Niittäjä
On kesäyö,
 on viilennyt aikaa jo päivän paahtava helle
 ja tauonnut työ.
 Tää hiljaisuus
 se kuiskehen kantaisi, jos ois kuiskata kelle.
 Ah avaruus
 ja maa onpi verhottu hämyyn hohtavan hienoon,
 ja apilaantuoksu
 niin huumaavan voimakas täyttää nukkuvan tienoon.
 Vain kaukoa kuulen
 kuin humua tuulen,
 kun soittavi soluvan virran vaahtovan vinha juoksu.

 On kesäyö.
 Jo purppuran punaisna nousee idästä päivyt.
 Taas kutsuvi työ, –
 ja sielustain,
 yön lempeän unelma, lailla kastehen häivyt.
 Näin työssä vain
 ma raadan kuin tuhannet ovat raataneet ennen,
 kun koneeni satulasta
 ma oritta ohjaan, mi vain kuin sivumennen
 noin nikamin norjin
 ja liikkehin sorjin
 sipaiseepi tuoksuvan tupon kukkivaa apilasta.

 Yön hälveten
 jo loistavi taivaalla päivän kultainen kerä,
 ja säteillen
 maa heräjää.
 Jo laulavi lintu ja kukan kostea terä
 se kimmeltää.
 Kun ratisten kone se niittää kukkivan saran,
 mi kyynelin kiiltää,
 niin sielussa aatoksen tunnen nousevan aran:
 Miks lyhyt näin aina
 on elämän laina –
 ja kummasti mieltäni heinän kukkivan kuolo viiltää.

Vetelin pappilassa 12/8–15.