Lux triumphans


Prologus 

 Oi unten polte, oi kaipaus mullasta valoon!
 Oi kohtalo: kutsuttu olla ja sammua saloon!

 Itu olla ja kuihtua, koskaan ei päästä kukkaan,
 ja voima olla ja vuotaa ja haihtua hukkaan!

 Tai turman tulvaksi paisua alla paineen,
 kun kirvoittaa kevät kauankahlitun laineen!

 Siks siunattu on valon lies, joka häätää harhat,
 valon työ, joka korpeen perkaa pellot ja tarhat.

 Joka vaalii taimesta voiman ja tarmon tammen,
 luo väylät ja uhkua suo syvän umpilammen.

 Ole siunattu, toukotyö, tyven, valpas, vakaa,
 sadon kultaisen korjata suot sadan talven takaa!

 Työ seppojen selkeä, uskollinen ja uuras,
 tiet’ auringon aukoi sun takoma tulinen tuuras!

 Niin kansa kaiheen pitkän, se toivoon tointui,
 sen henki hersyi, sen kantele kauas sointui.

 Sen laikahti laulu, ja laulull’ on Suomen laatu.
 Sanat salasta, lovesta luotteet on ilmi saatu.

 Sen vangittu voima, mi vieraalle verona juoksi,
 se luo oman uoman, on maan jalo valta vuoksi.

 Ja ehtymätönnä kilpaan se kiitää jaloon,
 sill’ iäinen kannus sille on kaipaus valoon.

Lux triumphans 

 Valon ylhään temppelijuhlaan me riemuin yhtyä yhteen,
 sen alttariks alttiit saamme sydämet koroittaa,
 sen veisata kiitosvirttä, kun kultaa korjatun lyhteen
 sen vainioilta sait elon aarteeks, syntymämaa.
 Ne vainiot vahvistaa: ei valjujen hallatarten
 koto olla, sanaton saari, nimetön niemi vain
 ole kohtalos, ei, olet kutsuttu valkeutta sa varten,
 sen maaks, suvikukkiva Suomi, sen valtojen korkeain.

 Siks iloitse, kuink’ ison hinnan heimosi maksaa saikaan
 siit’, että vihdoin viettää näin sen voittoa voit.
 Siks iloitse, iän kaiken kaihonnut, – »kreivin aikaan»
 sa kohtaloissasi vain joka suopean onnen koit.
 Epätoivon yöhön, joss’ enää lohdun tähti ei loista,
 niin usein jo tuijotit vaivassa vaikean taipalees.
 Vaan hallaöistä, vainon liekeistä, raunioista
 taas rakennuit, valo tiellesi valkeni aamusees.

 Aurora, Auran rantain ammoinen raikas rusko,
 oli suuremman Suomen päivän enne, se pettänyt ei.
 Sun päiväsi päästänyt on sun suurtesi päivään usko,
 se usko vuoret siirsi, se uhriin ja voittoon vei.
 Ei tuomittu sammumaan se ollut sauhuun ja tuhkaan,
 kuin Feniks tulessa nuortuin se vahvemmin siivin nous,
 se kohtaloissaan korkeni, uupunut ei tuhon uhkaan,
 vain jäykkeni jännittyin, kuin kilvassa kimmoisa jous.

 Se aseet Suomen aikojen suunnan ja suunnitelman
 sun eestäsi kilvoitukseen kirkasti aateliseen:
 runon Runeberg sydämet sytytti, henget herätti Snellman,
 löys Lönnrot sielusi sielun, laulusi kanteleen.
 Kaikk’, Alma Mater, ne kasvatit, vaalivan soit emonhelman,
 sun lietesi liekki se heissä varttui valoksi maan,
 näyt näkijäin kävi eellä ne tekojen runoelman,
 profeetian täyttämiseen sen innoitti ihanaan.

