi halunnut taistelua, mutta
„Tähden ylipäällikkö oli maltillinen
ja komensi armeijansa peräytymään,
sanoen: „Koettakaamme väistää niin
paljonkuin mahdollista. Mutta sitten,
jos tulee pakko, niin ryhtykäämme
taisteluun, ja meillä on voitto
varma.” Hän tarkasteli vastustajoitaan,
ja näki, että he olivat voimakkaammat,
joten ei hänen tehnyt
mieli taistella oitis ensi päivänä, ja
niin se jäikin sillä kertaa. Toisena
iltana he taas kulkivat Kuninkaankadulla.
Tulivatpa juuri ulos
nykyisestä Pasan talosta, kun Tapaniseura
näkyi kääntyvän heitä kohden
Puuvillatehtaan kadulta. Silloin
sanoi „Tähden” ylipäällikkö: „Nyt
on kai meidän taisteleminen, että
pääsisimme rauhaan.” Hän komensi
viemään tähden pois, ettei se särkyisi,
ja toiset jäisivät taisteluun. Hän ja
narri asettuivat keskelle katua rinnakkain,
sanoen: „Antakaamme heidän
mennä, jos he tahtoovat, keskeltämme;
väisty sinä sille puolen, minä
väistyn tälle puolen, niin ettemme
nytkään ole sotaan syypäät, niin on
voitto varma. Siinä he odottivat.
Ja kun Tapani näki tähden kulkevan
joutuun katua alas, niin luulivat
sen joukon silloin pakenevan. He läksivät
juoksemaan, huutaen, „pois tieltä!”
silloin jäi ne kaksi ainoastaan paikalle
odottamaan, sillä kaikki muut
pakenivat Silloin sitä tuli vihollinen,
päällikkö edellä, miekka ojennettuna
lyömään „Tähden” päälllkkö
nykäsi narria kylkeen, antaen tietä ja
väistyen itsekin syrjään. Vaan
Tapanin päällikkö tultuaan sille kohdalle,
käänsi aseensa narria kohtaan.
Mutta samassa kajahti hänen kypäärinsä,
ja se putoisi särkyneenä maahan.
Sen iskun sai hän „Tähden” päällikön
miekasta, veri pursui ulos
pääkallosta, ja niin tuli hän kykenemättömäksi
taisteluu. Kummallinen
uskallus! Ja taistelu keskellä kaupunkia!
Tämän jälesta tuli Tapanin
kuningas, tähtäsi aseensa „Tähden”
päällikköä kohti, vaan tämä otti
iskun vastaan vasempaan käsivarteensa.
Hän oli tuntenut miekkansa
liian köykäiseksi, siksi käänsi hän sen
ja piti sitä kärjestä kiinni, sekä antoi
miekan kahvalla sellaisen iskun
kuninkaan kaulaan, että tämä väistyi
pois taistelusta, pää väärässä.
Mutta nyt alkoi vasta tulinen taistelu
jääneitten kanssa. Kun kaikki
oli saapunut paikalle, siinä oli kolme
yhtä vastaan. He saartoivat „Tähden”
päällikön seinälle, kadun vierustaan,
mutta silloin tuli narri, ynnä
yksi vapaehtoinen, joka oli katsellut
näiden kahden urhollista taistelua,
hänelle avuksi, ja niin taistelu siirtyi
keskelle katua. „Tähden” päällikkö
oli vähällä tässä kadottaa
kypäärinsä, vaan löysi sen sentään
hetkisen etsittyänsä. Mutta taistelu
oli sillä välin loppunut, ja hän
alkoi etsiä kumppaniansa väkijoukosta
joka oli kerääntynyt paikalle. Mutta
hänelle kuiskattiin: „mene kiiruusti
pois, sillä jo mentiin poliisia hakemaan,
ja niin hän meni pääkortteeriinsa,
eikä sinä iltana enää muuta
toimittu.

Toisena aamuna nähtiin sillä paikalla
olkia, paperin kappaleita, verta
ja lumi tallattuna hyvin laajalta.
Tätä katsellessaan ajatteli „Tähden”
päällikkö naurahdellen: nyt saamme
rauhassa kulkea. Se  armeija on hajotettu
täksi vuotta. Ja hän tiesi
oikein. Hän sai mainetta ja maineen
mukana kunnioitusta. Heitä otettiin
halulla vastaan joka talossa, ja hupaista
olikin katsella kuninkaan arvokkaisuutta,
ylipäällikön uljasta
ryhtiä, narrin sukkelia temppuja sekä
kuulla laulajain Vapahtajamme syntymistä
muistuttavaa laulua.

Ylipäällikkö oli vaiti kaiken laulun
ajan, paitsi yhtä osaa, joka oli hänen
yksin laulettavansa. Tähti kiepui
kauniissa tahdissa, niinkauvan kun
tultiin siihen saakka, jossa sanat:
„Betlehem, Betlehem” alkoi, jolloin
tähti alkoi kieppua ympäri pysähtymättä
tahdin mukaan, hiljentyen ja
tuimentuen. Kun laulussa tultiin
määrättyyn kohtaan, alkoi narri kerjätä
rahaa. Laulun loputtua aljettiin
toista laulua, jossa joku säe kuului:
Ei ole meitä monta miestä täällä, frallaraa, frallaraa,
Takki ja paita on meillä housuin päällä” j. n. e.

Tätä tämän laatuista vierailua
kesti lähes Laskiaiseen joka vuosi,
alkaen Tapanipäivästä. Usein sattui
että vallattomat pojat ja raa’at nuoret
miehet särkivät tähden ja tekivät
kaikenlaista haittaa näille viattomille
retkeilijöille.

Nykyaikana käy vielä niinkun maininkia
näistä, mutta ne ovat muodostunut
pelkäksi kerjäämiseksi. Ei ole
enää sitä taitoa, ja laulut sekä temput
ovat unohtuneet. Kaikki on johtajain
puutteessa muuttunut taitamattomaksi
matkimiseksi.

Kolmas retkikunta on vieläkin säilynyt,
vaikka ei sekään ole niin yleinen
kuin ennen. Se on „Joulupukki.”
Tämä tehdään siten, että otetaan
suuri vanteen puolisko tahi hevoisen
luokki, johon sidotaan nuora kumpaankin
päähän ja suti toiseen
päähän. Tämä luokki pannaan jalkain
väliin, nuora kannattaa sitä olkapäällä
ja muodostaa selän, suti on
häntänä, ja päässä on kaksi vähäistä
vanteen puoliskoa sidottuna sarvien
asemasta. Tämän päälle levitetään
nurin käännetyt turkit, ja sidotaan
pitkä parta leuvan alle. Tätä on
kulettamassa yksi tahi kaksi poikaa
sekä narri, jonka poikia ne ovat
olevinaan. Joulupukki tuo lahjoja,
ja siitä hyvästä palkitaan pukkia
syöttämällä sille tupakkia y. m. Narri
kerjää ja keinottelee. Näihin aikoin
oli tapana alkaa harjoittelemaan kohta
jälkeen Pyhäinmiesten päivän, joten
he taisivat temppunsa tehdä puhtaasti.

Ei mitään juhlaa niin hartaasti
toivota kuin joulua, ja tosin se onkin
juhlista jaloin, sillä se tuo rauhaa
myötänsä, joka kestää pitkäksi aikaa,
joten siitä lapset laulavatkin:
„Niin hyvä, lämmin, hellä,
On mieli jokaisen.
Oi, jospa ihmisellä
Ois joulu ainainen.”

Lähde: 

Anonyymi
Tampereen Sanomat
1887
Joulu