Ihmisen kasvot
Setrimetsän purppurallaan
 ajan kuudes päivä vallan
 valoon vaatetti.
 Perho pieni, kultasiipi
 ruusuin luona hääri, hiipi,
 niitä suuteli.

 Helmi hohti aallon alla,
 valkojoutsen varjoisalla
 souti salmella;
 hehkui punarypäleinen,
 leikki kaino kyyhkyläinen
 paratiisissa.

 Korkein kauneus vain puuttui
 luonnossa, kun vielä puuttui
 kruunu luomisen,
 kunnes kasvot kauniit hohti,
 silmä kirkas päivää kohti
 aukes ihmisen.

 Vuoren lumi loistavainen,
 aamurusko purppurainen
 luopui loistostaan;
 tähti armas, heloittava,
 päivän otsaa kaunistava,
 mieli jättää maan.

 Tomuist’ ihmissilmät koitti,
 kumartaen kunnioitti
 niitä eläimet,
 kun ne sulo, lempi täytti,
 kun ne surun takaa näytti
 toivon kyynelet.

 Ihastuipa tuohon uuteen
 hurmaavaiseen ihanuuteen
 enkel’joukkokin.
 Siinä loisti Luojan kuva:
 siihen Luoja riemastuva
 painoi sinetin.

 «Tomu kaikk’on; elävätä
 sielua ei ole!» Tätä
 lausut ylpeillen.
 Peilaa kasvos lähteen veteen,
 niin se näyttää silmäis eteen
 väittees tyhjyyden.

 Katso otsaa viisaan, jalon:
 lähde vuosisatain valon,
 taulu totuuden.
 Katso sankarinkin silmiin:
 tulta, joka säihkyy ilmiin,
 mailmaa halliten.

 Entä sulo, ihannelma?
 nosta aamuhunto Selman
 ruusuposkelta!
 Katso! silmä kaino, hellä!
 Katso! kutrit löyhytellä
 alkaa tuulessa!

 Seuraa säälivää, kun tätä
 laakson huonoon majaan hätä
 kutsuu kurjain luo:
 kas, kuin katse pienoisille,
 silmänluonti sairahille
 levon, lohdun tuo;

 Muoto taivaan asujitten,
 maassa haamu enkelitten,
 kasvo ihmisen!
 Häviätkö kuolemassa?
 Etkö aina taivahassa
 itke hymyillen?

 Teet sen. Muotos, äänes vielä
 saapi enkeleinkin siellä
 mielet liikkumaan.
 Selma, sinut taivahassa,
 tuolla iki-onnelassa
 vielä nähdä saan!