Luonnon kirja/Luku 3
Kolmas Luku.

Linnuista.

Tuolla akkunassa riippui ei kauwan aikaa sitten lintuhäkki. Siinä asui
wiheriäwarpunen, jonka sain werkolla metsässä. Kewäimen tultua alkoi se
wisertää. Ymmärsinpä sen pyrkiwän ulos wapaasen ilmaan. Sanoin sille:
mitä annat minulle, jos päästän sinun irti? Se wastasi: sano mitä
tahdot.

Minä sanoin: kutsu tänne kaikki linnut, jotka lentäwät metsissä. Kutsu
tänne kaikki ne, jotka uiwat wedessä. Jos woit luwata minulle sen,
pääset wapaaksi.

Se wastasi. Paljo waadit minulta, joka olen niin pieni. Woinko pakottaa
suuret kokot kuulemaan ääntäni?

Minä sanoin: sano niille, että minä tahdon katsella Jumalan tekoja
linnuissa. Kyllä ne mieluisesti tottelewat ääntäsi Jumalan kunnian
tähden.

Wiheriäwarpusesta oli tämä neuwo hywä. Luwattua mitä pyydin, päästin
sen lentämään. Eipä kauwan wiipynytkään, niin jo tuli takaisin. Nyt
eiwät ne ole tästä kaukana, sanoi hän. Ne istuwat tuhansittain kaikilla
oksilla metsässä. Tuolla merellä uipi tuhansia toisia. Seuraa minua,
niin osotan sinulle tien.

Sitten hän lentää liuwotteli pois. Kuljin sitä suuntaa, jota hän
edeltäkäsin lensi. Tulimmepa suureen metsään järwen rannalla. Siellä
lentää räpytti monia lintuja joka paikassa, niin että niiden siiwet
suhisiwat juurikuin myrsky-ilma. Kysyin kummastellen, jos kaikki nämä
oliwat lintuja. Owat, sanoi wiheriäwarpunen. Meidät tunnetaan siitä,
että me kaikki munimme. Jonkun ajan haudottuamme muniamme, puhkeawat
niistä poikamme, joita sitten elätämme pesässä. Ruumiimme on peitetty
lämpimillä höyhenillä, jotka wissinä aikoina lähtewät ruumiistamme, kun
olemme sataimessa. Uusia höyheniä kaswaa entisten sijaan. Suumme, joka
on luusta, kutsutaan nokaksi. Meillä on kaksi siipeä, joilla lennämme,
samalla perää pitäen pyrstöllämme. Ruumiissamme on hienoja huokureikiä,
jotka tekewät meidät keweämmiksi. Kaikki on niin laitettu, että woimme
lentää ilmassa, juurikuin kalakin uipi wedessä. Muutamilla meistä owat
niin pienet siiwet, että ne lentäwät waiwaloisesti. Muutamat linnut
eiwät lennä ollenkaan, waan juoksewat. Moni meistä rakentaa kummallisia
pesiä kaikellaisista aineista, joita kokoomme siihen nokallamme.
Muutamat meistä tulewat wanhoiksi, mutta eiwät kuitenkaan elä niin
kauwan kuin nisäkkäät. Pienimmät eläwät tuskin kolmea wuotta. Monet
meistä asuwat kesällä pohjoisessa, mutta syksyllä lentäwät ne pois
lämpimimpiin maihin etelään. Sellaiset owat _muuttolinnut_. Jumala
osottaa niille tien wieraisihin maihin. Jumala johdattaa ne jälleen
takaisin kewäillä pohjoiseen.

