Ayrin rannalla
Jo ilta kolkko hämärtäy,
 syystuulen puuskat viuhuin käy,
 on sankka pilven sumuvyö,
 ja vihmoin sade maahan lyö.
 Olalla pyssy soilta saan,
 siell’ linnut jätin rauhaan vaan.
 Jäähyväishetki tuskaa tuo,
 kun rantaas astun, Ayrin vuo!

 Syys sänkipeltoon kyynelöi,
 miss’ yrmyt säät ne isännöi;
 sen sinitaivas rauhainen
 jäi tieksi talvimyrskyjen.
 Mun hyytyy veri suonissain:
 ma aion pauhuun ulappain;
 kun laivaa viskoo aaltoin vuo,
 taas kaipaan armaan Ayrin luo.

 Mut kuohut vyöryin käykööt vain,
 en pelkää turmaa rantamain;
 vaikk’ kuolonuhka eessä ois,
 ei kammottaa se kurjaa vois!
 Mut kahlein kiinni kotiin jäin, –
 oi, haavat polttaa sydäntäin!
 Mua ahdistaa ja vaivaa nuo,
 kun nyt sun jätän, Ayrin vuo!

 Hyvästi, Coilan vuorimaat
 ja laaksot, kankaat, viidat, haat,
 miss’ suru viipyy, saattaen
 taas lemmen muistot mielehen.
 Sees olkoon, ystävä, sun ties!
 Myös sulle rauhaa, vihamies! –
 Oi, kyynelveet ei hoivaa suo:
 Hyvästi, armas Ayrin vuo!

de:Die schönen Ufer des Ayr