Kertomus Maalahden pitäjästä:Asukkaat toiminensa
'''Asukkaat toimineensa.      

Asukkaat ovat,  joitakuita suomalaisia palvelioita maininnatta, kaikki Ruotsalaisia. Petolahden uuteen kylään muuttaneitten  Suomalaisten kohtalosta olemme jo puhuneet. Ennen muinoin näkyy Maalahden piirikunta asuttuneen Lappalaisilta, joista muistuttavat   useammat säilyneet nimet, esim. Lappnästräsk Petolahdella,  Lappören lähellä Björkö'nsaarta, Lappörsskatan ja Lappörskobben   Susiluodon eteläkulmalla, ja erinomattain pitäjässä melkeen   yleisesti löytyvät lapinrauniot. Niitä löytyy emäkirkolla, Riimalan metsässä Sulvan puolella ja useampain mäkien rinnassa,   joista esim. mainittakoon Kalasasbackan (Calasar, Kalasaari), Forssbackan,   Susibackan, Langholmshostre ja liiatenki Holsterbackan,   joka viimeksi mainittu niistä näkyy saaneen nimensäkin. Samaten Petolahden kappelissa Uudenkylän ja Piirttikylän välisessä metsässä. Kirkkoherra Olavi Arenius puhuu jo niistä 1858 vuoden Suomikirjaan otetussa kertomuksessansa pitäjän muinaisjäänöksistä   v. 1674. Ruotsalainen kansa kutsuu niitä jättiläishaudoiksi ruots. jättegrafvar. Kolmen tiedostani hajotetun perusteena oli epätasaisellainen paasikallio. Hiiliä elikkä muuta mainittavaa ei löytynyt niitten alla. Ko’oltansa ovat vallan eriäviä. Emäkirkolla löytyy läpimitaten 3,5, 6 ja 11 sylen levyisiä. Harvat ovat kahta kyynärää korkeimpia. Isoimmissa on monesti vähin raukeneita puolentoista kyynärän läpimittaisia ymmyrkäisiä reikiä. Pienimmissä, jotka muuten näyttävät yhdistyneimmiltä, ovat huiput, jos noita on ollutkaan, ikäänkuin laskeutuneet. Usein lienee nykyisempikin kansa raunioita muodostaneen, koska yleisesti luullaan niissä aarteita löytyvän, vaikka useinki luulo heidät lienee pettänyt. Vanha ukko Maalahdella jutteli täällä asuvain Ruotsalaisten, tullessansa Suomeen, ensin rantaantuneenKorsnäs'in (suom. Ristitaipaleen) kappelissa, maalle noustuansa pystyttäneenristin ja ajaneen rantalaiset Suomalaiset maan sisälle. Ruotsalaisten hurrahuudoista silloisissa voitoissa muistuttaisi muka suomalainen sananparsi ” hurria tulee” . Oliskohon tuossa Messenins'en sepittelemä tarina Korsholmasta toisinnettu, vai lieneekö erinäistä perää? Korsnäsin kirkon arvelevat Ruotsalaiset olevan vanhimpia tällä rannikolla. Se oli ennen säässynä eli rukoushuoneena ollessaan näillä seuduin mainio uhrikirkko, johon asukkaat läheisistä pitäjistä, onnellisesti palattuaan merimatkoilta, veivät lahjoja.   Tästä sanotaan sen niin rikastuneen, että ensimäinen kirkko Korsnäs'in varsinaiseksi kappeliksi päästyä, perustettu 1663, piti rakettuneen kirkon omilla rahoilla. Vielä muutamia vuosikymmeniä takaperin sanotaan sinne lahjoja annetun mieluisammasti kuin omiin kirkkoihin. Pyhittikö tuon kukatiesi vanha alkunsa? Lukiolainen Herra K. A. Castren on antanut minulle tiedon neljästä Korsnäs’issä kappelin nimestä löytyvästä tarinasta, joista kaksi osaksi puolustavat tarinaa Korsholmasta. Yksi sanoo Ruotsalaisten aikoneen rantaantua Korsnäs'issä korkealle vuoren rinteelle ja jo istuttaneen ristinki rinteelle, mutta tuulen ajaneen heidät takaisin merelle, joten tulivat Korshamn’iin. Toinen kertoo tuulen viskanneen Ruotsalaiset Korsnäs'iin, jossa muutamain haaksirikkoisten muistoksi pystyttivät ristin, jonka tehtyä purjehtivat Korshamn'iin. Kolmas tekee nimen rististä, jonka sukulaiset istuttivat muutamain Närpiöstä kotoisten kauppiain muistoksi, jotka muka olisivat joutuneet haaksirikkoon Korsnäsin ulkopuolella ja neljäs tuulelta rantaan ajetusta rististä, joka maaduntapaikallensa määräsi kirkon tilan. Brändö'n sataman ulkopuolella tavataan vielä nimi Korshamn selän nimessä Korshamnsfjärden, josta on arvattava että Korsholman elikkä Mustasaaren haminaa   muinoin siksi sanottiin. Korsnäs luopuu siis itse varsinaisesta maalle-noususta vaikka ei ensimäisen yrityksen kunniasta. Jos noihin tarinoihin olisi luottamista, niin mielestäni sopisi niistä arvella, ettei Ruotsalaisilla ollut haettavaa satamapaikkaa eikä ystävällisiä asukkaita tällä rannikolla, ennenkuin joukko kristityitä (ristimerkki ?) Ruotsalaisia keksivät Mustasaaren haminan, kuin   myös että tätä rannikkoa valloittaessa saivat tapella Suomalaisten kanssa, joita asui rantamailla, koska mainittu sananparsi jäi puheesensa tuota muistuttamaan. Niinkuin jo tästä kertomuksesta on nähty löytyy pitäjässä paljo suomalaisia nimiä, varsinki tavataan monta saaristossa. Uskottavasti asuivat siis Suomalaiset tällä rannikolla Lappalaisten jälistä taikka yhteen aikaan heidän kanssansa.   Nykyisempinä aikoina on ruvettu tämän rannikon asuttamista yhdistämään Pirkkalaisten muuttamisen kanssa Pohjanmaalle, mutta ei ainakaan tämän seudun asukkailla tavata muuta ajatusta   kun että ovat tulleet tänne suoraan Ruotsista. Olen myöskin kuullut tään rannikon ruotsalaisia asukkaita arveltavan osaksi   kristillisyyttänsä vanhemmiksi ja tuohon todistukseksi mainittavan   pakanallisia paikkain nimiä näillä seuduilla. Löytyy niitä näilläkin paikoin. Petolahdella, Sulvalla ja Wöyrillä löytyy kummassakin Thors niminen talo, Waasan saaristossa tavataan Thorskär, Thorskärsfjärden   ja kaksi saarta nimellä Thorgrundet. Joensuun saaristossa tavataan myös Thor ainakin kahdessa paikannimessä.   Tiedostani ei kuitenkaan tavata muita pakanallisia nimiä kuin mainittu Thor ja tuo ukon-jyryttäjä voi kyllä elää kristityiksi kastettujenki muistossa, koska nimi vieläkin tavataan esim. Wöyrillä ja Petolahdella asukkain yleisessä lauseessa ukon jyrinästä Thourin boldrar. Maalahdella sanovat nuoremmat åskan boldrar.   Thord oli emäkirkolla miehen nimenäki vielä 15:llä sataluvulla. Olisi myöskin tuohon kohtaan tarpeellinen mitailla   paikkain korkoja, joista nykyaikoina on löytty laivain jäänöksiä.   Arvio sillä perusteella olisi täällä helppo kun maan kohoaminen vedenpinnan yli löyttään merkittynä kahdessa paikassa Susiluodon seurakunnassa. Merkit ovat Maamittari Klingius'en tekemiä. Yksi noista merkistä tavataan niemellä Munkhusskalan Susiluodon   eteläisellä rannalla, toinen on saarella Rönnskär. Vanhin merkki on tehty vuonna 1755. Heinäkuussa 1865, kun edellistä mittailin,   oli se noin 52 peukaloa vedenpinnasta. Mäellä Skepparnas   Petolahdella, noin 3 virstaa merenrannasta on löytty isollaisen   laivan jäänöksiä. Kalasaaren luhdalla emäkirkolla, noin 7 virstaa   rannasta sanotaan löyttyen laivan antura, joka puhuu ajoista,   jolloin iso osa tätä nykyä asutusta Sulvasta on ollut meren pohjaa.   Myös Helene'n nevalla on tavattu aluksen jäänöksiä. Mäellä Kivinebackan   emäkirkon ja Sulvan välillä sanoo Olavi Arenius löyttyen   vahva hahdenhampaan vitja.  Korkealla Söderfjärd nimisen   luhdan syrjällä olevassa kalliossa sanotaan löytyvän rautarengas,   johon arvaten veneitä on sidottu. Mäessä Slorfurubackan ja   muilla korkeimmilla paikoilla Susiluodolla on myöskin peltoja tehdessä   löytty laivain jäänöksiä.      

Mistä asujamet kunnekki seurakuntaan ovat hajaantuneet on paha arvata. Petolahtilaisten ja vielä Susiluotolaistenki puheessa havaitsee tottunut Närpiön murteen, johonka pitäjään ennen ovat kuuluneet, mutta näöltään eivät ainakaan ole pulskain Närpiölästen muotoisia. Maalahden, Sulvan ja Mustasaaren asukkaat taasen näyttävät sekä puheensa, pukunsa että näkönsä puolesta heimolaisilta.   Näitten seikkojen selvittämiseksi tarvittaisiin kuitenki tarkempia tutkintoja.      

Väestön luvusta ja karttumisesta vanhaan aikaan ei löydy varmaa tietoa. Niinkuin ennen olemme nähneet oli v. 1552 nykyisen emäkirkon kahdessa kylässä yhteensä 55 talonisäntää.   V. 1564 oli Susiluodolla 9 talonisäntää ja 55 henkiä; se tekee noin 6 henkeä talolle. Jos tuolla perusteella haemme silloista väen lukua nykyisellä emäkirkolla, niin saamme 330 henkiä, jotka Susiluodon väestön kanssa tekisivät yhteensä korkeintain 400 henkeä.   Seuraavalla puoli-vuosisadalla ei kuulu maakunnan väestö paljo enenneen muuallakaan ja meidän pitäjässämme havaitaan että mainituissa kolmessa kylässä oli talonisäntäin luku vähennyt 2:lla, kun oli silloin 62. V. 1631 oli heitä 68 ja v. 1701 löydämme vihdoin 72 talollista. Tuota ennen olivat kuitenki nuo hirveät nälkävuodet lopulla 17:ttä vuosisataa pitäjän väestöä vähentäneet.   Silloisen kirkonkirjan lopulla luetellaan vuodella 1695 40 kuollutta,   joista kuoli tammikuussa 3, helmik. 1, maalisk. 5, huhtik. 8, toukok. 2, kesäk. 3, heinäk. 3, elok. 2, syysk. 3, lokak. 3, marrask.   5, jouluk. 2. V. 1696 kuoli tammik. 2, helmik. 3, huhtik. 5, toukok. 3, kesäk. 1, heinäk. 7, elok. 6, syysk. 10, lokak. 5, marrask. 6, yhteensä siis 47 henkiä. Luettelo loppuu marrask. 30 p. Seuraava kevät oli hirmuisin noina vuosina. V. 1697 kuolleista löytyy kirkonkirjassa vaan 103, mutta ettei tuohon lukuun ole varmaan luottaminen nähdään siitä, että v. 1695 kuolleita tavataan ainoastaan 10, v. 1696 14. Muut tiedot todistavat että Maalahden pitäjässä kuoli syyskuusta 1696 samaan aikaan v. 1697 yhteensä 356 henkiä, mutta tässä on muistettava että pitäjään myös kuului Sulva, jolla jo silloin oli eri kirkonkirja. Petolahti kuului Närpiöön.   Sitte tuli iso viha ja teki tehtävänsä. Vasta sen jälkeen,   kun sodan pauhina asettui ja asukkaat palasivat pakopaikoistaan   hävitettyjä kotojaan uudesta asumaan, löydämme tarkempia tietoja.   Syntyneitten luettelot alkavat syysk. 11 p. 1721, kuolleitten ja vihittyjen kirkkoh. Gedda'n tultua pitäjään toukok. 18 p. 1722. Muitten tietojen puutteessa vuosilta 1721—48 panemme ne tähän:

V:lta 1749 saamme vihdoin silloin aletuista kuolevaisuustauluista tarkat tiedot väestön karttumisesta. Sulvan väestöä emme ole tainneet eroittaa seuraavasta taulusta v. 1802— 1861,  jona   Sulvan ja muun pitäjän luettelot ovat yhdistetyt. Tiedot Petolahdelta   yhtyvät v. 1835.      

Tuon taulun jälkeen on pitäjässä syntynyt v. 1749—1863 yhteensä 20,425 lasta, joista oli miespuolia 10,914 ja naispuolia ainoastaan 9,511. Parikuntia on samaan aikaan vihitty 2,810.   Jos syntyneitten lasten koko summasta otetaan pois äpärälapset, joita on 589, niin tulee joka parikuntaa vastaamaan 7,06 lasta, joka siis pitäisi oleman perheen yleinen lapsimäärä.      

