Pohjolan neidet lännessä
Mereltä neittä seitsemän
 toi tuuli tullessaan.
 He puitten varjoon istuivat
 rannalle länsimaan.

 Kajossa illan katsomaan
 tulivat viiksisuut,
 tulivat suuret ruunupäät
 ja pienoisemmat muut.

 Suloiset, sorjat neidet on,
 vaan kenpä tiesi sen,
 ne onko immet Vellamon
 vai keijut ilmojen.

 Vaan länsi heidän kaukaisen
 sukunsa kuulla saa,
 kun vetten taakse katsellen
 he laulun kaijuttaa.

 Se laulu kaihosointuinen
 kainosti ilmoittaa:
 etäällä pohjolassa on
 yks ihanainen maa.

 Sen lehdot veessä heijastuu
 välillä vuorien,
 ja taivas illoin, aamuisin
 luo ruskon kultaisen.

 On kansa siellä kunnokas
 ja jäyhä toimissaan;
 se korvesta on kyntänyt
 valoisan viljamaan.

 Ja taistot tuimat käynyt on
 se nuijin, miekoinkin,
 vaan ihanammat, suuremmat
 runoin ja kantelin.

 Se talviyöstä noussut on
 suv’aamun säteilyyn;
 sen laihot nosti latvojaan
 jo päivän häikäisyyn. –

 Niin pohjan neidet laulullaan
 ihasti viiksisuut,
 ihasti suuret ruunupäät
 ja pienoisemmat muut.

Syyskuulla 1899.