Näin puhuttua piilousi wiheriäwarpunen wapisten, sillä siinä tuliwat
isot petolinnut, jotka kaikki eläwät pienempäin lintujen lihasta. Ne
iskewät saaliisensa kiinni pitkillä kynsillään. Ne repiwät sen
palasiksi koukerolla nokallaan. Kaukaa Amerikan wuorilta tuli se suuri
_kondorikotka_, joka on niin wäkewä, että se lennättää kynsissään
lampaan. Sen rinnalla lensi sen pienempi weli, se harmaa _korppikotka_,
joka näyttää niin julmalta paljaine kauloineen. Sen perässä tuli se
ahnas _sääski_ haarapyrstöineen. Sen perässä lensi haukan suku, jolla
on kaikista linnuista tarkin näkö. Se suuri _kotka_, jota kutsutaan
lintuin kuninkaaksi, lensi sitten ilmassa leweillä siiwillään.
Sukkelasti kuin nuoli luijasi _jahtihaukka_ ylhäältä alas saaliinsa
päälle. Siellä wikisiwät pienet linnut raatelewan haukan ympärillä,
joka uhkasi syödä ne suuhunsa. Siinä piilousi _pöllö_ päiwän walossa
tirristäwine silmineen, sillä se wäjyy yöllä hiljaa saalistansa.
Muistatko sitä isoa kissapöllöä, jonka rengit naulasiwat tallin owen
päälle? Hywin rumahan se oli, mutta rumempi oli wielä huuhkaja, se
suurin pöllöin suwusta. Kaikki lensiwät nyt metsään saalista pyytämään.

Wieläkään en uskalla tulla näkywiin, sanoi wiheriäwarpunen.
Waris-sukuun, joka tulee tätä likinnä, ei ole ollenkaan luottamista.
Kysy näiltä linnuilta, niin wastaawat ne sinulle mieluisimmasti
syöwänsä jäännöksiä, jotka muillen eiwät kelpaa. He wastaawat eläwänsä
kaswuin marjoista. Mutta elä heitä usko. Olen heidän nähnyt
warastelewan munia lintusten pesistä. Poikiamme saamme pelätä heiltä.
Tuolla raakkuu se mustanharmaa _waris_. Tuolla huutaa se musta
_korppi_, joka jo kaukaa tuntee hajun kuolleista eläimistä. Tuolla
nauraa räkättää se warkaan-sekanen _harakka_. Tuolla tekee se musta
_naakka_ pesäänsä kirkon torniin.

Onpa ihanaa kewäillä kuulla laululintuin laulawan puissa. Silloin
ihastuu ihmisen mieli, sillä lintuin wiserrys kiittää Jumalata. Tule,
minä näytän sinulle ne, jotka kauniimmasti laulawat wiheriässä
metsässä. Jospa olisi yö, kuulisitpa sen harmaan _satakielisen_ laulun.
Harwoin tulee hän tänne meidän maahan, mutta on meillä täällä se
suloinen _laulurastas_, jota kutsutaan pohjoisen satakieliseksi.
Auringon noustessa ihanana aamuna on meitä monta, jotka laulamme
sydämen pohjasta. Tuolla näet _leppäkertun_. Täällä wisertää sisareni,
se pieni _wiheriäwarpunen. Peippo_ laulaa tuolla iloisella äänellään.
Se keltanen _kanarialintu_, joka tuotiin tänne wankina wieraasta
maasta, laulaa kuitenkin iloisena häkkinsä wankeudessa. Tuolla on
_tikliwarpunen_, yhtä kaunis nähdä kuin kuullakkin. Tuolla on se
ilomielinen _hamppuwarpunen_. Mutta kukahan tuo on, joka noin ihanasti
lirittää tuolla korkealla sinisessä ilmassa? Se on se kauwan odotettu
_leiwonen_, jonka wiserrys ennustaa kewäimen tuloa.

