Kaukainen maa (runo)
Vuoskymmenen soutanut venhoni
 olen Lohjanjärven vesiin.
 Se varhain mieleni tenhosi,
 jo välkkyen lapsen kesiin.
 Selän tyynen siintoon pilviä ui,
 vaan kastaen loistavan rinnan
 kuin joutsenet parvin laskeutui
 ne alle kuultavan pinnan.

 Elokuussa, kun hämy ihmeellinen
 sinihahtuvin hiipii illoin,
 veden kuultoon piirtyvät väristen
 ujot hopeatähdet silloin.
 Kevätyöt ne soutajan mieleen tuo,
 kun on taivas hentoa tulta,
 vene yksin vienoja aaltoja luo,
 ja juovia saa veden kulta.

 Maan päällä ei paikkaa kauniimpaa
 kuin heleä saaren rinne.
 Sija lapsuus-unten se on, kotimaa,
 sydänjuurin ma kuulun sinne.
 Majan ympäri koivut on valkeimmat,
 väkevin suven vihreys siellä.
 Kivet, pensaat, perhoset puhuvat,
 ja tallattu multa tiellä.

 Kun vuokkoja kasvoin kuultavin
 ei enää lehdossa kohtaa,
 syvä katse aukeni orvokin,
 sini lemmikkisilmien hohtaa.
 Ja silloin nurkkaus puutarhan
 on täynnään narsissilunta,
 kuten syyskesin tuoksua reseedan,
 hajuherneen hentoa unta.

 Piha armas ruusuja on itänyt
 terät hehkuen hellää tultaan.
 Käsi istutti ne, joka varmaan nyt
 tuo taimia taivaan multaan.
 Pyhä muistojen maa maja pieni on tuo,
 tuhat elää mennyttä seikkaa
 sen kuistikot, seinät, köynnökset suo,
 ja ne tuoreina povea leikkaa.

 Jos aamun hohdossa vieläkin
 minä rantaan kulkea saisin,
 ujo polku ruohossa kyynelin
 kun kiiltää voi ylimaisin!
 Jos alle tuttujen koivujen
 sijan sais edes hennot luuni!
 Tutut oksat ylläni humisten
 levon toisivat uinailuuni.