Ma kammon
Ma kammon kaupunkeja isoja
 Ja niiden ylöllistä prameutta
 Ja jokayöllisiä kisoja
 Ja väsyneiden silmäin sameutta;

 Kaupungin kasarmeja, katuja,
 Sen kiiltävätä kuorisivistystä,
 Sen hyörinää ja pihkalatuja,
 Sen työtä, liukasta, vaan epäkystä.

 Mut maalla toimehes kun heräjät,
 Oi, kuink’on olo luonteva ja virkas;
 Koi silaa metsät, pihat, veräjät,
 Ja ylläs kaareilevi taivas kirkas.

 Siell’ ihanasti järvi päilyilee,
 Siell’ aukee etees näköala loitto;
 Maa tuoksuaa ja lehti häilyilee,
 Etäältä raikuu paimentorven soitto.

 Ja vanhat uhrikuuset humajaa,
 Kun päivän nousten länsi alkaa tuulla;
 Nyt vankka hongistokin äänen saa,
 Ah, kieltä sen sois haudastaankin kuulla.

 Se kohaa korvaan aikaa lapsuuden,
 Sen leikkejä, sen hilpeätä mieltä
 Ja vihannuutta maamme kaunoisen,
 Sen sulosointuvata äidinkieltä.