Monta pientä lintua kutsumme warpuslinnuiksi. Mutta kaikki eiwät laula
yhtä kauniisti. Tuolla katolla tiuskuttaa naapurisi, _kotiwarpunen_.
_Wästäräkki_ lieputtaa alinomaa pyrstöänsä. _Kiwitasku_ hyppelee
hääläten kiwillä. _Pakkastiainen_ kiipeää puissa. _Punatulkku_
pöyhistelee punaisine rintoineen. Waroppa poikasen ansaa kaunis
pihlajalintu, joka istut pihlajanmarja-tertussa. Pyydäppä, poikanen,
ennen tuo musta _kottarainen_, jonka saatat opettaa matkimaan ihmisten
sanoja. Sukkela _pääskynen_, sinut tunnemme kaikki. Aina tulet sinä
kewäillä takaisin pesääsi huonetten lakkaan. Aina muutat sinä syksyllä
pois lämpimämpiin maihin. Sanoppa, oletko siellä tawannut pienintä
kaikista linnuista, _kolibria_ eli mesilintua, joka elää kukkaisten
hunajasta? Sanoppa, oletko nähnyt sitä kirjawaa _papukaijaa_, joka
käwelee niin pahasti kahdella ainoalla warpaallaan? Usein olemme hänen
kuulleet häkissä puhuwan ajattelemattomasti sanoja, joita ei hän
ymmärrä.

Tunnetkos sitä, joka kukkuu metsässä? Se on se harmaa _käki_, joka
munii muiden lintuin pesään. Kaksi warwasta kääntyy sillä eteenpäin,
mutta kahdet kääntywät taaksepäin. Sellaiset jalat owat _tikallakin_,
joka teräwällä nokallaan hakkaa reikiä puihin.

Kerran istuin huoneesi katolla, sanoi wiheriäwarpunen. Siitä näin hywät
ystäwäsi, kesyt _kanalinnut_, jotka eläwät yhdessä, suuressa seurassa.
Siinä piilousi se siweä _kyyhkynen_ haukan kynsistä kuhertain
kyyhkyislakkaansa. Rikkaläjällä pöyhisteli se riitaisa _kukko_, joka
warhain aamuilla huutaa kukkokiekonsa. _Kanan_ kaakattaessa piipattawat
kananpojat sen siipien alla. Mutta jos kukko oli olewinansa joksikin
pöyhkeä, oli _kalkkuna_ olewinansa kahta wertaa pöyhkeämpi. Se käydä
tepasteli juurikuin ylpeä ihminen. Se pyyhki maata siiwillään, juuri
kuin olisi tahtonut sanoa: kuka uskaltaa nauraa minun ylewyydelleni?
Kaikki nämä linnut eiwät tahtoneet mielellään tulla metsään. Minä
lupasin heidän täällä saawan tawata likeisiä sukulaisiaan. Siitä
kaakattiwat he ylenkatseella. Mutta iloisempana elää täällä
wapaudessaan se suuri _metso_, joka soipi kewäillä puun latwassa.
Täällä pitäwät _teeret_ soidinta isoissa joukoissa, waikka ne usein
säikähtywät metsämiehen ampumisesta. Täällä wiheltää _pyy_ metsikössä.
_Metsäkana_ (riekko), joka on harmaankirjawa kesällä, walkenee
talweksi. Kalkkuna, joka ei ollenkaan tahtonut tuntea tätä
sukulaisuutta, kääntyi mieluisammin sen kauniin _riikinkukon_ tykö,
joka wasta oli tullut tänne lämpimistä maista. Sattuikin kalkkuna juuri
parhaasensa. Riikinkukko, joka oli wielä pöyhkeämpi, lewitti
päiwäpaisteessa kaunishöyhenisen pyrstönsä. Se kateellinen kalkkuna
närkästyi kokonaan mieliharmista. Kohta hyökäsi hän riikinkukon päälle,
joka samassa iski kiinni kalkkunaan. Niin tappeliwat molemmat, siksi
kuin oliwat nykkineet toisistaan kaikki höyhenet.

