Aineen multa ja aatteen kulta
Kaks kauvan on ollunna vastakkain:
 maa alhaalla, ylhäällä pilvi.
 Ja kauvan on ollunna vastakkain
 tosi ainehen, aattehen ilvi.

 Sumupilvi on leijunut irrallaan
 sinijärvien maailmasta –
 mies miettivä huojunut houreissaan,
 ei tuntenut mullan lasta.

 Polo raataja ainehen alainen
 valon sankarin notkuen kantoi,
 mut sankari suuri ja salainen
 hänen nälkähän nääntyä antoi.

 Jopa vavahti ja valveni aineen mies,
 mies poljettu niskan nosti!
 Pois vierähti taakka ja murtui ies
 niin Kullervo kohlunsa kosti!

 Mut vieläkin väikkyvät vastakkain
 tosi ainehen, aattehen ilvi.
 Niin, vieläkin väikkyvät vastakkain
 maa alhaalla, ylhäällä pilvi.

 On aika jo aattehet nostattaa
 kotikoivuina nurmelta töyryn!
 Ne viiltävät vihreillä latvoillaan
 pois taikojen pilvihöyryn!

 Jo nousevi tuuhea aatteen puu
 mehupohjalta maisen mullan,
 mut vihreä latva sen heijastuu
 ikipäivyen kirkkaan kullan!