Kaksoisia on samaan aikaan syntynyt 274. Jos nämä verrataan syntyneitten lasten summaan, niin näemme että joka 74,5:des   synnytär synnyttää kaksoisen. Kuolleina syntyneitä on 392. Kaksoisia on siis harvemmassa kuin kuolleena syntyneitä, joita on joka 52:des lapsi. Äpärein luku on tällä vuosisadalla paljo enennyt.   Vuosina 1749— 1798 oli ainoastaan joka 255:des lapsi äpärä, vuosina 1799— 1848 sitä vastoin joka 28,8:as lapsi. Äpäreistä on tuolla ajalla syntynyt yhteensä 589. Jos vertaamme ne syntyneitten lasten koko summaan, niin on joka 34,7:äs syntynyt lapsi äpärä   

Kuollut on tuolla ajalla yhteensä 13,383 henkiä. Niistäki oli usiampi miespuolia, nimittäin 6,908; naispuolia oli 6,475.   Lapsia kuolee ja kuoli varsinki ennen Maalahdella paljo vatsanväänteesen, jonka saavat siitä ettei heitä imetetä vaan elätetään kylmällä lehmän maidolla. Myös rokkotauti oli ennen rasittava.   Verraten oli suurin ihmistappio vuosina 1808 ja 1809, jolloin puna- ja muut taudit tappoivat. Rokon panosta pitäjässä ynnä muista taudista tulemme vasta puhumaan. Maalahden kulma on muuten ilmanlaatunsa puolesta raitis. Täällä tavataan paljo vanhoja ihmisiä. Sitte kuin kuolevaisuustauluja ruvettiin tekemään 1749 on 49 henkeä Maalahden emäkirkolla (Susiluodon kanssa) elänyt yli 90:nvuoden. Miespuolia oli 19, naispuolia 30. Niistä eli 8 yli 95:den vuoden, 4 ukkoa ja 4 ämmää.   Vanhin ukko kuoli 1850 neljänneksen vailla 100:n vuoden iässä.   Murhainkin luku on tällä vuosisadalla paljo karttunut. Kirkkoh. Björk sanoo jo että murhasta ei ole Maalahdella kuultu miehen muistoon; eikä sittemminkään löyttä koko Ruotsin aikana murhattua pitäjässä. Viimeisellä puoli-vuosisadalla tavataan useampia.   

Seuraavassa taulussa on pitäjän väestö ositeltu iän, säädyn ja ammatin suhteen. Vuodesta 1805 aikain on Sulva ja v:sta 1835 Petolahti luettu siihen.      

Pitäjän väkiluku oli siis noin 8,400, kun Sulva Keisarillisella kirjalla l:stä päivästä lokak. v. 1860 eroitettiin omaksi kirkkopitäjäksi. Sulvan väestö oli sillon noin 2,900. Samassa tilaisuudessa muutettiin Mustasaaresta kylät Sundom ja Munsmo Sulvan seurakuntaan, johon paremmin sopivatkin, sitte kuin maansa (Sundomlandet) on melkeen kokonaan yhdistynyt manterehen. Ero tapahtui Maalahden silloisen kirkkoherran kuoltua 1861.

Asunnot ovat ylipäänsä vähemmät kun suomalaisten tavalliset asunnot Pohjanmaalla ja es. m. Wöyrin ruotsalaisten. Pitäjässä ei löydy monta kahdenkertaista ratia. Toisen kerran huoneilla ei tehdä paljo mitään. Ovathan kylminä vaate- tai kaluhuoneina. Isoimmissa taloissa on rakennustapa seuraava. Keskikohdalla ratia on matala paasi- eli puuporras. Tämä vie porstuaan, jonka kummassaki sivuseinässä on ovi tupaan. Toinen noista tuvista on edustupa (framstugo), toinen tavallinen asuma (stugo), jonka periseinässä välistä on kaksi ovia, jotka kumpanenki vievät kamariin. Nuo kamarit ovat harvoin asuttavassa tilassa. Enimmästi ovat takatta, välistä haltiattakin. Muutamat makaavat niissä suvisin. Muuten pidetään niissä vaatteita ja kaluja. Porstuasta tupaan tuovan oven vieressä on ovi porstuakamariin. Asuman tuota kamaria vastaisessa nurkassa on suuri muuri, jossa on sekä uuni että takka. Takka on muurin etukulmassa. Se on suuri ja avonainen. Siinä keitetään kaikki keitettävät sekä ihmisille että eläimille. Iltahämärässä tehdään takkaan valkia, joka kestää siksikuin maata mennään. Siinä poltetaan enimmästi risuja, kantoja ja muita roskapuita ja tuon valkean valossa tekevät miehet ja vaimot puhdetyönsä. Harvoin poltetaan talikynttilää. Asumatuvassa on kolme eli neljä akkunaa, jotka kukin ovat jaetut neljään tai vanhan tavan mukaan kuuteentoista ruutuun ja kaksi kahdenkertaista sänkyä, joista toinen on kohta vasemmalla kädellä, kun tullaan ovesta, toinen oikealla kädellä tätä vastapäisessä nurkassa. Vuodee tehdään enimmästi oljista, jotka peitetään hurstilakanalla. Päänalaisena on pari tyynyä ja peittona kaattu taikka ruijy. Alisängyn edessä ovat uutimet, edusta ja pielehinen. Joka seinällä on kiinnitetty penkki. Vasemmalla kädellä peräseinällä on pitkä pöytä ja sen eessä penkki eli pöytälavitsa. Pöydän takana seisoo enimmästi Konnin tekemä kello. Tuvan seinässä on vielä vatihylly, jossa aina on ikäänkuin koristuksena muutama posliinilautanen ja pari kolme kahvikuppia. Katon alla on kolme neljä lautaa, joille ladotaan maitohulikoita. Porstuakamari on isäntäväen makuuhuone. Siinä on tiilistä tehty kakeluuni, enimmästi yksivuoteinen sänky ja pari kolme maalattua toolia, joita Klingius'en aikana tuotiin Ruotsista. Edustuvassa asuu välistä syytinkiväkeä, välistä toinen talollinen. Porstuasta vievät tikat laelle, jossa pidetään kaikenlaisia kaluja. Pienimmissä taloissa ei ole edustupaa, eikä noita tarpeettomia peräkamaria. — Muita huoneita talossa ovat luhtirati, jonka alakerrassa on pari aittaa, joitten välissä on sola ja portti. Aittoja tarvitaanki kaksi, jyväaitta (härbre), jossa pidetään jyviä, jauhoja ja lihaa ynnä ruoka-aitta, jossa pidetään kaloja ja muuta ruokaa. Sitte löytyy talossa asehuone, halkovaja, sauna parsilla varustettu, talli ja navetta, lammasketta, sikoläälti, muutama olki- ja heinälato ja riihi vainiolla. Paikka paikoin löytyy myös paja. Kartano on ahdas, neliskulmainen ja huoneet raketut yltäympäri vanhan tavan jälkeen. Uusissa taloissa heitetään tielle lankeevä sivu kartanoa auki. Merkittävä on yleinen siisteys Maalahtilaisten taloissa, sekä huoneissa että kartanoilla. Melkein joka kartanolla kasvaa muutama istutettu pihlaja eli halaja.

Ulkonäöltä ovat Maalahtilaiset ylipäänsä tummavempia kuin Wöyriläiset ja Närpiöläiset. Tavallisin on miehillä tumma pöyheä tukka ja samanväriset soukat silmäkulmat. Yleinen kasvu on lyhyt. Tuo on varsinki miesten puolella havaittava. Muuten ei ole Maalahdella asukkain kauneudesta paljo puhuminen, varsinki jos vertaa heidät Wöyrin ja Närpiön asukkaihin. Näkönsäki puolesta ovat verrattavat Sulvan ja Mustasaaren asukkaihin.

Kirkkoherra Björk puhuu Turun Sanomissa v. 1772 Maalahtilaisten puvusta hänen aikana. Siitä huolimatta annamme tässä vilppaan 94 vuotisen eukon jutella hänen nuoruudessansa tavallisesta puvusta. Pään peitteenä oli miehillä kesäaikana matala leviälierinen hattu. Vasta jälestä ruvettiin korkeita hattuja pitämään, joita vielä nähdään muutamilla vanhemmilla miehillä. Talvella oli miehillä koirannahkainen karvalakki, jonka päälys oli sinisestä kankaasta. Nahkareunus ulettui eespäin ainoastaan korvain yli ja kaistaleet sidottiin nauhalla yhteen kopan yli. Eessä oli pystyssä seisova keula (spjälde) samasta vaatteesta kuin päälys. Muuten oli miesten puku melkein kokonaan valkoisesta eli haaleasta kankaasta. Liivin (väst) palteessa oli körtit, mutta laskokset olivat käännetyt ulospäin ja olivat edempänä toisistaan kuin nykyiset. Liivi pantiin kiinni hakaisilla (haakona) samoin kuin takki eli tröijy, jolla oli pystökaulus ja erosi liivistä ja vaimojen tröijyistä ainoastaan pidemmällä palteellaan. Kylmällä oli miehen kaulassa kauluri jonka edessä oli korttelin pituinen pyöreä rintapeite. Sekin pantiin kiinni hakasilla niskassa. Tavallisia huivia pidettiin myös. Sulhaisella oli kalvoiset ja niskassa oli kaulukseen ommeltu ruususolmu rippuvilla nauhoilla. Viimeksi oli miehillä polvihousut, napit sivuilla, ja kankaasta sukat. Sulhaisella oli lumivalkeat neulotut sukat. Kenkiä oli kahdellaisia; barckaskooan eli tavalliset karvakengät, pohjat hyljennahasta ja päälykset vasikan eli nautan nahasta; skälskooan olivat kokonaan hyljennahasta ja tehtiin kahdesta puoliskosta, jotka neulottiin yhteen saumalla jalan alta ja päältä. Kumpaisenki suussa oli reikiä, joihin pujottiin nauhat, millä kengät sidottiin jalkaan. Edelliset olivat arki- ja toiset pyhäkengät. Naisten hiuspuku oli tällainen. Hiukset jaettiin takaa kahtia, osat vedettiin sivuille ja jaettiin taas kumpainenki kahteen puoliskoon, joista ta'ampi ensin punottiin yksinään, sitte yhdistettiin ja punottiin etisen kanssa. Viimeksi sidottiin punokset nauhalla yhteen niskaan. Tuo puku pidettiin ylhällä sinisellä nauhalla, joka meni pään yli. Rukouspäivinä ja kun mentiin ripille oli tuo nauha musta. Muu puku oli naisilla musta. Tytöillä oli kolmikanttinen silkkihuivi päässä, jos oli kylmä, mutta muutoin oli pää paljas. Naineet vaimot pitivät suippulakkia (hatt), joka ei ulettunut hiustenkaan yli; se oli takaa pään päältä supistettu snippuun ja kutistettu niskasta, syrjällä soukka reunustus. Kaulassa pidettiin kolmikanttinen silkkihuivi. Miesten liivistä ja tröijyislä erosivat naisten ainoastaan lyhemmillä korteillaan. Hameet kutsuttiin piipa-tjoular, olivat 17 kaistaa eli noin 17 kyynärää ympärinsä. Niistä tehtiin kolme sitte tavallista kaidempaa hametta. Hamevaate oli kokovillaista vanuttamatointa, kudottiin valkoiseksi ja värjättiin sitte mustaksi. Tröijyvaale oli vanutettua. Päälysvaatteiksi pitivät naiset ainoastaan useampia tröijyjä. Lämpimän vuoksi oli niitten vuorina Tukholmasta ostettua hohtoa. Miehillä oli nahkavuori. Eukon nuoruudessa rupesi jo joku Tukholman purjehtia käymään pitkissä liivissä, joissa oli yksi nappirivi. Mustasaaresta ottavat Maalahtilaiset tähän aikaan pukutapansa ja varsinki naisten puku sanotaan muuttuvan yhtä pikaa. Miehillä on matala nahkakeulainen musta lakki, jossa nuoremmilla on kiiltolevyistä ja nauhoista tehty korea kukka. Liivi (liifstycke) on enimmästi tummanvärinen ja eessä kaksi riviä valkoisia eli sinerviä lasi- eli vaatenappia. Housut ovat kaidallaiset aina lahkeisin asti, vyötäreellä on neljä viisi laskosta eessä ja takana. Vanhan merkkinä ovat vielä hattu ja polvihousut. Takki (stäkot rock) on lyhyt ja ruumista myöden, lasku-kaulus. Sekä housut että takki ovat tummasta harmaan ruskeasta kankaasta taikka mustasta verasta. Stäkot pels on yksi lai viitta, vourattu lampaan-nahalla. Harvallaisessa ovat turkit. Jalassa ovat anturasaappaat eli karvakengät. Petolahdella tavataan vielä jollakulla vanhalla valkoinen eli haaleva pitkä tröijy, jonka takana palteessa on kolme laskosta lähellä toisiaan. Näitten perästä seurasi kappelissa lyhvät tröijyt, joissa ei ollut laskosta. Nyt on sielläki ruvettu pitämään lyhviä takkia. Naiset pitävät hiuksensa palmikossa, muutamat ripulisissa. Huivia on ruvettu pitämään monenvärisiä. Muuten on naisten puku yleensä musta. Arkina pidetään ja monella on pyhinäki hame ja mekko, jossa on leveällainen kaulus ja avarat hiansuut. Kläninki ja silkkihuivi kaulassa on muutoin yleinen pyhäpuku. Monella on kaksi alushametta, joista toinen nuoremmilla on topattu (stubb). Päälysvaatteena on kauhtana, joka on topattu taikka vourattu nahalla, kankaalla eli m.s. Muutamissa on kaulus, välistä kissannahastaki, toisissa ei. Ne ovat reunastetut punoksilla ja kivinapeilla. Muutamilla, varsinki vanhemmilla, on koreita silkkisiä kaulavaatteita, joita ei kuitenkaan käytetä muuten kuin häätupia puetessa. Niitä toivat purjehtia! ennen naisille Tukholmasta. Pieksuja ei paljo nähdä täällä, vaan tavallisia kenkunoita taikka karvakenkiä. Kirkkoon ei mene kukaan avon jaloin.