Tuolla näet sen suuren _kamelikurjen_, joka on kotoisin kaukaa tuolta
kuumasta erämaasta. Se on suurin kaikista linnuista. Lentää ei se
saata, sillä sen siiwet owat liiaksi pienet. Mutta hän juoksee
paremmasti kuin sukkelin hewonen. Kun metsästäjä ajaa häntä kauwan,
saadaksensa sen pyrstöstä kauniita höyhentupsuja, piilottaa hän juuri
kuin jänis päänsä pensaasen.

Rannalla käwelee pitkäsäärisiä lintuja noukkimassa ruokaansa pitkällä
nokallaan. _Kahlolinnut_ ne owat, sillä ne kahlailewat mielellään
matalassa wedessä. Tuolla on se suuri _tuonenkurki_, joka muissa maissa
tekee pesänsä katolle. Tuolla on _kurki_, joka lentäessään oikasee
pitkän kaulansa suoraksi. Tuolla waanii _haikara_ kaloja. Tuolla
wiheltelee _kuowi_. Tuolla kahlailee _kurppa_. Tuolla kurnuttaa
_ruisrääkkä_ illoilla ruispellossa.

Soudellessasi weneellä kesällä olet usein nähnyt lintuja, jotka
pulisewat wedessä leweöine nokkineen. Edellimäisenä uipi emä. Sen
jälessä uipi keltanen poikaparwi. Nämä owat _uimalinnut_, joilla on
uimanahka warwasten wälissä. Tuo kaunis _tiira_ tuijaapi alas mereen,
saadakseen kiinni salakkaa. Kun _kalalokki_ lentää maalle, odottaa
kalastaja myrskyä. Ylewänä uipi se walkea _joutsen_ tyweneissa
lahdissa. Kotona kartanolla kaakattaa kesy _hanhi_, mutta metsähanhet
muuttawat syksyllä suurissa parwissa lämpimämpiin maihin. _Heinäsorsa_
uipi lahdissa koko poikaparwinensa. _Ankka_, joka käydä lenkuttaa
wesilammikkoon, on sorsan kesy sisar. _Koskelo_ tarttuu usein
kalastajain werkkoihin sukeltaessaan kalain perässä. Korkealla lentää
_kaakkuri_ taaksepäin oikaistuine jalkoineen. Rikas mies nukkuu
_haahkatelkän_ pehmeillä untuwilla.

Wielä on meitä monta, joita en ennätä luetellakkaan, sanoi
wiheriäwarpunen. Luokkamme lajia on 6,000 (kuusituhatta). Ainoastaan
papukaijoja on 200 (kaksisataa) lajia. Kyyhkysiä lasketaan olewan 100
(sata) lajia. Hywin erilaatuiseksi on meidän ruumiimme rakennettu, aina
sen elinkeinon mukaan, joka meille parhaite sopii. Jos petolinnut
wälistä tekewät ihmisille wahinkoakin, owat ne muut sitä wastaan
suureksi hyödyksi. Muutamat meistä syöwät mätänewiä raatoja, jotka
muutoin myrkyttäisiwät ilman. Muutamat syöwät monia wahingollisia
eläwiä. Muutamat nielewät kaswien siemeniä, jotka ne sitten jättäwät
itsestään siihen, missä ei koskaan ennen sellaisia kasweja ole ollut.
Useammat linnut owat ihmisille hywäksi ruuaksi. Untuwillamme makaawat
lapset kätkyessä. Metsä-ihmiset tekewät waatteita höyhenistämme.
Munistamme tulee makeaa ruokaa. Huolista raskasmielisenä menee ihminen
mielellään metsään kuuntelemaan lintuin laulua. Siellä kewenee hänen
mielensä, sillä ilomieliset linnut laulawat uutta toiwoa hänen
murheelliselle sydämellensä.

Tämän sanottua katseli wiheriäwarpunen haikeasti minua, juuri kuin
olisi tahtonut sanoa: joko nyt olet tyytynyt? Pääsenkö jo takaisin
wapauteeni? Pääset, sanoin hänelle. Nyt olet wapaa. Kohta lensi hän
iloisena sinisen taiwaan alla laulamaan Jumalan hywyyttä koko
elin-aikansa.

