Romalaisen runoniekan Q. H. Flaccon Pilkkarunojen ensimäisen kirjan 1:n runo
Miksikä, Maccenas, noin nurkuvi kaikk’ olojansa,
 Joit’ ovat itse laatinehet tai sattumus suonut;
 Kiittävät vaan yhä toisten rientoja oivemmiksi.
 ”Oi oi kauppijahat onnelliset!” oikkuvi tuolla
 Valvoistaan raihnas sotamies, ikävoittoki vallan.
 Kauppijas puoleltaan, myrskyiss’ ajelehtava, virkkaa:
 ”Paree on sotilaan olo. Kas, kun tappelu alkaa,
 Niin jopa äkkiä kuolo tulee tahi riemusa voitto.”
 Maamiehen elämän lakimies parahaksi ylistää,
 Kun asioitsija ennen kukkoa ulkona jyskää.
 Takuultaan tämä kun kaupunkiin häätyvi, huutaa
 Kaupungiss’ asumuksen yksistään somaseksi.
 Muut moiset pakinat ovat niin monet, jottapa niille
 Fabio kielevä kyllästyis’. Vaan kuuleppa minne
 Mielesi johdan. Joo lausuis’ joku näin jumalista:
 ”Vallassanne nyt on. Sotamies! nyt kauppijahaksi
 Pääset; sie lakimies! ollos maalaisena! Kohta
 Muuttooten asemaa, vaihtooten toimia. Hei jo!
 Vieläkö seisotten?” – Ei lystäkkään mitä soivat. –
 Syystäpä taivaan taatto jo tuimissaan mokomille
 Pullistais’ poskensa ja vastais ei olevansa
 Toiste enään niin mieluisa kuuleen toivoja heidän.
 Vaan ett’en toki ilvehtiin asiaani ajaisi:
 (Vaikka mik’ estää nauravan suun sanomasta totuutta?
 Niinkuin lapsillen kouluuttaja leppiä joskus
 Leivoksia jakelee, jott’ oppisit puustavit äkkiin;)
 Kuitenkin pois leikki ja tuumailkaamme nyt totta.
 Hän, joka aurallaan myllästää maata savista,
 Petturi kauppijas taa, sotamies, purjehtijat, jotka
 Piirtävät aaltoja uskaliaasti, he kärsivät puuhaa,
 Niin sanovat, saadakseen harmajapäinä levossa
 Olla, kun koonneet ruokaa ovat, juuriku pieni
 Muurainen (esimerkki se on) työläästi kinaavi
 Suussansa mitä voivi ja laskevi sen kekohonsa,
 Jonka hän valmistaa, hyvin tieten vastaset tarpeet.
 Hänpä, ku vuoden synkistää taivaan Vesimiesi,
 Suojastans’ ei kiipeile, vaan nyt kasojansa
 Nauttivi viisaasti, silloin kun kiehuva kuumuus
 Ei sua voitost’ estele, ei tuli, talvi, ei miekka,
 Ei meri, ei mitänä, ku’han rikkaampaasi ei löydy.
 Lystikö on hopioita ja kultaa pelvon alaisna
 Kätkeä varkain kaivettuun kuoppaan maan alle?
 ”Jos otan niistä jotain, ne ei halpaa penniä maksa.”
 Mutta jos et, niin onko se korkia röykkiö kaunis?
 Vaikkapa luuvistas’ saisit tuha’-määriä koolle,
 Ei vedä vatsas’ silti enempää kun minun, aivan
 Kuin jos leipä-katiskaa orjain kanssa alallas
 Kantaisit, senvuoks’ et enempää saa kuin saapi
 Kantamatonkaan. Vai onkoon yhtään erotusta,
 Jos luonnon mukasest’ eläväll’ on tynnyrimaita
 Kuinkaki paljon? ”Lystipä on, kun on hinkalo vankka.”
 Mutta jos pienestäi’ tarpeensa ottoa käypi,
 Miks’ jyvä-aittasi oisi paremmat purnuja meidän?
 Niinkuin jos ruusin täyden tahi jumprun vettä
 Tarvitsisit sanoen: Virrasta ma ennen joisin
 Kun lähteestä saman verran. No sitenpä tapahtuu,
 Että ku runnompaa halutaan kuin oikia määrä,
 Ausido virtava vie reunan kanss’ itseki juojan.
 Vaan joka tarpeensa vaan ottaa, lieju-sekaista
 Vettä ei ammenna, aaltoihin ei huku konsa.
 Turhia pyytäissänsä useimmat imeiset erehtyy.
 ”Ei mikänä riitä,” sanovat, ”sepä miestä mi rahaa.”
