Vanhuksen kotiintulo (Forsman)
Kuin muuttolintu talvipäiväin jälkeen palaa
 Kotinsa lammellen,
 Niin luokses, synnyinlaakso, tullen, rauhaa halaan
 Lapsuuden mennehen.

 Mun sulki kaivatusta maasta monta merta
 Ja monen talven jää;
 Iloita kaukomailla sain ma monta kertaa
 Ja usein kyyneltää.

 Tääll’ oon nyt taas. – Ka, taivas! suojaa missä kehto
 Mua tuuditellut on!
 Kas tuolla salmi, saaret, tunturit ja lehto –
 Laps’-mailma huoleton!

 Kaikk’ onpi vanhoillaan. Puut vielä vihannoivat
 Somissa verhoissaan,
 Tutuista sävelistä aavat ilmat soivat
 Ja metsä lauluistaan.

 Viel’ laine leikkii Ahden lumme-lasten kanssa
 Iloisna telmien.
 Ja saarten siimeksestä kaiku riemuissansa
 Vastaavi etäällen.

 Kaikk’ ompi ennellään. Mä toinen oon kuin ennen,
 Oi laakso armahin!
 Haluni sammui, posken leimun kanssa mennen,
 Jo jähtyy suonetkin.

 Mit’ ihanaa sull’ on, mit’ ihanuutta tarjot,
 En taida arvottaa,
 Mit’ aaltos huokailee ja kuiskaa lehtos varjot,
 En enää oivaltaa.

 Ei Ahto aalloissansa enää mulle soita,
 Ei ihmekannel soi,
 Niityillä mailla keijokaisten karkeloita
 En enää nähdä voi.

 Tok’ olin rikkain luotas, mökki, lähtiessä,
 Niin rikas toiveissain,
 Kun tunteet, syntyneet sun pyhäss’ siimeksessä
 Kult’-aikaa lupas vain.

 Mua seuras kaunokevääs muisto niinkuin taika
 Ja seutus rauhaisuus
 Ja hyvät henkes, joita lapsuuteni aika
 Valveille mulle huus’.

 Ja nyt – mit’ tuon ma jälleen maista kaukaisista?
 Pään lunten painaman,
 Sydämmen tyrttyneen ja sairaan hehkumista
 Ja kuolla halaavan!

 En vaadi takaisin ma hukkaamaani sulta,
 Oi armas äiti maa,
 Kun suonet haudan vaan, joll’ itkee lähtees kulta
 Ja haapas kuiskajaa.

 Povellas armaalla näin saanen uinahdella
 Suloiseen unehen,
 Taas haudan kaino-kukkasissa versoella
 Elohon puhtaasen.