Kotka.

Kalastaja, joka souteli merellä, näki kummallisen sodan. Korkealla
ilmassa lensi iso kotka. Weden kalwossa ui iso hauki, joka ajeli
pienempiä kaloja. Kotka näki hauwin. Juurikuin nuoli ampui hän alas
ylhäältä. Hän iski teräwät kyntensä kiinni hauwin selkään. Hän koetti
nostaa sitä ylös wedestä, lentääksensä pois sen kanssa. Mutta hauki oli
hänelle kowin raskas. Hauki oli hänelle kowin wäkewä. Tämän tunnettua
koetti kotka siiwillänsä räpyttäen päästää kynsiään irti. Sepä ei
onnistunutkaan. Ne istuiwat kowin lujassa. Hauki koetti taas sukeltaa
meren pohjaan. Mutta hänellä ei ollut woimia wetää sitä ylöspäin
riuhtowaa kotkaa muassaan. Näin taisteliwat kauwan nämä molemmat
wäkewät pedot. Wiimein wäsyi kotka. Hauki, joka oli paremmin kotonaan
wedessä, weti wihollisensa muassaan sywyyteen. Siellä kuoli kotka.
Mutta haukikaan ei woinut enää päästä wapaaksi kuolleesta kotkasta,
joka oli kiinni hänellä selässä. Muutaman ajan perästä nousi hän
kuolleena ylös weden pintaan. Kotkan luuranko oli wielä kynsistä kiinni
hauwin ruumiissa.

Onpa niinkin tapahtunut, että kotka on wienyt pieniä lapsiakin, jotka
owat leikitelleet kedolla. Näin käwi kerran Sweitsissä, jossa on paljo
hywin korkeita wuoria. Kotka wei lapsen ruuaksi pojilleen pesäänsä,
jonka hän oli tehnyt korkealle kalliolle. Mutta lapsen isä, joka tiesi
missä pesä oli, kiipesi sinne. Siellä löysi hän lapsensa wielä eläwänä
kotkan poikain seassa. Kotka warjeli pesäänsä wihan wimmassa riehuen.
Wasta kowan tappelun perästä, jossa isä sai useita sywiä haawoja,
onnistui hänelle saada lapsensa pois. Kotka tapettiin. Sen pojat
otettiin eläwinä. Kaswaessaan tuliwat ne hywin kesyiksi. Mutta etteiwät
pääsisi lentämään pois, leikattiin niiltä toinen siipi toista
lyhemmäksi. -- Kotkalla, niinkuin leijonallakin, kuwataan woimaa.
Muutamat suuret waltakunnat käyttäwät wieläkin kotkan kuwaa
waakunanansa. Muut pitäwät leijonan kuwaa.

Muinoin oli suurisukuisilla ihmisillä tapana taiwuttaa _jahtihaukkaa_
metsästämiseen. Se pyydettiin kiinni aiwan nuorena. Sitten pantiin se
riippuwaan wanteesen, jota alinomaa heilutettiin ympäriinsä kolme
wuorokautta, niin ettei jahtihaukka saanut ollenkaan nukkua. Siinä tuli
se niin pyörryksiin, että häneltä katosi kokonaan muisto wapaudestansa.
Mutta hänellä oli wielä jälellä luonnollinen halu muita lintuja
pyytämään. Prinsessat, jotka ratsastiwat kauniilla hewosilla,
kulettiwat jahtihaukkaa muassaan, hihnalla käteen kiinni sidottuna. Kun
joku muu lintu nähtiin metsässä, päästettiin jahtihaukka irti. Kohta
lensi se saaliinsa perään. Wähän ajan perästä palasi se takaisin tuoden
saaliin muassaan. Sellaisista jahtihaukoista maksoiwat rikkaat hywin
paljo.