Maalahtilaisten nousuaika on talviaamuin kello 5 ja 6, kesällä noustaan varhemmin, heinäaikana väliin kello 3:ki. Eineellisen (mårosvaa) syövät kohta noustuaan. Rakkain eine-ruokansa on maitokeitto. Puolipäiväksi syövät enimmästi perunoita, vaikka harvoin keitikkäinä, mielellään syövät heidät kuorittuina ja maidossa keitettyinä. Trind' pääron, keitikkäitä, pitävät köyhän miehen ruokana. Hyljen liha, jokamaistuu vesilinnulta,on myöshyvä ruoka. Puolipäiväinen (meddaa)syödään noin 11 eli 12 aikana. Aftonvaal, iltapuoli (päivällinen), syödään tuossa 4, 5,kesällä 6 aikana, Petolahdella talvisydännäkin. Silloinen ruoka on liha ja maito ja jos olisi siikaa taikka sen asimesla suolakalaa. Qvei'vaal, vessvaal, iltanen, syödään vähä ennen maatamenon aikaa, joka on talvella kello 8, kesällä 10. Iltaruoka on jauhopuuro, velli eli piimäkeitto, oostin. Piimä on joka ateriaksi pöydällä. Leipä on hapanta usein ohransekaista. Suurina juhlina esim. jouluna, pääsiäisnä ja helluntaina tarjoo emäntä väellensä mitä paraimpia. Voita syödään silloin joka ateriaksi. Tavallinen juhlaruoka on suurimapuuro. Jouluruokia ovat verimakkara (juulkårv) ja lipiäkala. Pidoissa tarjotaan tavallisesti tuoreita taikka suolatuita kaloja ja perunoita, liha- ja hernelientä, maidossa keitettyä suurimapuuroa, vasikan tai lampaanpaistia, kuivia korppuja eli pannukakkua. Tavallinen juomansa on kirnu-harikko eli katajanmarjoista ja välistä maltaistaki tehty juoma. Kahvia ei juoda monessa talossa muuten kuin eri kohtauksissa. Maalahtilaisia haukutaan likipitäjissä "suurisyöjiksi", Malaks stooretaren. Maalahdella tarinoidaan tuon pilkkanimen alkunsa saaneen seuraavalla tavalla. Eräs Maalahltilainen teki kerran työtä pitäjiin perämaissa ja varusti itsensä maanantaiaamuna, kun lähti, eväällä viikkokaudeksi. Lähti tietä poljeksimaan, mutta ei aikaakaan niin rupesi eväskontti tai säkki — eli missä eväänsä oli — käymään raskaaksi. Istui tien viereen ja söi, tarinoitsiain tieten mitään arvelematta, konttinsa tyhjäksi. Kuinka kestävä pitäjänmies oli Tiistaina, Keskiviikkona ja viikon loppupäivinä — sitä ei mainita. Varmaan ei kalastaminenkaan maittia pahenna, sjön sööker. Ainakin on Maalahtilainen kohtuullisempi Petolahtilaista, johon pääasiallisin syy on se, että on lähempänä kaupunkia, johon vie ruokiaan. Petolahtilaiset pitävät esim. yleensä sikoja omaksi tarpeeksi. Maalahtilaiset ovat muutenki omansa suhteen vallan tarkkoja ja huoltapitäviä, niinkuin tiedostani kaikki muutkin ruotsalaiset tällä rannikolla. Näin kerran Thölby'ssä Mustasaaren pitäjää, naapuritalon pojan täydellä todella maksavan nuorelle talon emännälle 29 tulitikkua, jotka oli lainannut. Eikä tuollaiset esimerkit olekkaan harvoja. Mutta harvat ovatkin katovuodet, jolloin eivät tulisi toi meen. Vuoden siemenet säästävät nälkäsuin. Likiseurakuntien mahtavuudesta jutellaan, että kun kysyt vieraalta mistä hän on, niin vastaa Narpiöläinen: Fråån Nerpes, måå du vejt, Korsnäs'in asukas: Fråån Kårsnääs, Gu' nåå's ja Kaskiluotolainen: Fråån Kasköö, Gu' bäter.

Ruotsi on yleinen kieli Maalahden pitäjässä. Muutamia suomalaisia palkollisia varten pidetään tähän aikaan joskus vuodessa emäkirkolla suomalainen rippi ja jumalanpalvelus. Ruotsalaisia on myöskin monta, jotka ymmärtävät suomea. Kielimurteita Pohjanmaan ruotsalaisissa rantapitäjissä on tähän asti niin vähän tutkittu, että olisi turhamaista ruveta heitä lahkoihin asettamaan. Se on ainakin tunnettu että Wöyrillä ja Närpiöllä on kummallaki oma murteensa. Närpiön murteesen kuuluvat myös Maalahden pitäjästä Petolahti ja Susiluoto, jotka ennen ovatkin Närpiön pitäjään kuuluneet, ja luultavasti Pirttikyläkin, vaikka tämän sanotaan kielimurteensa suhteen siitä paljo eriävän. Koivulahti sanotaan kuuluvan Wöyrin murteesen. Luultavasti kuuluvat nuo kolme välipitäjää Mustasaari, Sulva ja Maalahti valtamurteensa suhteen yhteen, ainakin kuuluu murteensa tottumattomammalle korvalle yhtäläiseltä. Keskinäisestä liikunnosta ovat Petolahden ja varsinki Susiluodon murteet jo niin yhdistyneet Maalahden murteen kanssa, että usein on pahallainen heitä eroittaa. Mutta kuin kuulee esim. Petolahtilaisen kysyvän qva seir et? mitä sinä sanot? taikka qvart ska et gaa? mihinkä menet?, joka on pelkkää Närpiöläistä, niin ilmaisee peränsä. Närpiön murteen omituinen sana gröbbo tyttö, sanotaan Petolahdella grebbo. Tätä vastaavaa sanaa håling poika, ei käytetä Petolahdella, vaan sanotaan niinkuin Maalahdellakin påjk´. Pirttikyläläisten eleistä ja usein kielimurteestakin sanovat Petolahtilaiset pilkaten he' e' finnblanda, se on suomensekaista. Ei kielimurteensa oudolle kuitenkaan kuulu niin eriävältä, kun hokevat heidät olevan. Kun Pirttikyläläinen esim. kysyy hålin arun åv tejde tvåårar? kumpika noista kahdesta? niin kysytään Petolahdella håtin arun av tejsje tvåå? Omaisuuksia Maalahtilaisten kielimurteessa ovat esim. seuraavat. Pääte -a muuttuu ruotsin o:ksi esim. schvaalo pääskyinen, lädo lato, tjärro rattaat, flecko tyttö; nimi sanain pääte -e heitetään pois ja sanotaan föör´ keli, skräddar´ kraatari, simmar´ uimari, påjk´ poika; an taasen kuuluu -on esim. lädon lato, tjärron; -en sanotaan -in esim. qväärnin eli väärnin mylly, grändin kylän-osa, skouin metsä, graanin kuusi. Laatusanain päätteestä ad katoaa d, esim. åppblanda´ sekoitettu, åppstäda, puettu, siivottu; päätteestä ig putoaa, niinkuin muittenki Ruotsalaisten puheessa, g pois esim. fröudi pulskea, lihava, eli muuttuu koko pääte o:ksi, esim. städo vankka, oovetto, herjaava. Tekosanain pääte -a heitetään pois, esim. jäär tehdä, stjuut ampua, lykätä, aarbeit tehdä työtä. Kirjain a muuttuu välistä sanain sisällä ä;ksi esim. mainituissa sanoissa lädo, qväärn´ städo, e lavasta ö:ksi niinkuin sanassa sjölv itse, tavasta ä:ksi esim. jälp apu. Kirjain i kuuluu syvältä elikkä painavalta melkeen kuin venäjässä. Paraita esimerkkiä siihen on epänimikkö miin minun, jossa i muutenki on pitkä. Kun o pitkässä tavauksessa Wöyriliä ja Koivulahdella kuuluu åo, niin sanotaan täällä ou, joka kuuluu melkeen kuin syväruotsin ö, esim. sanoissa skou´ metsä, doumar´ tuomari, kou lehmä, monikossa kounar. U kuuluu syvältä melkeen kuin kaksiäänike ny, muuttuu usein o:ksi, esim. sanoissa foll täysi, skollar näyttää. Y kuuluu myöskin syvemmältä kuin tavallisessa ruotsin kielessä, esim. sanassa fyyrar neljä.  L:ää on muukalaisen melkeen mahdotoin äännellä Maalahtilaisten tavalla. Sitä mainiessa lyö kieli ikäänkuin taakseen kitalaessa. On melkeen kuin kuulisi e-n jäänöksiä sen jälessä esim. flasko pullo, jälp auta! Q katoaa Maalahden Ylikylässä muutamain sanain alussa esim. väärn mylly, viigo hehko, e vess'' illalla. — Tekeväisiä epänimikköjä taivutetaan seuraavalla tavalla:

<table>

Ja''' minä,men; miin, minun,åt me´ l. meeg minulle,me´ l. meeg minua,ååv me´ l. meeg minulta.
Vi me,
vånn meidän,
åt åss meille,
åss meitä,
ååv åss meiltä.
Du sinä,
den, diin sinun,
åt de´ l. teeg sinulle,
de´ l. teeg sinua,
ååv de´ l. teeg sinulta,
Ni tee,
edan teidän,
åt eder teille,
eder teitä,
ååv eder teiltä.

Han houn hän,
hans l. hansis, hennas, sen, siin hänen,
ål´an l. hände, ena l. honde hänelle,
´an l. hande´, ena l. honde häntä,
ååv'an l. hände´, ena l. honde häneltä.di, l. tej he,teras heidän,åttej l. dåm heille,
tej l. dåm heitä,ååv tej l. dåm heiltä.
</td>
<td>
</table>Men, den ja sen sanotaan urossukuisista ja miin, diin, siin naissukuisista. Tässä eivät koskaan erehdy. Niin sanovat esim. men karl minun mieheni, puolisoni, den ploug minun aarani, mutta miin tjär'ng minun vaimoni, siin bruud morsiamensa. Kun on puhutetun tärkeä tietää ketä asia koskee niin sanotaan meeg, teeg, hande ja tej, muuten me´ te, ´an ja ti. Hande merkinnee alusta tuota, puheessa olevaa. Du tavataan myös muodossa töög esim. lauseessa töög? sinäkö? Laskusanat ovat: 1 eit 2 tvåå, 3 triiar, 4 fyyrar, 5 femmar, 6 sjiksar, 7 sjuvar, 8 ått´, 9 nij, 10 tij, 11 elv´ 12 tålv, 13 tretton, 20 tjuue, 30 treti, 40 förtti, 80 åtoti, 90 nijtti, 100 hondra. Näytteeksi taivutettakoon tähän joku apu- ja koskevainen tekosana:

<table>

Ja´ je olen,
du je olet,
han je on,
vi je olemme,
ni je olette,
tej je ovat
Ja´ va´ olin,
vi va´ olimme j. n. e.
Ja'a vöri olen ollut j. n. e.
tej ha l. ti'a vöri ovat olleet.
Ja had vuri olin ollut j. n. e.
Ja ska va minä olen oleva.
vi ska va me olemme j. n. e.
Ja må va mahdan olla j. n. e.
Ja ska va olisin j. n. e.
Ja må'a vöri mahdan ollut j.n. e.
Ja sku'a vöri olisin ollut j.n. e.
Ja ska'a vöri minä olen ollut j. n. e.
Va du! ole!
Va ni! olkaa!
Ti va olla,
ti ha vöri, olla ollut.
ti ska va olla, oleva.
Varand´ oleva.

Ja' jäär teen,
du jäär teet,
han jäär tekee,
vi jäär teemme,
ni jäär teette,
tej jäär tekevät.
Ja' joul tein j. n. e.
vi joul teimme j. n. e.
Ja ha jourt olen tehtyt j. n. e.
tej ha l. ti'a jourt ovat tehneet j.n.e.
Ja had´ jourt olin tehnyt j. n. e.Ja ska jäär minä teen,vi ska jäär me teemme j. n. e.Ja må jäär mahdan tehdä j. n. e.Ja sku jäär tekisin j. n. e.Ja må'a jourt mahdan tehnyt j n. e.Ja sku'a jourt olisin tehnyt j. n. e.Ja ska'a jourt minä olen tehnyt j. n. e.Jäär du! tee!Jäär ni! tehkää!Ti jäär tehdä,ti ha jourt tehneenä,ti ska jäär tehdä.Järand´ tekevä.
</td>
<td>
</table>

Muodossa vöri kuuluu ö ö-n ja ruots. u- n väliseltä. Had´ kuuluu melkein kuin ha´. Ja ska ei ole tavallinen muoto, sen siaau sanotaan esim. ja mått´ eli ja måtta gaa. Jos Maalahtilainen sanoo olleensa jossain, niin antaa, missä sopii, paikalle omantosian päätteen -as esim. Bånnas Iisakas. Tutkien puhuttua ja usein ikäänkuin tapaturmassa muutenki lopettaa puheensa lauseella elå.