 Moiselle mikä neuvo paras? Jopa kurjana olkoon!
 Kosk’ itse haluaa. – Kuten muutama Atheinassa
 Saituri upporikas ei totellut ääniä kansan,
 Vaan pakisi: he viheltelevät nyt, vaan koton’ itse
 Paukutan kämmeniän’, arkussani kun näen kullat.
 Tautalo huulillaan, janoten, laineita tapailee
 Yltämätä’. Nauratko? Sinuunkin taa satu koskee,
 Toinen vaan nimi on. Rovioittuin säkkein päällä
 Suin avomin nukut säästäin niitä kuten pyhäköitä,
 Tai ilotellen niille, kuten tauluille koreille.
 Etköpä tiennekään, mikä hyöty rahoillasi ompi?
 Leipää ensistäi’ sekä kaalia ostaos, sitte
 Muutai’ minkä vajautta imeisen luonto paheksii.
 Vai rattoistako on hengästyksissä vapista
 Yöt sekä päivät rosvoja, tulta ja orjia, jotka
 Sun ryöstää voivat, paeten. Mokomista hyvistä
 Tottapa ennen oisin ijän kaiken periköyhä.
 Vaan jos sairastuu ruumiisi, vilusta väristen,
 Tai muu sattuma vuoteesen sun kaatavi, onko
 Ken sun hoitavi, hauteen laittavi, lääkärin pyytää
 Paluuttaan sua lapsilles’ sekä muille omilles’.
 Vaimosi ei sun tointuvan suo, ei poikasi, kaikki
 Vihaavat sua, naapurit, tuttavat, poijat ja neidot.
 Kummailetkos, kun hopias armaat yli kaiken,
 Jos rakkautta, jot’ et ansaitse, ain’ olet ilman.
 Vaikkapa armaitas’, jotk’ antavi luonto sinulle
 Vaivattas’, tahtoisitkin luonas’ pidätellä,
 Turhaa työtä se on, kuin jos joku aasin varsaa
 Ohjais’ juoksemahan noudattain suitsia tarkoin.
 Heitä jo pyytelemästä, ja kuin o’ot saanut enempi,
 Pelkäile köyhyyttä vähemmin; puuhasi päätä,
 Toivosi saatua täyttymähän, jott’ et tekisi kuin
 Ummidius (pitk’ ei o’o kertomus), niin rikas, jotta
 Mittaeli rahojaan, niin saituri, jotta puettu
 Ei ollut orjaansa paremmin; sitteki aina
 Henkivetoonsa viimeiseen hän pelkäsi puutteen
 Pääsevän voitolle. Kirveellä hänen nais-orja
 Kahtia katkasi niinkuin Tyndarin uljein tyttö.
 Neuvosi kuink’ on siis? Joko Maenion lailla eläisin?
 Vaiko Nomentanon? Riitaisia vaan asioita
 Vastakkain latelet: sua ahneudesta ku kiellän,
 Ellös sentään hulttio olko ja tuhlari turha.
 Onpa Tanain ja Visellon apen kesken erotusta.
 Määränsäki on kaikessai’, vissitki rajansa,
 Joist’ ulkouten tai läheten tosi suunta on poissa.
 Sinne, kusta läh’in, palajan nyt, jottei saita
 Mielistyis’ oloaan, vaan toisten rientoja kiittäis’,
 Eikä, ku vieraan vuohell’ on utareet täydemmät,
 Kateudesta hivuis’ ja lukuisaan köyhäin joukkoon
 Itsensä lukisi, muist’ e’elle alti koettais’.
 Haittana näin kiirehtävän e’ell’ ain’ on pohatampi,
 Niinkuin jos vaunut panisit kavioitten vietää,
 Kuski komentaa voitolle hepojaan sekä jälkeen-
 Jääneen ylenkatsoo, nähden hänen loittona vielä.
 Sentäpä käypiki niin, jott’ tuskin koskana täällä
 Onnellisn’ elänyttä ja vaiheisin elämänsä
 Mielihyväisenä erkauvaista imeistä tapaamme.
 Kyllä jo on. Jott’ et mun Crispinon lipahista
 Siepanneen luulis’ jotakin, en enempätä virka.

Lähde: Oulun Viikko-Sanomia 16.11.1867.

Horatius
Runot
Oulun Wiikko-Sanomia
1867

en:Satires (Horace)/Qui fit, Maecenas
fr:Satire I-1 (Horace, Janin)
it:Satire (Orazio)/Libro I/Satira I
la:Sermones (Horatius)/Liber prior/Sermo I - Qui fit, Maecenas, ut nemo, quam sibi sortem