Harakka.

Sattuipa eräässä herrastalossa kerran niin, että hopealusikka katosi,
jota ei woitu löytää. Ketään muuta ei saatettu luulla warkaaksi, kuin
palweluksessa olewaa tyttö raukkaa, joka oli pessyt hopeakalut
kyökkissä. Tyttöä syytettiin warkaudesta. Tätä hän kyllä ei
tunnustanut, mutta kun ei woinut todeksi näyttää wiattomuuttaan,
wietiin hän wankeuteen. Herrastalossa oli kesy harakka, joka hyppeli
joka paikassa huoneissa. Juuri kuin tytön piti kärsiä rangaistuksensa,
toimitti Jumala niin, että hänen wiattomuutensa tuli ilmiin. Eräs poika
löysi harakan kätköjä, joita se oli tehnyt lakkaan kurkihirren ja katon
wäliin. Siellä oli sekin kadonnut hopealusikka. Siellä oli paljo
muutaki, jota oli kadonnut, ilman että siitä kukaan tiesi mihinkä kalut
oliwat joutuneet. Waras harakka oli wienyt kaikki nokassaan kätköönsä.

Pääskyset ja warpunen.

Kaksi pääskystä oli kerran tehnyt pesänsä tallin owen kohdalle. Kohta
hawaitsiwat he warpusen lentäwän pesään. Ne koettiwat ajaa häntä siitä
pois. Mutta warpunenpa ei lähtenytkään pois, waan puri heitä, kun
yrittiwät sisälle. Nytpä nähtiin kummia. Nämä kaksi pääskystä kutsuiwat
ison joukon muita pääskysiä apuunsa. Kaikki pääskyset toiwat suussaan
olkia ja sawea. Näillä alkoiwat he muurata pesän suuta umpeen, niin
että warpunen olisi kyllä kuollut sinne nälkään, jos ei muuan armelias
poika olisi pelastanut häntä sieltä. Pääskyset saiwat pesänsä takasi.
Mutta siinä eiwät he enää menestyneet, waan rakensiwat itselleen toisen
pesän.

Muuttolinnut.

Eiwät kaikki linnut muuta pois talweksi. Piammiten kaikki petolinnut
pysähtywät tänne. Warpunen laulaa tirskuttaa talwellakin katolla.
Useammat kanalinnut pysähtywät tänne, mutta kesyt paleltuisiwat, jos
eiwät saisi majaa ihmisiltä. Useoita pieniä lintuja jääpi tänne.
Waris muuttaa pois syksyllä pohjois-Suomesta, mutta pitää talwea
Etelä-Suomessa. Tilhi asuu kesällä Lapissa, mutta tulee tienoillemme
talwen alussa. Muutamat rastaat owat täällä koko wuoden, mutta useammat
muut linnut muuttawat pois syksyllä. Kaikki wesilinnut, jotka eiwät
ole kesyjä, muuttawat pois samana aikana. Muutamat eiwät mene kauwas
merien taakse. Toiset linnut muuttawat useita satoja peninkulmia
niihin maihin, joissa aurinko paistaa kuumana wuoden pitkään.
Pohjois-Saksanmaalla saatiin kerran tuonenkurki, jonka siiwen alla oli
kiinni katkennut nuolen kappale. Tämä nuoli oli sellainen, jolla
metsä-ihmiset kaukana Afrikassa ampuwat lintuja. Puolassa saatiin
toinen tuonenkurki, jolla oli kultaketju kaulassa. Ketjussa oli
piirrettjä sanoja. Eräs korkeasukuinen mies Itä-Intiassa, jonne on
monta sataa peninkulmaa Puolasta, oli ripustuttanut ketjun tuonenkurjen
kaulaan.

Muuttolinnut.