Yksin emäkirkolla on havaittava eroitus puheenparressa. Selvimpää ruotsia puhutaan pappilan lähellä Alikylän osassa Klockarbacken, jossa paljo on herrasväkeä asunut. Ylikylässä puhutaan sekaisinta ja lyhennetään sanoja esim. e vess (qveis', qväll) illalla, e mönn (mörn) huomenella, jota vastaan Alikylässä sanotaan i qveis' i aftost, i mårost. Niinkuin jo ennen mainittiin sanovat Petolahtilaiset Närpiön murteen mukaan qvann missä, qvart mihin, qva mitä j. n. e. Maalahtilaiset puolestaan heittävät q:n pois ja sanovat vann, vart ja va´. Tuon lisäksi jätetään q Alikylässä pois muistaki sanoista, esim. väärn mylly, viigo hehko. Omituisia sananmurteita ovat Maalahdella hijennar täällä, hije tässä, tidennar tuolla, dide  tuossa, hitje tämä, hede tuo, holin? kumpi?, ömsaand yksin, såår etelä, folsing varsa, lamb karitsa j. n. e.  omituisia sanoja ovat esim. göut (dank) huono kynttilä, rådd raskas (vaimo), skollar näyttää (päältäpäin), båda niemi, klåve rako jäässä, årrveno naarasteeri, vränsk ruuna, röj koppelo, qvätto lastu, skarpgobb kova muurain, blöt-tjärng kypsi muurain.

Alimaalahden murteella otamme tähän kappaleen uudesta testamentista, joka ennenkin tavataan näytteenä ruotsalaisten pitäjäin kertomuksissa.

Å på tridi daain va et gässbåd i Cana i Galileen å Jesu mour va teer. Jesus å hans båån (barn)  va åh budi ti gassbås. Å tå viine va'dt för liite, saa Jesu mour åt an:  Di ha int na viin. Tå saa Jesus ti on: Qvinn va haar ja me teeg? He int men tiid kumi ann. Tå saa hans mour åt dräängan: va han se'er åt eder ska ni jäär. Så ha di sjex steinkruukor teer,  sårn va sätt et Judanas bruk å som drou två elå trij mååt vaar.  Tå saa Jesus åt dåm: Lägg kruukona föll å' vatn. Å så laa di dåm föll. Å så saa han åt dåm: Legg i dåm å bjer dåm ti kåttjin, å di baar dåm. Tå kåttjin smaka viine såm a vöri vattne å int veta vadan e a kumi — men dräängan såm a öjst vattne  i dåm veta e — så skicka han båd et brugummin. Å saa åt an: All bruuka di sätt fram ti bäst viine fö'st å tå di vaal dråttji tå säter di fram he såm je säämber. Å no ha ni spara heje bäter viine tärt nöög. Å he va ti fö'st täckne såm han joul i Cana i Galileen.

Sananparsista mainittakoon tässäkin muutama. Vihamiestä uhkaessa sanotaan vänt bara ja fåår de mellan stapel å kou, joka muistuttaa entistä tapaa, kun hautauslehmä vietiin ruumiin seurassa kirkolle. Hyvästä luvusta sanotaan du läser såm Måårten   biskåp, joka muka pitäisi olleen ensimäinen pispa mailmassa   ja muutenki vakava pappi. Tavallinen sananlasku on täällä enennetty näin: Bannas föötren, Slorkyro ååker å Liming ääng.   Bann on talo Alimaalahdella      

Miehen nimiä 15:lla sataluvulla olivat: Jakob, Halvar, Bengt, Jöns, Per, Anders, Grels, Oluf, Lasse, Klemet, Gunnar, Erik, Staffan, Morthen, Poll, Tord, Michel, Sven, Ravald, Siffred, Mons,   Biörn, Henrik, Bertel. Naisten nimiä tavataan esim. Barbro, Karin ja Kirstin. Tämänaikaiset tavallisimmat miehen nimet ovat: Jo'an, Janne l. Juck', Matt', Erik l. Erk', Jakop, Simon, Joonas l. Joone, Anders l. Ant', Benjam, Sven, Mickel l. Mick', Henrik l. Hejk', Måårtin. Naisten nimet: Maria, Maija l. Maj', Kajsa,   Baata l. Baat', Sliina, Anna, Greeta l. Greet'.      

Kihlaaminen on samantapainen kun tiedostani muuallaki etelä Pohjanmaalla. Kahdestatoista vuodesta aikain makaavat tytöt suvisin luhdissa ja tuonne saa morsian joka lauvantai- ja pyhäyö sulhaisensa vuoteiseksi. Tämä kihlaaminen kestää noin puoli ja kuusiki vuotta, siksi kuin sulhainen saa tilaisuuden mennä naimiseen.   Mainittuina öinä kulkee poikia joukottain ympäri kylää, mitkä todella kosioimassa, mitkä viinan takimesta. Vanhemmat, näet, kun tietävät tytöllänsä olevan sulhainen, antavat hänelle jyviä, joista tyttö keittää viinaa ja tarjoo niille pojille, joihin mielistyy.   Kolmentoista vuotiset pojat käyvät oppia vanhempain parissa. Nämä tekevät yön pitkään kaikenmoisia kuria. Välistä antauvat tytötkin liikkeelle ja tekevät hullutuksia poikain vastattavaksi.   Asetuksia yön juoksun vastustamiseksi Maalahden pitäjässä sääti Maaherra Piper 18 p. huhtik. v. 1755 ja 7 p. helmik.   1757. Nämä kielsivät vanhempia antamasta tyttöin maata luhdissa ja tekivät yöjalkaisten sakonalaisiksi. Siihen aikaan kuulutettiin noita usein, mutta melkein vaikutuksetta. Olkoon kuitenki poikain kiitokseksi sanottu että harvat heittävät kihlatun morsiamensa. Välistä ja useinki ajaa toki sulhaisen pakkokin pappilaan kuulutuskirjaa hakemaan. Vähintäin kolmasosa vuoden alla vihittyjä parikuntia maksavat tervarahansa. Kuulutusta hakiessa seuraa sulhaista puhemies, joka enimmästi on sukua, välistä morsiamen vanhemmatkin. Ensi kuulutuksesta sanottiin ennen gaa i bruustugon. Muinoin pidettiin häitä kaksi päivää morsiamen ja kaksi sulhaisen vanhemmilta (fyyradasbrölåp). Nykyaikoina ovat hääpidot vähä harvenneet ja parikunnat vihitään enimmästi pappilassa, johon asianomaiset usein tulevat kahdenkesken, ellei kukaan tietäisi vihkimisestä, eikä sulhaisen tarvitsisi juominkia pitää.   Kun häitä pidetään, niin parikunta vihitään kirkossa 12 aikana päivällä. Isommat häät rupeavat tuorstaina, pienemmät perjantaina (tvåå daga's gästbåd) ja kestävät lauvantai iltaan asti.   Jos on pidempi matka kirkkoon, niin ajaa hääväki hevoisella seuraavassa järjestyksessä". Ensin soittajat, joita enimmästi on kaksi viuluttajaa ja yksi klarinetinsoittaja, sitte puhemies yksin, sitte parikunta, sitte pappi, jälessä ajavat parikunnan sukulaiset ja sitte muu hääväki, missä järjestyksessä tahansa. Johtoseura kulkee hiljaan soittajain pelaessa. Tuossa tilaisuudessa soitetaan Vegesack'in marssia Oravaisen tappelussa . Parikuunan tulee tarkkaan tervehtiä kaikkia vastaan tulevia, joittenka velvollisuus on kohteliaasti kumarrella ja, jos on mies, paljastaa päänsä, jota eivät asukkaat muuten keskenänsä tee. Usein ammutaan tien vierissä parikunnan kunniaksi. Jos on kylmä niin teetetään edeltäkäsin kirkon vierisen talon takkaan suuri valkia, jossa parikunta ja hääväki saavat lämmitellä. Tavasta lämmitetään sulhaiselle ja morsiamelle viinaryyppyki virkistykseksi. Parikunnan hevoselle pitää taloon heitettämän vahti ettei joku pahaa suopa voisi mitään kuria tehdä. Morsiamella on hopearaha kummassaki kengässä, sillä muuten olisi tuolla pahaa suovalla valta hänen ylitsensä samassa kun morsian astuu kirkon kynnyksen yli. Morsiamen puku on musta silkkikläninki, kiiltolevyistä ja silkkinauhoista tehty korkia kruunu päässä ja heiluva vapavärinen silkkiside pallialla. Kirkkoon mennessä asettuu hääseura tällaiseen   järjestykseen. Etupäässä menee pari tyttöjä, joista sanotaan bjäär   kalfsjuulon, sitte vuorottain pari poikia ja pari tyttöjä, niin monta   kun löytyy seurassa, sitte telturit, joita on kuusi neitoa (brupiigor)   ja kuusi poikaa, kolme kutaki rinnatusten, sitte parikunta,   sitte soittajat, sitte parikunnan vanhemmat ja näitten perässä tulee   muu johtokunta. Kun kirkossa joudutaan kuoriin niin jakautuu parittaisin tullut nuoriso kehään, pojat oikialle ja tytöt vasemmalle puolelle, telturit taasen paikallensa kummalleki puolelle vihkituolia. Muu hääväki jää taammaksi kirkkoon, johon paljo muutaki kansaa tapaa kokoontua katsomaan. Samassa järjestyksessä lähdetään taas kirkosta ja häätaloon. On myöskin mainittava eitä niin kauvan kun morsiamelta on kruunu päässä istuu ja seisoo hän, paitsi vihkiäisissä, yljän oikialla rinnalla.   Sulhaisen ja morsiamen ensi tekeminen häätaloon tultua on mennä keittohuoneesen ja padasta kumpiki ryypätä samalla kapustalla pari suullista keitettä, tuolla ikäänkuin näyttääkseen toivonsa saada elää sovinnossa aviosäädyssään. Puolipäiväinen on pitojen alku.   Muitten kulhojen sekaan pannaan pöydälle tyhjäki vati (bru'faat),   johon kootaan lahjoja parikunnalle. Miehet ja pojat panevat rahaa, vaimot ja tytöt huivia, liinakangasta, posliinikaluja j. m. s., kukin mahtavuutensa mukaan. Melkeen ainoa huvitus häissä on tanssi, jossa hyppeleminen morsiamen kanssa on pääasiana. Häätupa on puetettu, katto ja seinät, silkkisillä kaulavaatteilla ja valkoisilla liinasilla, välistä koristetut punaisilla heltuilla. Seinät ovat täynnä tauluja, kuvapaperia ja kuvastimia taikka peiliä erinomaisessa epäjärjestyksessä. Pöydän takana on suurin kuvastin, johon ei paljo muitten ole lupa kurkistella kun parikunnan. Kun ruokapöydät ovat siirretyt laattialta, niin asettuvat soittajat istumaan pöydän taa, kaksi kulhoa pannaan pöydälle, yksi on tyhjä ja täytettävä, toisessa viinaa. Tämän ääreen seisahtuu viinanlaskia (källarsven), nappu kädessä. Viinanlaskioita on kaksi hääpidoissa.  Toinen kulkee tarjoten. Niiksi valitaan vakavia raittiita miehiä. Nykyisemmin on ruvettu viinaa pitämään esillä tarjoamatta   ja onkin viinanmeno enennyt. Ennen meni viinaa isoissa häissä noin neljä-, viisikymmentä kannua, nyt mainitaan menneen kahdeksan ja yhdeksänkikymmentä kannua. Ensimäinen polska tanssitaan niin, että sulhainen ja morsian seisahtuvat tuon suuren kuvastimen eteen, katsovat hetken sitä kohden, kääntyvät sitte toisiinsa, kumartelevat ja sulhainen nostaa lakkia — miehet hyppelevät aina lakin päin — ja kääntyvät taasen kuvastinta kohden.   Samassa vaikenee soitanto. Vähän perästä alkaa soittelo taas ja nyt tanssivat kahden kolme polska peräkanaa. Sitte rupeavat vaatimaan muitakin polskaan. Ensin käsketään pappi ja papin rouva, sitte kaaso, sitte sukulaiset ja sitte muita kestiä. Jokainen kun tanssii morsiamen kanssa panee muuan markan eli minkä mielii, välistä ruplanki, morsiamen käteen. Tämä heittää rahan vadille ja viinanlaskia tarjoo tanssineelle morsiamen puolesta ryypyn napullansa. Sittemmin rupee nuoriso keskenäänki hyppelemään. Tässä on se tapa merkittävä että tytöt käskevät poikia tanssiin ja poikarievut saavat odottaa siksikun käsketään, jos eivät tahdo mennä rahaa morsiamelle maksamaan. Tytöt muuttavat häissä monesti pukua. Ensi yönä esim. on jokaisella musta kläninki ja seppeli päässä. Noin seitsemän aikana ehtoolla kokoontuu nurkkavieraita (gålfståndaren) luvan täydellä   katsomaan ja tanssimaan ja toisia ulkopuolelle teuhaamaan ja   lasista tirkistelemään. Niitäki poistamaan kävi kerran kielto maaherralta, mutta aivan turhaan. Nämä tanssivat myös morsiamen kanssa, saavat ryypyn ja panevat antimensa kulholle. Morsian voi niin muodoin pitojen pitkään tanssia sadan paikkoihin ruplia vadillensa ja moni poika hyppelee humalassa kolme, neljä ruplaa kukkarostaan. Usein tarjottaa isäntä muutenki   nurkkureille viinaa, josta monesti juovustuvat ja tekevät moninaista   väkivaltaa. On sekin nähty että ovat ajaneet hääväen, paitsi morsianta, ulos häätuvasta. Harvoin on siltä puukko näkyvissä.   Noin kahden, kolmen aikana aamulla käsketään nurkkavieraat ulos häätuvasta. Silloin ruvetaan pöytiä valmistamaan toiseksi   ateriaksi, joka syödään noin kello neljän aikana. Joka sitä ennen on nälistynyt, saa mennä vaimoväeltä jotain suuhunsa hankkimaan.   Toisena päivänä tanssivat tytöt morsiamen itsestään (ifråån se) ja vaimot tykönsä (tili se´). Vasta sitte saa morsian ottaa kruunun päästään. Nuoret pitkittävät hypellen aina lauvantai iltaan. Vanhat katselevat nuorten iloa, puhuvat keskenänsä, mitä mistäki ja tarinoitsevatkin välistä. Usein tulee nuoriso käskemättä vielä pyhäiltanaki häätaloon tanssimaan. Tavallinen tanssi on Suomessa yleinen polska, välistä pannaan valssiaki. Häitä pidetään useasti tähän aikaan tuota rahan ansiota varten. Välistä loppuvat ruokavarat toista ateriaa syödessä. Viina ei lopu koskaan. Tietävät kyllä että humalassa on raha löyhemmällä.   

