Kaksi kärpästä
Kaksi pientä kärpästä
 siropäätä sirriä
 asui tupasessa,
 aamut, illat iloiten,
 lennellen ja suristen
 kesän heltehessä.

 Mikäs oli hätänä?
 Yltäkyllin einettä
 oli kumpaiselle.
 Kautta kesävehreän
 päivä tuvan ruudullen
 paistoi pienoiselle.

 Kävi siinä surina,
 hauska hypyn hurina
 lasilattialla.
 Lentotemput lystikkäät
 suoritttvat siropäät
 miellä uljahalla.

 Sokeria sirpale
 harmahtava kirpale
 siinä ikkunalla
 juurkuin heidän varaltaan –
 sitä kilvan maistellaan
 miellä vapahalla.

 Sitten saapuu syksysää.
 Puissa tuuli temmeltää,
 viistää tuvan nurkkaa.
 Hallan henki harmaja
 väijyy ruudun takana,
 tupahankin kurkkaa.

 Paljahana seisoo puu.
 Jalka pieni kangistuu,
 puutuu siro siipi.
 Uuvuttava unonen
 silmään kesäkärpäsen
 raskahana hiipi.

 Kylmemmäksi muuttuu sää.
 Pian nuokkuu pieni pää,
 käypi viimat jäiset.
 Siivet kokoon lupsahtaa,
 nukkuu että tupsahtaa
 pienet pörriäiset.

 Toinen kaatuu kyljelleen,
 toinen seposeljälleen.
 Ruudulla on lunta.
 Toverukset siivekkäät,
 kesälinnut siropäät
 nukkuu talviunta.

 Nukkuu pienet vierekkäin,
 aika rientää eteenpäin.
 Kuurassa on puistot.
 Riemut kesän herttaisan
 elää niinkuin nukkuvan
 unelmissa muistot.

 Talvi kulkee kulkuaan,
 pienen tuvan ikkunaan
 heittää helpeitänsä.
 Ovi aina lukossa,
 tiekin sinne tukossa,
 tupa kylmillänsä.

 Vaan kun joulu ennättää,
 joka loukko lämpiää.
 Aukee oven raksi.
 Kylmänä on arina –
 joulukakkuin leipoja
 tulee vierahaksi.

 Tekee tulta takkahan,
 vastaa joulutaikinan.
 Nousee joululeivät.
 Sulaa jää nyt ikkunan,
 helpeet hallan harmajan
 lämpösäteet veivät.

 Muuttuu kylmä tupanen,
 taaskin kesä lämpöinen
 asuu orren alla.
 Kuollehetkin heräjää,
 siipi hento väräjää
 tuolla ikkunalla.

 Käy kuin elon taistelu,
 kuolon kanssa kamppailu,
 hiljaa heiluu sääri.
 Siipi hento elon saa,
 jonka kalman lakanaan
 tuonentyttö kääri.

 Yli oksan lumisen
 paistaa päivä ruudullen,
 tuhat tulta palaa,
 suoniin kahden kuollehen,
 kahden kesäkärpäsen
 elämätä valaa.

 Pois on säärten puutumus,
 pois on öinen uupumus,
 pois on tuonen valta.
 Yhä lämpö leviää,
 pyristellen pieni pää
 nousee ikkunalta.

 Kaksi pientä kärpästä
 alkaa taaskin kävellä
 ihan ihmeissänsä.
 Piirissä ne pyörivät,
 hyristellen hyörivät
 taaskin keskenänsä.

 On kuin kesä tullut ois,
 on kuin suvi kestää vois,
 tää on riemu vasta!
 Orren alla ilo soi,
 kaksi pientä karkeloi,
 kaksi kesänlasta.

 Joululeivät valmiina –
 säälittä nyt leipoja
 tuvan oven sulkee.
 Juhla meni menojaan,
 taaskin arkitaivaltaan
 elonpyörä kulkee.

 Uuni taaskin kylmiää,
 taaskin talven lumi, jää
 ruudun pinnan peittää.
 Kahden soman siivekkään,
 surisevan siropään
 täytyy leikki heittää.

 Taaskin tulee puutumus,
 unelias uupumus,
 siipi hento vaipuu.
 Taaskin uni yllättää,
 painuu ikkunalle pää,
 ilot, surut haipuu.

 Kaksi pientä vierekkäin
 ikkunalla nukkuu näin
 pitkää talviuntaan.
 Päivä peittyy pilvehen,
 pienen tuvan ruudullen
 heittää talvi luntaan.