 Siks, Suomen vuossata suurin, muiston marmoritaulu
 kulumattomin kultakirjoin sun tarus tallettaa.
 Työn vakaa virsi se on, salamoiva on sankarilaulu,
 miten viljelty, varjeltu meille on elomme, onnemme maa, –
 valon korkea voitonvirsi; sa vannotat siksi ja vaadit,
 sen valtaa ett’ isien laill’ yhä uus suku vartiois,
 ett’ ainian ihmisyyden ylhät Olympiaadit
 myös Suomen hengen voimaa ja voittoja mainita vois.

Ad manes et maiores 

 Niin monta, mont’ on poissa,
 jotk’ ohjett’ oikeaan
 soi elon aamukoissa.
 On rauhan kartanoissa
 heill’ lepo palkkanaan.

 Ja hopeoissa hohtaa
 niin moni kallis pää.
 Maan matkall’ ilta kohtaa,
 vaan valkeus, mi johtaa,
 se ikuisesti jää.

 Jää runsaus, jonk’ ahtoi
 he talteen tarhoistaan.
 Mink’ isäin into mahtoi,
 pyhimmin pyrki, tahtoi,
 perintö suur’ on maan.

 Valoksi Väinön lasten
 jää tenho tietäjäin
 ja runon ruhtinasten,
 työ, usko urhokasten,
 jok’ auttoi päivään päin.

 Ei multaan, muinaisuuteen
 työ maadu mahtajain,
 on lunnas aamuun uuteen,
 yön alhoist’ avaruuteen
 se huippuin hohtavain.

 Jos murtui hyinen muuri,
 jos alla auringon
 soi latvain laulu suuri,
 on syvin siinä juuri,
 miss ylväin latva on.

 Sill’ isäin suurten työstä
 on synty synnyinmaan,
 sen ylhä nousu yöstä,
 sen kasvu kahlevyöstä
 valossa varttumaan.

Pro humanitate 

 Siks, ihminen, sa kuulut rotuus,
 maan että peris ihmisyys,
 ois ohje oikeus ja totuus
 ja valta hengen väkevyys.

 Maan aavat piirit asuttaakses
 sait innon sammumattoman,
 vaan kauneimmaksi kasvumaakses
 maat aatteen luovan, avaran.

 Ain’ eemmäs uusin löytöretkin
 sa sinne valtaviiris viet,
 ja kuinka kauas rientänetkin,
 ain’ avarammat aukee tiet.

 Vaan riennetty on rientos pisin,
 sen löytty rikkain määränpää,
 sun sielus vaisto syvin, sisin
 jos varttuu, vaurioon ei jää.

 Pois pyörtehist’ on hetken pyyteen
 tie pyrkimykses pyhimmän,
 se portahaksi iäisyyteen
 koroittaa pienen elämän.

 Työss’, aattehessa toteuttaa
 arinta tohdi tuntoas,
 majaasi maiseen koteuttaa,
 maan lapsi, korkeampias.

 Niin siemen sieluhusi pantu
 se varttuu armoss’ auringon,
 ja päivän maa on mainen mantu,
 sen kukka henki kuoloton.

 Maan keväät kukkii kaunehintaan
 ja kasvaa kallein vilja sen,
 kuss’ iki-aatteet ihmisrintaan
 luo vainioita valkeuden.

 Sun kaihos hehku kaunein, herkin
 on tie, jot’ astuu aamu uus.
 Sa voitat voimalla sen merkin,
 se toivon tuo sun taisteluus.

 Sill’ aikain perillinen nuorin
 sun olennossas odottaa,
 valoisin katsein, suunnin suorin
 maat’ astuakseen armaampaa.

 Maat’ ihmisveljien ja -siskoin,
 mi loistaa kauko-lohtunas,
 jos sinilintujen, ei liskoin,
 lie siipileikki sielussas.

 Kaikk’ elon tuskan tumma syvyys
 sua vaatii valon kamppailuun,
 maass’ että heilimöisi hyvyys,
 hedelmä puhtain elon puun.