Maalahtilaiset eivät ylipäänsä ole viinaan taipuvia. Juovat pian kaikki ryypyn jos tarjoo, mutta eivät usein juo itsiänsä ripuksiin. Pahimmalla kannalla oli tämä seikka loppupuoleen viimeistä ja alkupuoleen tätä vuosisataa. Provastinkäräjissä v. 1792 valittivat sekä papisto että talonpojat Sulvan nuorison yltyvästä juopumuudesta, ”jota oli sen pahempi vastustaa kun kruununmiehetki pitivät kapakoita". Tätä nykyä ei ole paljo miehistä moittiminen. Mutta lapsivaimot, joilla viinaa välttämättömästi pitää olemaan, juovat sitä summalta. Tämä on vanha tapa ja muutamat juovat tuopin ensi päivänä. Lapsen saatua katsoo kätilöin jos lapsi rupee elämään taikka ei. Jos kädet ovat valkoiset niin kuolee kohla (pront! ). Jos viiva, joka ison ja sen likimäisen varpaan välistä menee jalan alle, ei ole oikein selvä, niin lapsi kuolee lapsuudessaan, bliir afstäckt å gaar inh’ ti' bools. Muuten päätetään myös lapsen itkusta kasteessa, jos tulee elämään. Veteen, jossa lapsi ensi kerran pestään, pannaan hiiliä. Lapsi ruokitaan kylmällä lehmän maidolla, jota imee tilasta (nappen). Vuoden vanhana saa enimmästi hapannutta maitoa, jonka lähden usein kuolevat vatsan väänteestä. Lasten imettäminen pidetään hentuiselta, eikä miehet antaisikaan vaimojen imettää lapsiansa pelvosta että tuo veisi kauneutensa. Jos joskus sen sallivat, niin luulevat sillä pääsevänsä paljoista lapsista. Ei harjaksiakaan lapsissa pidetä luonnollisina vaan luullaan pahanilkisiltä saatetuksi, johonka siis ei muu autakkaan kun ymmärtäväisen keinot. Syöpäläisen (riis) luulevat lapsilla olevan kun lapsi kapaloidaan niin kovaan että kylkiluut vääristyvät je rinta siitä menee vinoksi. Lapsien ja melkein vanhempainki taudeissa koitetaan enimmästi kaikki kurit ja keinot ennenkuin hankitaan lääkkeitä. Lasten jalat pidetään kauvan kapaloissa. Jos se niistä päästyä lyö jalkansa ristiin, niin luullaan pahalta naapurilta vitsastetuksi (gåålbondi). Silloin on lapsen vetäminen aidan vitsan läpi. Paras on jos löydetään aidassa seiväspari, joista yksi on kasvava puu. Sitte levitetään seipäät toisistaan niin että lapsi mahtuu vitsan läpi. Jos ei tuollaista seiväsparia löyttä, niin haetaan kuusi, jonka juuri on kasvanut koukkuun maasta ja lapsi vedetään tuon koukun alta. Tuommoisia uskoo ja tekee vielä moni, varsinki Petolahdella.

Sibyllan ennustuksista sanotaan keksityksi taika ett'ei palkollisen pidä rupeaman palvelukseen maanantaina, jos mielii pääsevän vuotensa perille, vaan tiistaina. Kirkkoherra Björck puhuessaan pitäjän taikauskoista aikanansa ei sano niitä paljo löytyvän, mainitsee kumminkin sen, että muutama vanha tummu soisi ettei vaimoväkensä kehräisi tuorstai-illoin. Luulee lampaansa siitä saavan kiertotaudin eli mikä hän lienee, kringgång.  

Juhla-ruista on jo ennen mainittu. Petolahdella ei syödä lipiäkaloja eikä makkaroita jouluksi, vaan sen siaan jouluhaukia, julgäddor. Jouluaattona mennään edellä puolenpäivän saunaan. Kello neljä j. p. p. syödään joulupuuro ja mennään maata kuuden aikana. Olkia pannaan monessa talossa jouluksi tuvan laattialle. Joulun, uudenvuoden ja loppiaisenki aatto-iltoina nakkaavat perheväki toisillensa juhlalahjoja, puulusikoita, kuontalolautoja, joihin leikkaavat kaikellaisia koristuksia, kengänpauloja, kuvapaperia j. m. s. Mainittuina iltoina ja seuraavina juhlapäivä-aamuina palaa aidanseipäissä ja lumessa sylen pituisia tervaskiskoista tehtyjä soittoja. Välisiä pystytetään päreillä koristettu riuku, jonka nokkaan on sidottu lyhty. Joulupäivänä ajetaan, jos suinkin sopii, hevoisella kirkolle. Soitoilla tullaan kirkonmäelle, ja kootaan läjään palamaan. Ei niinkään Tapanin kuin kolmantena joulupäivänä kyläilee nuoriso. Petolahdella kestitetään vieras ryypyllä. Emäkirkolla tarjoavat tytöt kahvia ja pojat puolestaan viinaa tytöille, jos haluavat. Silloin on raitiski mies vähä humalassa. Muuten on koko juhla-aikana voita ja leipää pöydällä. Uudenvuoden ja loppiaisen aikana vierastelevat pitäjää kolme enimmästi Mustasaaresta kotoista viisasta miestä, stfernpojkar, laulaen ja rahaa kooten. Loppiaiseksi puetetaan pieni tyttömorsiameksi,  lappbrud. Tämä kulkee, tyttöparvi perässä, päivällä ympäri talosta taloon, näyttääkseen että hän on morsiamena. Iltasella kokoontuu hänen kotiinsa sekä aika ihmisiä että lapsia. Siellä hypellään niinkuin ainaki häissä. Joka tanssii morsiamen kanssa maksaa kopeikan. Laskiaispäivänä syödään hernerokkaa ja sianlihaa. Maalahden pitäjässä on huonoja törmiä. Lasten päähuvitus laskiaissa on vipukelkka. Harvoin yhdistyvät vanhemmat semmoisiin. Myöskin mainittava tapa silloin on se, että lapset juoksevat ympäri kulkuisilla. Pääsiäisyönä ovat sekä pojat että tytöt liikkeellä hullutuksia tekemässä. Sahahepoja ja loukkuja valjastetaan esim. halkokuorman eteen maantielle, pienempiä huoneita muutetaan paikaltansa, olkia vedetään ladoista kokkovalkioihin j. m. s. Usein löyttään huomenelta lampaitten seljät ja posket kerittyinä. Tuota arvellaan noita-akkain työksi, jotka noitivat noilla villoilla. Muistan tästä että paras neuvo pakotukseen kuuluu olevan se multa jonka pappi nakkaa ruumiin-arkun päälle. Usein kyykistyvät akat ikäänkuin suruissaan, papin luettua, arkun viereen, laskevat nenäliinansa kannelle ja kouraavat noustessaan mitä saavat. Noitia näkee pääsiäisyönä jos kolme kertaa siirretyn huoneen katolta tirkistelee. Mettumaariksi koristetaan piha, paraiten portaan kumpiki puoli, koivuilla. Tytöt sitovat (binda) mettumaari-aattona, tutkiakseen onnensa kohtauksia seuraavan vuoden alla. Tämä sitominen käy yleisellä tavalla. Kasvavia olkia katkaistaan solmujen yläpuolelta. Sitte sidotaan oljen ympäri erivärisiä lankoja. Joka värillä on muka merkityksensä. Mettumaari-aamuna menee tyttö sykkivällä sydämellä tulevaisuuttansa näkemään. Usein eivät löydä langan merkkiäkään, sillä poikain työ on aattoiltana niitten vakoileminen ja hävittäminen. Jos kaikki on paikoillaan, niin sanoo langan värin merkitys siinä sitomisessa, jossa oljen sydän on hiukan kasvanut, tyttöparan vuoden onnen. Vehnäinen lanka merkitsee rakkautta, vaaleanpunainen kruunua, sininen uskollisuutta, punainen rehellisyyttä, sinervä rikkautta, keltainen rukkaisia, valkoinen ruumista ja musta surua. Toinen samaa tarkoittava tyttöin tapa on se, kun mettumaari- aattona leikkaavat pieniä turpaita maasta, panevat lehden jokaisen alle, muistaakseen mitä mistäki toivovat ja jos aamulla löytävät madon taikka muun hyönteisen turpaan alla, niin varmaan toivottu tapahtuu. Poikain mettumaarihuvitus on pöllin lyönti. Muita jokavuotisia tapoja ovat valehteleminen ensi ja viime päivinä huhtikuuta, kukin taitonsa mukaan, arpaheinän sitominen y. m. .  

Maalahtilaisen tervehdyssanat ovat go måron, go daa, go afton, go natt ja samaten vastataan. Go afton tervehditään kohta puolipäiväisen syötyä. Tiellä jos toinen menee ohitse, niin nykähyttävät hiukan päällänsä, lakkiin koskematta, ja sanovat tervehdyksensä. Kun herrasväkeä tulee vastaan niin nostavat lakkia mitään sanomatta. Eivät kuitenkaan kaikki, varsinkaan nuoremmat, niitä tervehdi. Naisten en ole nähnyt kumartelevan eli ”niiaavan" muuten kuin kummina ja Herran ehtoolliselle mennessä; sanovat vaan hekin tervehdyksensä ja nykähyttävät päällänsä. Maalahtilaisella yleiseen ei ole paljo ulkonaista kohteliaisuutta. Kun tulet tupaansa, niin saat usein seisoa ovenvieressä, jos on sia penkillä, etkä mene istumaan. Jos on kohteliaimpia emäntiä, niin nostaa jonku penkillä makaavan vaatteen sivuun ja sanoo stii fråån dyrin. Lakki on miehen päässä, muutoin kun syö, lukee ja jos herrasväkeä on tuvassa. Du eli tu on tavallinen puhetteleminen, vanhemmille sanotaan ni. Sentähden kuullaanki välistä lausunto kallar tu me, för töög?   Parempi teitittelemistä on luultavasti monen mieleen han taikka hon, ainaki puhutellaan niillä usein herrasväkeä. Muutama akka puhuttelee herroja sukunimellä. Vähä on tietonsa likipitäjiä tuonnemmasta mailmasta. Esimerkiksi olkoon mainittu se, kun muutama herrasväkinen perhekunta muutti emäkirkolle Suomalaisista (Finnmarken), niin ihmettelivät ainakin pari emäntää kohteliaasti, kuinka ymmärrettävästi perheväki kumminkin puhui ruotsia, tå finskon entå je moode's-mååle.  

Maalahtilaisten etevimpiä avuja on rehellisyytensä. Varkaudesta ei kuulla paljo koskaan. Puheessaan ovat vapaita taikka puhuvat kaikki ajatuksensa huoleti, jos harmittaa toista taikka ei. Tuohon loukkaantuu piankin vieras. Siihen tulee vielä sekin, että ovat vallan epäluuloisia vieraan kokeitten suhteen. Hyvääkinsuovaa harmittaa tuo epäluulo usein niin, että surkutellen heittää kokeensa, joita mietti heidän hyväkseen. Taitaa tuohon osaksi olla syy seki, että pelkäävät jälkimaksoja, sillä kunnallisissa asioissa eivät tahdo taipua vähimpäänkään rahamaksoon. Muuten näyttää tuosta kahdesta niinkuin muustaki elannostaan ikäänkuin tuntisivat että asuvat vieraalla rannikolla, jolla ei olisi mitään hyvää luon maan asukkailta odotettavana ja heidän siis on paras olla varoissaan. He ylönkalsovat ja pilkkaavat kumminkin suomalaisia. Mistä tuo epäluulo on saanut alkunsa, sitä en voi keksiä. Se kohtaa varsinki herroja. Sananlaskussa sanovat ett'ei vielä ketään ole kukkaro kaulassa hirtetty. Toinen myöskin herroille kuuluva sananlasku on int´ slagtar e' kouin som mjölkar, jolla erittäin sanotaan tarkoitettavan nimismiehiä, jotka puolustavat sitä jota nilkovat. Usein tarjoavat ujoomatta virkamiehille lahjoja asiatansa edistääkseen. Multa tämän ohessa ovat aina liikutuksiin kiitollisia, kun viimein näkevät että joku kokonaan omasta voitostaan huolimatta, tekee heille hyvää. Siihen on nykyisin esimerkki nähty koulussa, jonka muuan herrasmies omalla kustannuksellaan on toimittanut emäkirkolla. Moni arvelee kuilenki epäillen että kruunu koulua kustantaa. Työhön ovat Maalahtilaiset melkeen taitavia, mutta ahkeruudestaan ei ole niinkään puhumista. Olkoon naisten kunniaksi sanottu, että siinä heillä on voitto. Vanhastaan on enin osa Maalahtilaisia pitänyt pellon viljelyksen sivuelantona ja sentähden on tuo ja melkeen kaikki ajotyökin nyky aikoihin asti ollut naisten käsissä. Tuo on tehnyt heidät vallan roteviksi, mutta samassa vienyt kauneutensaki. Harvat ovat Maalahdella kauniit naiset. Maalahtilaiset ovat hyviä laulamaan. Kirkossa, jossa käyvät tärkeää, on veisu selvä ja kaunis. Muuten kaikkuu lauluja sieltä ja täältä, varsinki lauvantai ja pyhäiltoina. Eräs 94 vuotinen eukko toimitti kuinka hänen nuoruudessaan, kun eivät kerran kuninkaan kuoltua saaneet viuluttaa, muuan ämmä lauloi tanssinuottia hypyissä. Nuottia on heillä useampia ja kauniillaisiakin. Soittimia ei heillä ole muita kuin viulu, laukkupeli ja joku klarinetti.  