 :Te lähtevät linnut,
 :Oi milloinka saa
 :Taas vartoa teitä
 :Tää syntymämaa?
 :Kun virtojen juoksu
 :Pois kahlehet luopi
 :Ja kukkien tuoksu
 :Taas suloa suopi,
 :He riemuten lentää,
 :Tien viittaa ei lie,
 :Vaan kohti he entää,
 :Kyll' löytyvi tie,
 :Mi kotihin vie.

 :Sä eksynyt henki,
 :Oi milloinka taas
 :Sä löytänet vihdoin
 :Sun syntymämaas?
 :Kun palmusi siellä
 :Jo kypsenä hohtaa,
 :Niin täält' ilomiellä
 :Sä palajat kohta.
 :Kuin lintu sä lennät,
 :Tien viittaa ei lie,
 :Vaan koht' sä ennät,
 :Kyll' löytyvi tie,
 :Mi kotihin vie.

Lintunen akkunan ruudun takana.

 :"Ken naputtaapi nyt akkunaan?" --
 :"Se aukaise mulle hetkeks vaan!
 :On pakkanen ulkona. Paleltaa.
 :Jo kuolen kohta. Ei ruokaa saa.
 :Jos tupaan pääsen, mä tyydyn vähään,
 :Vaikk' ortehen kaikkein pienimpähän."
 :Laps lintusen laski lämpimään
 :Ja sille jakeli leivästään.
 :Kun talvi katosi luminen
 :Ja kevät tuli, jo lintunen
 :Taas ruutuun noukkas ja pyrki pois:
 :Laps päästi ettei sen paha ois.
 :Pois pääsi se näin,
 :Lens taivohon päin
 :Ja lauleli Luojaa ylistäin.

Laululintunen.

 :Jo päättyi, lintu, sun elämäs.
 :Et ruokaa nouki nyt sormiltain.
 :Et enää lennä nyt häkistäs.
 :Et enää kuiska mun olallain.
 :Et enää laulele riemuisasti,
 :Jost' iloitsimme niin useasti.

 :Puutarhaan lapset nyt juoksivat.
 :Ja maahan haudan he kaivoivat.
 :He siihen lintusen peittivät.
 :Sen päälle ruusunkin heittivät.
 :Kun kauniist' iltapäivänen loisti,
 :He linnun laulua aina muisti.

Kettu ja kukko.

 Kettu: "Mull' arvoitus onpi. Ken arvaa sen?"

 Kukko. "Se mulle virka. Kyll' arvunnen."

 Kettu. "Ken ylpeydessään itseään
 :Niin antavi narrata, että hän
 :Siit' itkevi? Ken syö herkkuja vaan?
 :Mik' elävä viisain on luonnostaan?
 :Tuo arvoitus päätäsi pyörryttää.
 :Luo astu. Sen tahdon mä selittää."

 Kukko. "Ai, kynsines kuin mua runtelet?"

 Kettu. "Kun kourissani nyt kitiset,
 :Niin arvoitukseni selitän sulle.
 :Tuo korkein viisaus suotu on mulle,
 :Sill', aatteles, minäpä lorullain
 :Nyt herkkua ateriakseni sain.
 :Jok' ylpeydessään itseään
 :Niin antavi narrata, että hän
 :Siit' itkee, sep' olet juuri sä.
 :Sen vuoks sinut suuhuni nielen mä."

Warpunen ja hevonen.

 :Tuoss' söi hepo kauroja itsekseen.
 :Niin varpunen lens hänen vieraakseen.
 :"No, annapa mullekin jyvänen
 :Tai kaksikin", virkkoi varpunen.
 :"Syö pois", hepo vastas, "min haluat vaan,
 :Viel' yltäkyllin minäkin saan."

 :Mies hyvä se antavi omastaan.
 :Näin varpu pääs nälän tuskastaan.
 :Kun taas kesän lämpimät tulivat,
 :Niin kärpäset hepoa purivat,
 :Niit' otti nyt kiinni varpunen,
 :Näin ystävätänsä palkiten.

Luonnonkirja