Perus-, huippu- ja lepoluonteesta
Edellisessä kirjoituksessani olen käyttänyt
ylläolevia, tohtori I. Krohnin sepittämiä,
psykologisesti erittäin valaisevia
nimityksiä sävelistä ja soinnuista.
Niiden käyttöä on kuitenkin syytä laajentaa
myös sävellajikäsitteisiin ja muoto-oppiin,
koska ne niilläkin aloilla
ovat omansa mitä paraiten valaisemaan
musikin elimistöä sekä psykologisesti
että teknillisesti.

Tarkatkaamme ensiksikin niiden vastaavaisuutta
sävellajisuhteissa. Huippusävel
on = ylikvintti. Huippusointu
(ylikvintin sointu) vaikuttaa kiihottavasti.
Modulatio huippusävellajiin (ylikvintin
sävellajiin) on myös kiihottava,
maasta irtinostava. Huippumediantin
(yliterssin) sävellaji on myös kiihottava,
kirkastava. Leposävel on alikvintti.
Leposointu on rauhottava. Leposävellaji
(alikvintin sävellaji) on myös
rauhottava, raskas. Lepomediantin (aliterssin)
sävellaji samoin.

Missä siis säveltäjä kuvaa kiihotusta,
nousua, kirkastusta, siinä hän siirtyy
huippusävellajeihin (ylikvintin ja
yliterssin sävellajeihin), missä hän tavottaa
lamautumista, murtumista, rauhoitusta
ja raskautta, siinä hän siirtyy
leposävellajeihin (alikvintin ja aliterssin
sävellajeihin). Duurin ja mollin
vastakohtaisuuksia hän myös voi käyttää
hyväkseen joko yhdistyneenä edellisiin
ilmiöihin tahi sinänsä (koska C-duuri
vaikuttaa kiihottavasti, kirkastavasti
c-molliin liittyessään, c-molli taas
raskaasti C-duuriin verraten, mollin sameamman
soinnun takia).

Muoto-opissa tapaamme tarkalleen
saman ilmiön Teema, joka on huippusävellajissa
(tahi huippumediantin
sävellajissa) on luonteeltaan kiihkoisa
tahi kirkas. Leposävellajeissa oleva
teema taas on (jo sävellajinsa takia)
rauhottava tahi raskas. Näiden teemojen
luonne ja tarkotus ilmenee siis oivallisesti
jo nimistäkin, jos annamme
niille nimet „huipputeema” ja „lepoteema””.
Sen mukaisesti nimitettäköön
myös perussävellajissa olevaa pääteemaa
„perusteemaksi”.

Kaikissa sävellyksissä, jotka ovat alkeismuotoja
laajemmat, on jonkinlainen
kolmijako vallalla.

Ensimäisessä osastossa tapaamme
enimmäkseen kiihotusta, intoa: modulatioita
huippusävellajeihin.

Keskimäinen osasto taas on säännöllisesti
rauhottava: leposävellajeissa.

Kolmas osasto on joko samanlainen
kuin ensimäinen, tahi (vielä useammin)
kokonaan perussävellajissa.

Otan muutamia esimerkkejä tavallisimmista
muodoista. Laulumuodossa
trioineen perusteema kohoaa huippusävellajiin,
moduloi usein rauhattomasti
ja laskee takaisin perussävellajiin. Trio
on täydellinen lepoteema (siis leposävellajissa).
Kolmas osa on sama kuin
ensimäinen.

Toiseksi esimerkiksi otan n. s. 4:nen
rondomuodon: Ensimäisen osaston
muodostaa 1) perusteema, 2) huipputeema
(= n. s. 1:nen sivuteema) ja 3)
perusteema. Keskimäisen osaston muodostaa
lepoteema (= n. s. 2:nen sivuteema).
Kolmas osasto on samanlainen
kuin ensimäinen, sillä erotuksella,
että siinä (kiihotuksen välttämiseksi)
pysytellään perussävellajissa, lopulla
usein (rauhottavan loppuvaikutuksen
aikaansaamiseksi) poiketen leposävellajeihin.

Lienee syytä vielä erityisesti painostaa,
että huipputeema ei suinkaan aina
ole kiihkeä, vaikka se on kiihottavassa
sävellajissa. Useimmiten huippusävellaji
antaa tälle teemalle ennemmin
intoisuuden tahi kirkkauden leiman.

Luulen, että tämänsuuntainen (psykologisesti
perusteltu ja nimitetty) esittely
on omansa opiskelijalle selventämään
sävellyksen ääriviivat, sen rakenteen
ja vielä sävellystavankin (antaen siis
analyysissä viittauksia synteesiinkin),
niin että teoksen arkkitehtoninen rakenne,
jännitys- ja painosuhteet ilmenevät
erikoisluonteensa ja tarkotuksensa
mukaisesti paremmin, kuin käytellen
vanhaa jaottelua ja varsinkin vanhoja
nimityksiä (kuten niin ja niin mones
sivuteema y. m. sellaista). Ei liene
myöskään toisarvoiseksi katsottava sitä
ilmiöiden ja nimitysten yhtenäisyyttä,
joka saavutetaan, kun sama nimi (sävelestä
teemaan asti) aina ilmaisee samanluonteista
asiaa. (Esim. huippusävel,
huippusointu, huippusävellaji ja
huipputeema, jotka kaikki viittaavat
ylikvinttiin, kiihotukseen, intoon ja
kirkkauteen).

Lähde: 

Aksel Törnudd
Uusi Säveletär
1916
Musiikki