Päin päivää
Sade vihmoo vettä, ja maasta
 jää sulanut on sekä kirsi,
 kevätkukkaset tuoksuu haasta
 ja soi suven saapuvan virsi,
 sitä helkkyvät ilmojen pielet
 sekä laulavat lainehet läikkyin,
 sitä soittavat tuhannet kielet,
 avaruus valovirtana väikkyin.

 Yli maan käy henkäys Herran,
 taas uusia muotoja luopi,
 maa usvihin uupunut kerran
 ydinvoimansa ilmi tuopi.
 Elo nuori ja täyteläs, uhkee
 nyt syttyvi sumujen häivään,
 pian ruusut kukkahan puhkee
 terän nostaen suureen päivään.

 Maa, kuolon mi varjoissa nukkui,
 taas toivojen toukoja kantaa,
 sydänusko, mi syksyhyn hukkui,
 valovälkkyä etsivi rantaa.
 Yön varjot kauaksi haipuu,
 ja pimeys voittajan kohtaa,
 povessansa kellä on kaipuu,
 päin päivää purren hän johtaa.

 Ja hän katsehen sinne nyt kiintää,
 kuhun päättyvät ilmojen kaaret,
 kussa valkama kaukainen siintää
 sekä kukkivat suviset saaret.
 Tosin kangastuksien lailla
 monet haihtuu kaukaiset rannat,
 mut kaikkea et ole vailla,
 kun rantojen kaipuuta kannat.