Lukutaito  on ylipäänsä hyvä koko pitäjässä, mutta eivät kumminkaan kaikki ymmärrä luettua, joka tulee siitä etteivät hanki kirjoja. Niitä ei löydy pitäjässä monellaisia, tuskin mainittavaa muuta sisältävää kun ”Jumalan sanaa”. Muitten kirjain lukeminen pidetään, jos ei juuri syntinä, niin ainakin joutavana, mitä sitte rahaa vielä heihin panisivat. Kolme neljä vuotta on emäkirkolia ollut kirjasto, jonka nuori herrasmies omalla kustannuksellaan hankki. Tuosta lainaelevat muutamat kirjoja jo tärkeääkin ja on toivottava että itänyt halu kasvaa ja levenee. ”Österbotten”  nimisiä sanomia on pitäjän talonpojilla tänä vuonna noin 5 eli 6. Kirjoitustaito on monen omana. Tätä nykyä on lasten opetus Maalahdella lukkarin hoitona, joka pitää pyhäkoulua. Sen ohessa on seurakunnassa kaksi kyläkoulua ja yksi erikoisen kustantama koulu, joka hoidetaan opettajattarelta. Siinä opetetaan, paitsi lukemaan ja kirjoittamaan, monellaista muutaki, luvunlaskua, maantiedettä, isänmaan historiaa ja naisten käsitöitä. Se alkoi talvella 1863 ja siinä käyvät koulua noin 50 lasta. Petolahdella löytyy, paitsi kaksi kyläkoulua, pyhäkoulukin joka kustannetaan 40:llä pennillä joka perhekunnalta, jossa on lapsia. Siinä opetetaan myöskin kirjoittamaan. Susiluodolla on lasten opettaminen lukkarin huolena.  

Varakkaita ei ole Maalahdella, lyhvään puhuttu, yhtäkään, mutta melkein kaikki tulevat tarkkuudella pienillä tiloillaan toimeen. Talot ovat niin pieniksi jaetut ja pelto niin vähässä ett'ei maan viljelys vielä ainakaan miestään rikastuta ja kalassa vedetään niin usein varsinaisessa merkityksessä, ”nälkänuottaa", että sieltä eivät itsekkään toivonne rikkautta. Torppareista ei tässä voi olla puhettakaan, eivät ansaitsisi nimeänsäkään. Maansa on harvoin enempi kuin mökin ja navetan tila, piha ja perunamaa. Trengin palkka on Maalahdella miehen jälkeen 60, 80 ja 100:kin markkaa, saapaspari ja kahdet karvakengät. Rahassa saavat piiat noin 32, 36 ja 40 markkaa ja lisäksi kenkunat ja karvakengät, välistä puheen jälkeen vielä huivin ja myssyn ja saavat lisäksi kylvää tuopin pellavan siemeniä ja pari, kolme kappaa hamppuja. Enimmät talolliset pitävät kumminkin vaan kesätrenkiä ja kesäpiikoja ja maksavat niille melkeen koko vuoden palkan. Pyhäin-miesten aikana pidentävät palkolliset usein jouto-aikansa kahdeksi ja kolmeksiki viikoksi. Int´  kumer e' an på een päärä.  

Pitäjän kokouksessa 14 p. jouluk. 1847 erisivät kaikki pitäjän seurakunnat erinäisiksi jyvästökunniksi. Silloin tehtiin myös yhteinen käytössääntö, joka Senaatilta vahvistetiin 23 p. lokak. 1848. Susiluoto sai silloin oman makasiininsa. Makasiini hoidetaan joka seurakunnassa käytöskunnalta, joka valitaan kolmeksi vuodeksi. Siinä on kolme jäsentä, joista yksi hoitaa kirjat. Tuon vuotinen palkka on emäkirkolla 4 tynnyriä jyviä, toisten jäsenten tynnyri, puoleksi kumpiaki. Alkupuoleen toukokuuta lainataan kokouksessa varain ja tarpeen jälkeen ohransiemeniä, alkupuoleen elokuuta rukiinsiemeniä. Kasvo on kolme kappaa tynnyriltä ja maksetaan ennen marraskuun loppua. Varsinaisia kerjäläisiä ei ole Maalahdella. Useassa talossa käyvät jonku naapurimökkelön lapset aterianaikana jotain ruanapua hankkimassa. Huomenin, varsinki joulunaikana, tulevat maitoa pyytämään (mjölkti häljin). Suomalaisia aina Kokkolan ja Lappajärven pitäjistä nähdään usein. Vaivaisten hoidosta on pitäjän seurakunnilla yhteinen sääntö, maaherralta vahvistettu 28 p. syysk. 1853. Seurakunnat hoitavat kukin omat köyhänsä. Jokaisella on oma hoitokuntansa, jossa on esimies ja emäkirkolla 8, kummassaki kappelissa 4 jäsentä. Emäkirkon lääni on jaettu 8:aan ja Petolahti 5:teen piirikuntaan, joilla kullaki on eri peräänkatsojansa. Susiluotoa ei ole jaettu. Ennen viimemainittua vuotta maksettiin köyhille 8 kappaa joka mantalista, mutta silloin määrättiin 500 tynnyrin kasvo pitäjänmakasiinista vaivaisille. Petolahtilaiset maksavat vielä 12 kappaa manttalilta. Tämän lisäksi maksavat:   

Hoitokunta kokoontuu varsinaisiin kokouksiin kahdesti vuodessa, Walpurin ja Pyhäinmiesten ajoissa, köyhille apua antamaan ja vaivaisten hoidosta keskustelemaan. Vanhat ja kivuloiset, jotka eivät enää kykene työhön, köyhät ja turvattomat lapset toimitetaan maksoa vastaan ruokolle. Vanhat kivuloiset ja periköyhät, jotka vielä voivat hoitaa itseänsä, saavat kulkea ruodilla talosta taloon koko seurakunnassa. Muille köyhille, joilla on lapsia elätettävänä, annetaan tarpeen mukaan apua rahassa ja jyvissä.

Kalastaminen on muinaisista ajoista nykyaikoihin saakka ollut Maalahtilaisten päätoimena ja on vielä nytkin Susiluodon, Alimaalahden ja Petolahden kyläkunnissa päänasiallisena elatuskeinona. Mutta jo sata vuotta tätä ennen, kirkkoherra Björck'in aikana, valittivat kalastajat kalansaannin vähenemistä, johon sanoivat syyksi maan kohoamisen. Kalat sanottiin vetäyvän entisistä kalapaikoista ulommaksi maata. Siihen aikaan tehtiin myös isojako Maalahdella ja tuokin kehoitti talollisia maatansa entistä enämmän hoitamaan. Pellon viljelys oli ennen ollut pääasiallisesti ja on osaksi vielä nytkin, vaimoväen toimena. Varsinki Ylikylän miehet alkoivat siitä lähin käydä maan hoitoon käsiksi ja onkin jo hedelmät nähtävät, kun on muuttunut pitäjän varakkaimmaksi kulmaksi. Alimaalahden ja Petolahden kylissä laiminlyödään vielä maanviljelys, mutta ei ole aikaantulonsakaan paraimpia. Kalastaminen kartutti niin kauvan kuin metsä ja sen muassa laudan- ja tervanteko kesti, mutta nyt on metsä mennyt ja kalatkin katoavat. Pelto on entistä meren pohjaa, savi- ja hietamaata, hienoa hietaa, vähä patasavia ja suomutaa. Oikeaa ruokamultaa ei löydy emäkirkolla kun jos pari tynnyrinalaa. Maalahtilaisen vähäinen pelto on kolmeen osaan jaettu. Ensi vuotena kasvaa pelto rukiita tai ohria, toisena ohria, kauroja ja perunoita, kolmantena heitetään kesannolle. Syksyllä kaadetaan sänki siipiauralla, keväällä kerrotaan tavallisella aaralla (aal), äjestetään ja sillä on pelto keväkylvölle valmis. Rukiin kylvölle kynnetään kolme ja neljäki kertaa suvisaikana. Haaskaava on pellon höystäminen. Pelto höystetään tateella, joka vedetään pellolle talvisaikana, muutetaan vielä keväällä jään päältä ja levitetään vasta ennen kylvöä. Kylvöaika pitäisi, arvelevat, olla ennen Walpuria, mutta siksi ei kerjetä koskaan. Jos kylmällä kylvetään, niin lämpimällä leikataan, tarkoittaa eräs tavallinen sananlasku. Rukiit<ref><small>Klingius mainitsee että aikanansa (1767) muutamat kylvivät kesärukiitakin, karttaakseen talven makaamista. Hänen laskunsa jälkeen tuli silloin noin 284 kapukyynärää tadetta tynnyrinalalle. Peltokaluja oli aikanansa kosseli (årdre) ja äjes.</small></ref> kylvetään noin loppupuoleen elokuuta ja leikataan samaan aikaan seuraavana vuonna. Ohrat kylvetään alkupuoleen toukokuuta. Rukiita kylvetään vähä enemmän kuin ohria. Vilja leikataan sirpillä, sidotaan lyhteihin ja pannaan kuhiloihin, joissa kuivaa siksikun viedään riiheen. Riihi rakennetaan vainiolle eli ainaki kappale kartanosta. Se on muuten samannäköinen kuin tätä nykyä muuallaki Suomenmaassa. Oikeassa päässä on riihi uunineen, vasemmassa olkilato ja välissä luuva, jonka seinät tehdään lahkoista. Sen alla on matala sola, jossa pidetään ajokatuja ja muuta sellaista. Riihessä on palkkilaattia ja kaksi parsikertaa. Koko rivi katetaan Maalahdella tavallisesti tuohikatolla. Viimevuosisadalla ajettiin riiheen reellä. Tätä nykyä ovat kärrylavat tavallisimmat. Riihi lämmitetään kolme kertaa päivässä ja lämmittäminen kestää 2—4 vuorokautta. Riihittämiseen tarvitaan viisi henkeä, joista yksi on riihessä, neljä luuvassa. Täälläkin on tapa, vuoden tuloa määrätessä, kysyä riihten lukua ja kuinka monta tynnyriä kukin riihi antoi, vaikka semmoiseen arvioon ei ole paljo luottaminen. Vähintäin saadaan riihestä 1, korkeintain 10 tynnyriä. Tavallinen sato on noin 6—7 jyvää. Maalahden pappilan pelto antaa 10 ja 12:kin jyvää. Ohran sato on vähävähempi. Maalahtilaisilla on kaksi perunalajia, joista yksi on tavallisia paljo aikaisempi, vaikka muuten vähä huonoinpiki. Ensimäiset perunat Waasan torilla ovat sentähden aina Maalahlilaisten tuomia. Ensi kapoista maksetaan välistä markan raha. Kylvöt ja sadot emäkirkolla vuosina 1802—11 luetellaan tynnyrittäin kuolevaisuustauluissa niinkuin seuraavasta otteesta nähdään. Susiluoto kuului silloin vielä emäkirkon lääniin. Vertaamista varten mainittakoon, että Klingius'en aikana (1767) teki sato emäkirkolla yhteensä 1,177 tynnyriä jyviä, joista ei ollut myydä yhtäkään. 

Perunat tulivat Maalahdella hyvään arvoon jo ennen 1782. Vuodelta 1773 löytyy kirkon arkistossa kunink. kuulutus, jossa sanotaan perunan lehtien tupakiksi kelpaavan.  Kliugius, joka puhuu pitäjästä noin 1767, ei vielä mainitse sanaakaan perunoista. Nauriin siemeniä kylvävät muutamat kuokoksiin, sillä nauriista ja kaalista eivät Maalahtilaiset paljoa piittaa. Humaloita viljellään tätä nykyä vähemmän kuin ennen. Susiluodon kivisessä maassa saadaan hyviä humaloita. Pellavia viljellään vähä, mutta hamppuja tarpeeksi. Nurkantakuuksia nähdään paikoin. Muuten ei pitäjässä käytetä paljo tupakkia. Hedelmäpuita ei löydy muita kuin nimeksi joku omenapuu herrastaloin puutarhoissa. Omenat kasvavat melkeen kokoisia, mutta harvoin kypsyvät. 

Isonjaon jälkeen  kuuluu luhtienki hoito paranneen, kuin talolliset saivat maansa enemmän yhdistetyksi. Muuten on luhdilla heikko kasvo ja kasvava heinäkin huonollaista. Tavalliset heinälait ovat saraheinä ja nurmikas. Keskimäärä elikoita talossa on 1 eli 2 hevosta, 2 eli 4 lehmää ja noin 10— 15 lammasta.  Harvat elättävät sikoja emäkirkolla, mutta Pelolahdella löytyy sika eli pari melkeen joka talossa. Hevoiset ovat huonollaisia, elätetään heinillä ja välistä kerroilla. Harvon pannaan kertoihin jauhoja. Lehmiä löytyy parempia ja huonompia. Niitä ruokitaan kolmesti, paikoin neljästi päivässä heinillä ja oljilla. Haudetta (på höije) saavat aamuin ja paikon illoinki. Tuote on noin pari leiviskää voita lehmältä. Juustot ovat vallan huonoja. Lampaat ovat pieniä ja elätetään heinillä, lehdillä ja kuusenhavuilla, niin monta kun suinkin saadaan elämään. Ajohärkiä ei ole Maalahdella. Kanoja pitää joku ja myy munat.

