Luettuani J. H. Erkon ”Uusia Runoelmia”
Kerran soisin helkkiväksi
 Kanteloni kotoisen –
 Pohjan peippo täältä läksi
 Luokse lännen impyen,
 Tässä tuhat suuteloita
 Impysen – no, katsos noita!

 Hurmemehu kieleltänsä
 Solui, peipon juotteli,
 Vihki lauluun, äänessänsä
 Uusi kieli värähti,
 Perussävel tuttu vainen
 On, ja se on suomalainen.

 Nouda, peippo, saloillemme
 Eteläistä purppuraa,
 Loihde kukkaan kinoksemme,
 Vehmakkaaksi kalve maa!
 Sua suuri Suomen kansa
 Muistaa sydänaarteillansa.