Satu ritarista ja tytöstä
Satu ritarista ja tytöstä.
Kertonut ja kuvittanut R. Koivu.

Nuori urhoollinen ritari ratsasti
esiin synkästä metsästä kauniin tytön
kanssa. Metsässä piileskelevät
ilkeät hiidet olivat pitäneet tyttöä
vankinaan ja niiden käsistä hänet
oli ritari pelastanut tuhannet vaarat
ja vaivat koettuaan. Tytön oli ritari
päättänyt ottaa vaimokseen heti kun
he pääsisivät kotimaahansa.

Ratsastivat aikansa tietä pitkin ja
saapuivat lopulta kaupungin edustalle.
Ritari aikoi suoraan ratsastaa
kaupunginportista sisään, väsynyt ja
nälkäinen kun oli, mutta tyttö kovin
esteli, kehoittipa sivuuttamaan koko
kaupungin. Silloin ritari ehdoitti,
että he vain pikimmältään poikkeaisivat
sinne, mutta tyttö ei taipunut.
Ritari huomasi, että eväät olivat
lopussa, ja hän päätti tytön kielloista
huolimatta ainakin käydä
ruokaa hakemassa. Tyttö hyppäsi
silloin alas satulasta ja sanoi surullisena:

»Odotan sinua tässä kolme päivää,
mutta ellet sen ajan kuluessa takaisin
saavu, niin kuolen surusta.»

Ritaria nauratti. Miten hän kolmea
päivää saattaisi kaupungissa
viipyä! Puolessa tunnissa hän ostoksensa
suorittaisi.

Ritari ratsasti kaupungin torille.
Torin laidassa oli komea puisto ja
puiston keskellä upeili mahtava
kultalinna. Ritari huomasi puutarhanportin
olevan auki, ja niinpä hän,
utelias kun oli, ratsasti puutarhaan.

Täällä oli ihmeen ihana kuninkaantytär
kävelemässä hovinaistensa
seurassa ja huomattuaan ritarin hymyili
hänelle ylen herttaisesti. Mutta
silloin ritari unohti asiansa, unohti
tiepuoleen jättämänsä surevan tytön,
unohti kaikki.

Turhaan tyttö häntä odotteli Ei
saapunut ritari kolmenkaan päivän
kuluttua. Silloin tyttö toivottomana
heittäytyi tielle ja muutti itsensä
valkeaksi kukaksi, toivoen, että ohikulkijat
hänet mäsäksi polkisivat.

Sattuipa muuan poika ohi kulkemaan
maan ja huomasi ihmeellisen kukan.
Hän irroitti sen varovasti juurineen
maasta ja vei sen kotiinsa. Täällä
hän sen istutti ruukkuun, kasteli ja
vaali sitä kaikin tavoin.

Mutta öisin, pojan nukkuessa,
kukka irroittautui ruukusta, siivosi
tuvan, kantoi veden ja keitti ruuan.
Aamulla pojan herätessä se taas liihoitteli 
ruukkuun takaisin.

Poika suuresti ihmetteli, kuka
häntä öisin kävi auttamassa ja kun ei
selvyyteen päässyt, pistäytyi kylän
laidassa asuvan viisaan noitamuorin
puheilla. Noitamuori arvasi heti
kuka auttaja oli. Hän neuvoi poikaa
valvomaan yön ja pitämään kukkaa
tarkasti silmällä. Aamun sarastaessa,
juuri kun kukka oli aikeissa sijoittua
ruukkuunsa, tuli pojan heittää kukan
yli valkea liina ja sittenpähän
saisi nähdä, miten kävisi.

Poika valvoi yön, näki kukan
hommat ja auringon noustessa, juuri
kun kukka puikahti ruukkuunsa,
heitti liinan sen yli.

Kukka muuttui oitis tytöksi.
Tyttö oli ylen surullinen. Hän kysyi
heti, oliko poika* mahdollisesti kuullut
ritarista mitään. Poika kertoi
kuulleensa ritarin häitä valmistelevan
kauniin kuninkaantyttären
kanssa.

Tyttö läksi murheissaan kaupunkiin
ja pyysi päästä ritarin puheille.
Mutta hänelle selitettiin, ettei ritari
voinut ottaa ketään puheilleen, vihkijäisten
kun oli määrä pian alkaa.

Silloin tyttö meni linnan keittiöön
ja pyrki kokin apulaiseksi. Kokki,
joka kiireen vuoksi oli avun tarpeessa,
otti tytön astioitten pesijäksi.
Mutta tyttöpä ei kajonnutkaan astioihin,
vaan valmisti kaakun, niin
ihmeellisen, ettei keittosalaisuudet
tunteva ylikokkikaan ollut sellaista

nähnyt. Se tuoksui niin ihanasti,
että kokki sen paikalla lennätti
hääpöytään ritarin ihailtavaksi.

Ritari leikkasi ihmekaakusta palasen,
antaakseen sen morsiamelleen,
kuninkaantyttärelle, mutta silloin
kaakusta hypähti kaksi lumivalkoista
kyyhkystä. Nämä alkoivat
juoksennella pitkin pöytää, jolloin
jälempänä oleva edelläjuoksevalle
kuhersi:

»Älä jätä rakkaani, odota vähän,
unohdat vielä juostessasi minut,
kuten ritarikin unohti tyttönsä,
joka on surusta menehtyä.»

Silloin ritari muisti tytön, jonka
oli tiepuoleen odottamaan jättänyt.
Hän ryntäsi oitis salista, mutta
ovella olikin jo tyttö vastassa. Käsikädessä
he riensivät ulos linnasta.
Linnan portilla odotteli heitä ritarin
uskollinen ratsu, joka kiidätti heidät
kauaksi kaupungista ritarin omaan
linnaan.

Lähde: Pääskynen 1918, s. 224–225, 228–229 (no 12)

Rudolf Koivu
Pääskynen
1918
Sadut