Metsästänsä eivät Maalahtilaiset vielä ole oppineet paljoa huolta pitämään, vaikka jo on melkeen vähällä. Se oli ennen varsinainen elatuskeino. Tätä nykyä ei ole enää paljo varaa tervanpolttamiseen ja lautojen sahaamiseen, mutta sitä vähemmin säästettiin metsää ennen. Klingius mainitsee että hänen aikana meni vuodessa emäkirkolla tervan tekoon 12,320 päivätyötä ja lautojen sahaamiseen 3,363. Paitsi niitä sahasivat 12 sahamyllyä kevätalvella lautoja. Joka talolla piti olla osa sahamyllyssä. Omistajat eivät saaneet sahata lautoja kaupaksi, vaan joka manttali vuosittain 4 tolttia tarpeeksi oksasesta kuusesta. Kaupaksi sahattiin lautoja käsin ja vietiin Waasaan. Seitsemän noista myllyistä olivat tuomitut hajoitettaviksi v. 1756. Tätä nykyä ei löydy sahamyllyä yhtäkään, vaan laudat sahataan käsivoimin. Monella muullakin tavalla vähentivät Maalahtilaiset metsäänsä. Pyöränkehiä vietiin vuodessa tuhansittain Tukholmaan. Tervahaudat pohjailtiin kuusen kuorella. Tuohen kiskomisessa ja lehden teossa hakattiin puut maahan ja heitettiin siihen mätänemään. Aidat vitsastettiin karahkoilla, vaikka asetuksilla sitä koitettiin estää. Susiluotolaisilla, niinkuin Sulvalaisillakin ei ollut siiloinkaan varaa tuollaiseen haaskaamiseen. Minkämoinen metsä Maalahdella kuitenkin on ollut todistanee se, kun pitäjäläiset kihlakunnan käräjissä 7 p. helmik. 1708 valittivat että metsänsä oli jo niin hävitetty, että täytyivät hakia laivaksensa toiselta puolen Pirttikylää ja sen vuoksi pian heittää laivan tekonsa, josta heillä siihen asti oli ollut joku ansio. Tervan poltto on tähän aikaan melkeen tykkänään loppunut. Metsän varastaminen on hyvin vallallaan, varsinki lautojen sahaamista varten, eikä kaikki sitä varkautena pidäkkään. Kuusi on metsässä vallalla.

Niinkuin äsken sanoimme on kalastaminen muinaisista ajoista saakka ollut Maalahtilaisten varsinaisimpia elaluskeinoja. Klingius sanoo aikanansa siihen käytettyneen noin 4,594 päivätyötä vuodessa. Jään lähdettyä Maalahden joesta noin Walpurin aikana pyydetään säynäitä rysillä joen suussa olevaan koskeen tehdyissä uiteissa. Rysäin silmät ovat 1,44 peukaloa syrjäänsä. Tämä kalastaminen on tähän aikaan Åminneborg'in omistajan hallussa. Säynäilä pyydetään kuitenki ylempänäkin myllyjen padoissa. Ukot ja pojat kulkevat keväin pitkin joen rantoja niitä onkimassa. Säynäin perästä nousevat kuoreet. Niitä pyydettiin ennen lipoilla (nårslippor), joissa silmät olivat 0,31 peukaloa syrjäänsä. Nyt on tuo pyydys kielletty. Kun kalavesi noin Erkinpäivän aikana on irtain jäästä, aljetaan siikain pyynti, joka kestää noin pari viikkoa. Ahveneet ilmaantuvat samaan suhteen kuin siikat vähenevät, siksi että jälkimäiset melkeen tykkänään katoavat. Siikoja pyydetään nuotalla, kutsuttu sloorena, joka matalammassa päässään, jonka nimi on lillgenä, on 10 tai 12 kyynärää syvä, toisessa päässä, stoorgenä, 18 kyynärää syvä. Nuotta on koottu 15:stä tai 16:sta kappaleesta, joista kukin on 4 syltää pitkä. Nuotta on niin muodoin 60 elikkä 64 sylen pituinen. Sitä käytetään syvällä ja kolmelta hengeltä. Silmät ovat 0,63 peukaloa syrjäänsä. Siikain kadottua ruvettiin ennen ahvenia pyytämään pienemmällä nuotalla, jonka nimi on lillena. Sen lillgenä on 6 ja stoorgenä 15 kyynärää syvä. Se on yhdistetty 8 eli 9:stä kappaleesta, joista kukin on 4 sylen pituinen ja siten koko nuotta 32 tai 36 syltää pitkä. Sitä käyttävät kaksi henkeä. Silmät stoorgenä nimisessä päässä ovat 0,63 peukaloa syrjäänsä, lillgenä nimisessä 0,77. Tuo kalastaminen on tähän aikaan kielletty, niinkuin vasta näemme. Särkiä pyydettiin ennen vitsamerroilla, mutta se pyydys on tähän aikaan kielletty kudeaikana. Keväkalastaminen loppuu noin kesä kuun alussa. Kalaan jäävät sitte varsinkin ulommaksi merelle ainoastaan silakan pyytäjät. Niitten tavallisimmat kalapaikat (fiskarlääger) ovat Rönnskär, Storskär  ja Norrskär. Veneensä (sköötbååt) ovat tavallisia isommat ja varustelut varpeilla. Silakan verkot nimitetään sköo. Ajan kuluksi pyytävät muutamat kesän pitkään ahvenia ja särkiä ahvenverkolla, jonka silmät ovat noin peukalon syrjäiset. Syksyllä alkaa kalastaminen keskellä lokakuuta ja kestää noin kolme viikkoa. Haukia ja ahvenia pyytävät muutamat koukuilla. Tätä kalastamista nimitetään skrafvel.  Siikoja, jotka silloin kutevat, pyydetään ensi kahdeksana päivänä. Sitte saadaan ahvenia ja joku hauki, siksi kuin kalavesi jäätyy. Syksyllä pyydetään siikoja verkolla, jonka nimi on siikhaga eli nätjehaga. Se on noin 50 syltää pitkä ja puoli neljättä kyynärää syvä. Sitä köyttävät kaksi henkeä karipaikoilla yöseutuna. Silmät ovat peukalon syrjäiset. Klingius puhuu, että hänen aikana kalastivat Yli- ja Alimaalahden kyläläiset alkupuoleen talvia, kuin jää rupesi pitämään, nuotalla lahdessa Stenskärsfjärden. Nuotta oli koottu 90:stä kappaleesta, joista kukin oli 4 syltää pitkä ja 8 eli 9 kyynärää syvä. Koko nuotta oli niin muodoin 360 sylen pituinen. Sillä oli 90 omistajaa, jotka kaikki olivat sitä vetämässä. Jos onnistui niin vedettiin korkeintain kolme päivää peräkanaa, kaksi kertaa päivässä. Susiluotolaisilla oli 16:sta kappaleesta koottu nuotta, 8 tai 9 kyynärää syvä ja yhteensä 64 syltää pitkä. Sitä vetivät 16 henkeä kaksi päivää. Nuottain silmät olivat 0,75 peukaloa syrjäänsä. Niillä saatiin varsinkin ahvenia, särkiä, kiiskisiä ja muutama hauki ja siika. Mateita pyytävät muutamat rysillä joulusta kevääsen. — Kalastamisessa on Maalahden pitäjässä tähän aikaan seurattava Waasan maaherralta 12 p. lokak. 1862 vahvistettu sääntö. Jakaamattomassa kalavedessä kalastavat ainoastaan osamiehet, perheensä ja torpparit, joilla on maata. Ammatti- ja muonamiehet, mäkitupalaiset, itselliset j. s. voivat keväällä yleisessä kylän kokouksessa vuodeksi hankkia itselleen tuon oikeuden, määrättyä maksoa vastaan kylän rahastoon: 4 markkaa isommalta nuotalta, enanot, 2 markkaa pienemmältä ja 16 penniä pienimmältä nuotalta, 12 p. seiplana nimiseltä pyydykseltä, 2 p. verkolta, 4 rysältä, 1 lankamerralta ja 4 p. kymmeneltä koukulta. Ositetussa kalavedessä kalastaa ainoastaan omistaja ja se jolle hän antaa oikeuden. Nuottain, verkkojen, rysäin ja mertojen silmät eivät saa olla peukaloa vähempiä syrjäänsä. Tästä eroitetaan 1) nuotat, kun vedetään isommalla selällä, jossa kala ei kude, 2) silakanpyydykset, 3) syöttö verkot 4) seiplana-pyydykset, jotka käytetään ennen 20 p. toukok., sillä särjet eivät nouse virtoihin sitä ennen, 5) lankamerrat, jotka kimitetään kovasti, eivätkä siis mouhen vuoksi tarvitse olla harvempia kuin 7 kertaa korttelille. Lipot ja vitsamerrat ovat kielletyt, samoin kun tuohustaminen 15:slä p. huhtik. 15:teen p. heinäk. Se joka kalastaa oikeudetta maksaa nuotalta sakkoa 24 markkaa, muulta pyydykseltä 2 markkaa, ja menettää saaliinsa. Jos vielä kalastavat kielletyllä pyydyksellä niin kerrotaan sakko ja menettävät pyydyksensä. Se jolla on oikeus kalastaa, mutta kalastaa laittomalla tavalla, sakotetaan nuotalta 24:llä markalla, muulta pyydykseltä 2:lla markalla ja menettää saaliinsa. Kalastaminen lakkaa kello 9 lauvantai iltana ja alkaa samalla ajalla pyhäiltana. Yhteisessä kalavedessä  kalastaa koukulla ja siimalla jokainen, kun asuu omalla maallaan, paitsi järvissä. Nuotan veto on kielletty l:stä p. toukok. 15:teen p. kesäkuuta. Keisarillisen päätöksen mukaan 23 p. tammik. 1863, käytettäköön silloinkin isoilla selellä ennen mainittu pyydys stor- eli enanot. Päällekantajaksi kelpaa ainoastaan se, jolla on osa kalavedessä, taikka kruunun mies. Laittomat pyydykset hävitetään kruununmieheltä, kylänvanhimmilta eli lautamiehiltä. — Maalahtilaiset vievät syksymarkkinoille kalansa Waasaan, jossa vaihettavat Suomalaisille jyviä vastaan. Nämä puolestaan tuovat jyvänsä talvimarkkinoille.  

Hylkien pyynti on myös Maalahtilaisten vanhimpia elatuskeinoja. Jo 15:llä sataluvulla pyytivät talonpojat Mustasaaren ja Wöyrin pitäjistä hylkiä aavalla merellä, talvisaikana jään alta seipäillä ja koukuilla, mutta maarianpäivän jälkeen seipäillä jään päällä. Syksyllä pyytivät verkoilla saarten, Mickels Öurann ja kirkegardz skären, ympärillä. Veroa maksoivat kuudennen osan kaikesta saaliista, rasvasta ja nahoista. Klingius'en aikana käytettiin hyljen pyyntiin 1814 päivätyötä. Hylkien pyynti on tähän aikaan paljo vähennyt entisestä, kuin melkein joka mies keväällä antausi merelle (fäälresor). Enimmät hylkiveneet varustetaan Susiluodolta ja emäkirkolta. Petolahdeltn ei varusteta muuta kuin yksi vene. Varustus näille retkille on omituinen. Joka veneessä on noin 6—8 miestä, joista yksi valitaan laivuriksi. Ruokaa ottavat myötänsä noin 10:ksi eli 12:ksi viikoksi. Suuria rieviä leipiä leivotaan erittäin. Noita ladotaan kolme, neljä vitsoista tehdylle kutoukselle. Leipien väliin pannaan juustoja ja lihaa. Viimeksi pannan taas vitsa-kutous, joka sidotaan yhteen toisen kanssa, niin että saatetaan kimppu paiskata miten tahansa. Tuollaisia kimppuja nimitetään pondkarklor. Voin määrä on leiviskä ja viisi naulaa joka miehelle. Jauhoja otetaan sama määrä ja säilytetään eräässä pussissa, joka tehdään kahdesta vasikannahasta (bäljar). Vuoteeksi ommellaan ryijy ja kaattu yhteen. Jokaisessa makaa kaksi miestä. Paitsi mainittuja pitää muassa löytymän viinaa ja suoloja, pata ja pari halkokuormaa. Ennen veivät maltaita myötänsä ja tekivät sahtiaa, mutia tähän aikaan ottavat siirappia, jota panevat hiukan meriveteen, niin on vallan hyvää juoda. Hylkipyssyjä tehdään hyviä Susiluodolla ja Maalahdella. Niitä löytyy monenkokoisia. Enimmät ovat ylen raskaita. Hylkien pyydännässä vedetään varustettu vene pitkin jäätä. Veneen varpeet (suudor) ovat sentähden varustetut renkailla ja miehet hankkiluksilla (draxlar), joilla vetävät. Terävänenäisillä sauvoilla (veekar) koetellaan jäätä. Enimmät miehet ovat vetäjiä. Ampujan nimi on pyytar. Kun on ampumassa, niin ampuja seisoo toisella polvellansa 7 kyynärän pituisella suksella (fäälstänger) ja sysää sauvalla ja toisella jalallaan. Suksessa on haarukkoja, joihin nojaa pyssynsä. Hyljet tekevät reikiä (vaakar) jäähän ja tulevat reunalle istumaan. Siinä katsovat tarkasti ympärinsä ja jos näkevät jotain peljättävää, niin pistäyvät jään alle. Joskus istuu niitä satojakin liki toisiaan. Hylkien ampujain oikea lähtöaika on Matinpaivän aikana (Mattismässtiiden), jolloin hyljet poikivat, mutta silloin on usein vielä niin kylmä, että tavallisesti lähtevät myöhemmin. Kun on hyvin kylmä talvi, niin haetaan hylkiä eteläpuolelta meren kurkkua (södra sjön), mutta kun kevät Walpurin aikana rikkoo jään, niin lähtevät pohjoispuolelle kurkkua eli Hålmöijan nimistä saaristoa. Tämän osan nimi Pohjanlahtea on Nårrbåtten. Välistä ajaa heidät jää aina Praaheen. Ruotsin puolella käyvät pian joka matkalla. Jos tulevat sulalle vedelle niin purjehtivat. Jos noin 10 — 12:ssa viikossa saavat kymmenikön hylkiä mieheensä, niin pidetään hyvänä saaliina. Hyljet kätketään ammuttua jäähän, ettei ilma pilaisi karvoja. Harmaat hyljet (viikarskäälar)ovat tavallisimmat. Pojat (knutar), ensin valkoisia ja laihoja, sitte pakkolihavia, kulkevat keväällä jäätä myöden etelää kohden ja jos kohtaavat sulaa vettä niin uivat samaa viivaa aina edelleen. Tuolla merkillisellä matkalla saavuttavat ja tappavat heidät pyytäjät.  

