Pyhäinpäivänä
Reseedat tuoksuvaiset pöytään kanna,
 ja syksyn viime kukka punainen,
 mun rakkaudesta vielä haastaa anna
 kuin kerran aikaan menneen keväimen.

 Puristaa kättesi suo minun salaa,
 jos joku näkisikin, säiky en.
 Suo mulle katse, joka hehkuu, palaa
 kuin kerran aikaan menneen keväimen.

 Nyt haudat hehkuu kukin loistavaisin,
 yks päivä vuodessa on kuolleiden:
 käy luokseni, sun että omistaisin
 kuin kerran aikaan menneen keväimen.

Hermann von Gilm