Mirèio
Molempain alta silloin juuri
 äkisti murtuu oksa suuri.
 Vincènin kaulaan vajoaa Mirèio kirkaisten.
 Ja puusta pahoin murtuvasta
 he putoavat silloin vasta
 sylikkäin maahan, kaksi lasta,
 ja niinkuin siskosvuode on sen ruoho pehmoinen.

»Mirèio, eihän koske teihin?»
 Ja tytön poskiin kalvenneihin
 hän katsoo. – »Sano, ethän häntä lyönyt, kurja puu?
 Sua madot syökööt voitokkaina,
 sua herras kauhistukoon aina,
 mi istutti sun perjantaina!»
 – Mirèio puhuu vavisten ja ääntään oudoksuu:

»Ei minuun sattunut, ei lainkaan.
 En tiedä, minkä tuskan sainkaan.
 Kuin lasta joskus kapaloissaan itku ahdistaa,
 niin multa murhe, jost’ en tiedä,
 pois näön, kuulon tahtoo viedä;
 en rinnan tykytystä siedä,
 ja lepoa ei hetkeksikään suonten kuohu saa.»

»On helle liian raskas teille –»
 – »Tytöille Craussa kasvaneille
 sen hehku on vain suloinen. Oi ei, ei siinä syy!
 Vaan miksi enää kiertelyllä
 sua harhaan veisin keksityllä?
 Vincèn, Vincèn, sen tiedät kyllä!
 Sua rakastan!» – Ja ihmettelyyn ranta herkistyy,

 sen vanhat pajut, nurmi hento,
 heleä ilma, tuulen lento
 unohtuu vienoon kuunteluun; on puro hiljennyt.
»Te, prinsessa, niin kaunis, hellä,
 noin kuinka voitte leikitellä,
 ja kielellänne ylhäisellä
 mua pilkata! Vois hämmästys mun maahan syöstä nyt!»

»En paratiisiin tahdo tulla,
 jos pilkata ois mieli mulla!
 Mua usko! Jos mua lemmi et, niin kuolemaan
 Mirèio jalkoihisi vaipuu.
 Vaan jos et tahdo, että kaipuu
 tään rinnan yksin sinuun taipuu,
 miks silmissäni, oi Vincèn, niin kaunis oletkaan!»

 [– –]

»Te vallattaret autuaiden,
 rannalla näiden tuskanmaiden
 jos ansaitsemme, kukkuroilleen verkot täyttäkää!
 Mut syntiselle joukollemme,
 mi täällä itkee, rukoilemme
 – oi valkokukat nummiemme –
 iäistä rauhaa sydämeen, mi järky ei, mi jää.»

 Apua näin he pyysi sieltä,
 ja laulu poltti kaikkein mieltä.
 Mut silloin taivas pienelle, ken makas huumeissaan,
 soi elonhengähdyksen rintaan,
 ja ilo syttyi posken pintaan,
 kun vielä kerran kallehintaan
 maan päällä katsoa hän sai, ken kohta jättäis maan.

»Sa mistä tulit? Rakas, varmaan
 sen illan vielä muistat armaan,
 kun alle viiniköynnösten me jäimme, kahden vain.
 Sa virkoit, katsellen näin mua:
 jos raskas murhe kohtais sua,
 niin muista, tuska helpottua
 voi kohta kappelissa Pyhäin Maariain.

 Miks nyyhkytät noin katkerasti?
 Oi armas, sydämeeni asti
 jos nähdä saisit, tajuaisit etten kuole, en.
 Suloinen riemu määrää vailla
 poveni täyttää lähteen lailla
 mi yli tulvii. Autuailla
 jo mailla näen enkelien kuoron taivaisen.

 Oi katso, taivaanrannan tieltä
 he kolme lähestyvät sieltä
 ja hiljentyen illan hyrskyt purren eteen jää.
 Mua noutavat he! Ilmat hohtaa,
 ihana tuuli heitä johtaa,
 säteillen aallot purren kohtaa,
 ja taivaan linnut lennossansa heitä tervehtää.

 Hyvästi! Tähtirannat väikkyy,
 ajaton aalto vie ja läikkyy.
 Kai tähtösen mä löydän, jolla rakastaa
 vapaasti kaksi lasta saisi.
 Mi soi? – Kuin urut humajaisi –»
 Ja niinkuin uneen uinahtaisi
 pään käänsi syvään huoaten hän pois ja maa jäi taa.

Frédéric Mistral
Runot
Saima Harmaja