Metsästäminen on heitetty samaan suhteen kuin metsä on vähennyt. Klingius kertoo että entisinä aikoina oli satimilla saatu mahdottoman paljolta teeriä, koppeloita, pyitä ja metsäkanoja, mutta hänen aikanansa saatiin lintu siilon tällön. Pulmuja saavat pojat välistä keväsin ansoilla melkeen paljolta. Ampujia ei löydy Maalahdella muita varten kun hylkiä. Vesilintuja ampuvat väliin Waasan herrat Maalahden saaristossa. Sudet ovat entisiin aikoihin paljo rasittaneet Maalahdella ja vielä nytkin nähdään niitä tavasta talvella koirain kimpussa. Sitte on noin 30 vuotta kuin viimeinen maaherralta määrätty jahti kuulutettiin niitten perään. On niitä ennen pyydetty susihaudoillakin. Pappilan entisen myllyjuovan kohdalla törmässä löytyi vielä nykyjään vanha susihauta. Uusi toimi on siitä tehnyt lehtimajan. 

Näytteeksi minkälainen sadon, saaliin, hintain ja terveyden oli laita Maalahdella vuosien 1749 — 1801:n välillä, otamme tähän seuraavat maineet kuolevaisuustauluista. Niitä ei löydy kuitenkaan joka vuodelta. Numerot taudeista puhuessa, merkitsevät kuukauden lukuja.  

Maalahtilaiset ovat ylipäänsä töissänsä taidollisia. Maanviljelykseen tarpeelliset aseensa ja melkein kaikki muutkin puiset tarvekalunsa tekee kukin talonmies itse. Maalattuja karmilavitsoja tuotiin Klingius'en aikana Kurkun tuolta puolen. Ajokalut ovat tähän aikaan pian samat kun sata vuotta tätä ennen, ehkä tietysti aika on paljo parantanut. Klingius luettelee: huonot kärryt, työreki, jonka anturat ovat vääristetyt ja pankkareki (kappsläda), jossa anturat ovat vääräksi kasvaneita, isompi ja pienempi heinähäkki. Aseet olivat sekä kesällä että talvella luokka, ränget ja yksivetoiset aisat. Eräs 94 vuotinen ämmä sanoi olleensa noin 9 vuoden vanha kun Maalahdella ruvettiin siloja pitämään. Nykyiset monenväriset kirkkorekensä ja hankalat kääsinsä puisilla vivustimilia ovat myöskin kototekoa. Varsinkin ennenmuinoin ryhtyivät vaimot paljon tavallisiin miesten töihin. Kirkkoherra I. Björck kehuu sanomissa Åbo Tidn. 1772 Maalahden naisia seuraavalla tavalla: ”Ahkerampia ja rotevampia vaimoja kuin tässä pitäjässä tuskin löytynee. Vanhemmat hoitavat itikoita ja emaännöitsevät kotona, nuoremmat tekevät ajotöitä kesät ja talvet. Kesällä ajavat pellolla ja talvella polttopuita, tervaksia, hirsiä, heiniä y. m. Miehet hakkaavat ja, salvavat, mutta tavataan harvoin ajotöissä. Töissään on vaimoväen pukuna harmaa hame ja vasikan eli lampaan-nahkainen ihoturkki, tupella varustettu vyö ympärillä, sen varaksi jos joku ajokaluista särkyisi tiellä. Syvällä lumella ja kovalla pakkasella sanotaan heidän pitävän housujakin. He ovat myöskin kerkeitä kalastamaan ja löytyy niitäkin, jotka ovat antauneet jäälle Susiluodon ulkopuolelle hyljen tappoon ja vetäneet saaliinsa maalle. Jos miehet tarvitsevat apua niin salvavatkin muutamat ja hakkaavat hätätilassa, tekevät astioita j. m. s. Kehräämiseen ja kutomiseen sitä vastoin eivät ole niinkään taipuvia, jos ei tärkeimmissä tarpeissaan. He ovat sikiäviä, mutta eivät imetä itse lapsiaan. Järeän ruokansa ja kovan työnsä vuoksi ei tavata täällä monta kaunista naista". Klingius sanoo heistä: ”Maanviljelys ja kylväminen on enimmästi vaimoväen toimena, mutta kalastaminen, ajotyö, leikkuu ja heinänteko yhteinen miesten kanssa. Omituisia vaimoväen töitä ovat voin ja juuston teko, kehrääminen, kutominen, mies- ja vaimovaattein ompeleminen, vaikka eivät kaikki ole vaattein leikkaamiseen taitavia. Nuotanj a verkonkutominen on miesväen töitä". Vielä nytkin kun näkee heidät yksinään pellolla raskaassa ulkotyössä, miesten leijaillessa merellä kalassa, niin johtuu mieleen tuo muinoinen merisissien eli viikingein aika, jolloin miehet soutivat ja purjehtivat mertten ympäri sotien ja ryöstäen rantamaita ja heittivät halvaksi katsotun pellonviljelyksen orjille ja naisväelle.  

Ennenkun heitämme puheen Maalahtilaisten elatuskeinoista ja askaroitsemisesta, merkittäköön tässä vielä muinoinen merikulkunsa. Alku tuohon kaupankäyntiinsä on kukatiesi yhtä vanha kuin asettumisensa tälle rannikolle. Kuninkaallisen oikeuden käydä kauppaa koko Pohjanmaan rannikolla saivat Pietarsaarilaiset, Mustasaarilaiset ja Närpiöläiset jo vuonna 1348. Tämä kauppa asettui pää-asiallisesti muutamiin satamiin, joista vanhimmat ja merkittävimmät etelä Pohjanmaassa olivat Mustasaaren ja Wöyrin (Oravasalon) haminat. Näihin kokoontui suvisin kauppamiehiä laivoineen sekä Ruotsin että Suomen kaupungeista, etenki Raumasta. Nämä vaihtelivat kauppatavaroitaan jyviin, voihin ja muihin maakunnan tuotteihin. Muuten veivät talonpojat omillakin laivoillaan maansa tuotteita Ruotsiin ja varsinki Tukholmaan, niinkuin sopii arvata Severin Norrby'n läänilyskirjasta vuodelta 1522, jossa hänen käsketään aluksillaan suojella Pohjanmaan asukkaita, jotka kukatiesi mielivät purjehtia tavaroineen Tukholmaan eli Tanskan maalle. Tämä talonpoikain kaupankäynti on kuitenkin, niinkuin Pohjanmaan muutkin vanhemmat seikat, hämärässä. Maalahden kirkon arkistossa löytyväin todistuksien mukaan, teemme tähän lyhvän kertomuksen täänpaikkaisten talonpoikain uudemmista merikulku- seikoista. 1617 vuoden kauppasäännön 7:ssä pykälässä luetellaan merikulkuun oikeutetuiksi ainoastaan seuraavat Suomalaiset: Ahvenanmaalaiset ja ne Suomalaiset jotka asuvat Korpossa, Rymättylässä, Taivassalossa, Nawossa, Kemiössä, Teenalassa ja Uusmaan saaristossa, joitten elatuskeinoina on kalastaminen, hyljen ja linnunpyynti ja karjapiti. Pohjanmaan pohjoisen voutikunnan rahvaan valtiopäivissä tehtyyn hakemukseen, saada kuljettaa tavaransa ei ainoastaan likimäiseen, vaan mihinkä kaupunkiin mielivät, päätti Hedvig Eleonora regni admin. 15 p. marrask. 1660, että rahvas, 7:n pykälän mukaan Kustaa II Adolfin päätöksessä, annettu Torniossa 18 p. toukok. 1621, saisi viedä tavaransa mihinkä kaupunkiin ”siellä maassa" vaan mielivät. V. 1666 tehdyn tullisäännön 17:ssä pykälässä ja 1668 vuoden merikulkusäännön 25:ssä pykälässä määrättiin, ettei tullihuoneen luvatta mitään saisi saaristoissa muutaman penikuorman päässä kaupungeista laivattaa veneihin ja Kunink. Maj:tin 10 p. jouluk. 1672 porvariston valitukseen annetun päätöksen 6:ssa pykälässä, että talonpojat olisivat velvoitetut tullattamaan tavaransa ja tullimiesten todistuksilla näyttämään, että oikein olivat sen ilmiantaneet ja tullattaneet. Porvariston mainitussa valituksessa oli myös anomus, että talonpoikain laittomat satamat pitäisi veroitettaman, johon ei kuitenkaan suostuttu. Sama valitus näyttää myös, että merikulku houkutteli talonpoikia n. k. maankauppaan. Maistraatti oli ainoastaan oikeutettu kaupungin käskyläisillä (stadzens ulrijdare) koittaa estää kaupungin etua haittaavaa petosta. Mainitut asetukset olivat kuitenkin kaupunkien tullioikeudella keinoja sekaantumiseen talonpoikain merikulkuun, kuin nämät tärkeimmin tullattivat tavaransa vasta perille tultua. Kaarlo Xl:n päätöksellä 25 p. marrask. 1680 Pohjanmaan eteläisen provastikunnan talonpoikain hakemukseen, päästä tavaroillensa Tukholmaan, jossa niistä maksetiin parempi hinta, saivat siihen oikeuden. Erinäisillä ehdoilla sai rahvas Pohjanmaan eteläisessä ja pohjaisessa provastikunnassa kunink. päätöksellä 10 p. marrask. 1686 oikeuden purjehtia omilla tuotteillaan Tukholmaan ynnä muihin sopiviin paikkoihin ja myödä heidät siellä — tuota piti porvaristo myös maakauppana — ja tehdä itselleen tähän merikulkuun sopivia laivoja. Nämä vähitellen rahvaalle suostutut oikeudet yhdistivät vihdoin kaikki Pohjanmaan kaupungit yleiseen valitukseen siitä vahingosta jonka tämä talonpoikain merikulku ja kauppa teki porvaristolle. Tuohon saivat kunink. päätöksen 18 p. maalisk. 1689, joka kielsi talonpojilta merikulun ja kaupankäynnin Viron, Liivin- ja Inkerin- maille; Tukholmaan ja Turkuun saivat sitä vastoin vielä purjehtia, kuitenkin ainoastaan rantapitäjien talonpojat, joilla oli vähäinen pelto- ja luhtamaa ja olivat veroitetut kalastamisesta ja hyljenpyynnistä — nuotkin vaan omilla eikä ostetuilla tavaroilla. Rikollisen varat olivat kiinnipanon-alaiset. Valtiopäivissä v. 1693 mieli porvaristo ottaa tuonkin oikeuden talonpojilta, mutta kokemuksensa ei menestynyt. Kunink. kirjeellä 14 p. tammik. 1696 käskettiin Maaherra Ehrensköld'in valvoman 1689 vuoden päätöksen noudattamista ja epätiedon välttämiseksi tekemän tarkan luettelon kylistä ja talonpojista niillä paikkakunnilla, joilla oli oikeus merikulkuun. Samasta kirjeestä nähdään myös että useita väärinkäytöksiä tapahtui tuossa talonpoikain merikulussa, että esim. muutamat talonpojat sisemmästä maasta, jotka olivat veroitetut pelto- ja luhtamaistaan, viljelivät merikulkua ja että oikeutetut ostivat kauppatavaroita ylimaasta. Armoll. julistuksien mukaan v:lta 1636 ja 26 p. elok. 1637 oli sekä koti- että ulkomaalaisilla oikeus kaupankäyntiin kaikellaisilla tavaroilla Tukholman ja Turun markkinoille ja että siellä rihkamin myydä tavaransa; ulkomaalaiset ainoastaan kiellettiin jälkimäisessä asetuksessa vaihettamasta kalujaan kaluihin. Kunink. Maj:tin asetuksesta 10 p. tammik. 1696 saaristolaisten kaupasta Tukholman ääressä, nähdään että nämät olivat katsoneet etuisaksi kurottaa merikulkunsa aina Mälariin, jossa rahvaan kanssa vaihettivat siikansa jyviin. Tästä kaupitsemisesta saatettu haitta kaupungeille oli jo v. 1642 ollut syy valituksiin. Mainitulla asetuksella v. 1696 säännettiin vihdoin, että kaikkien saaristolaisten, jotka toivat siikoja saaristosta, kaikkien Ahvenanmaalaisten ja niitten Suomen saaristolaisten, jotka sääntöjen eli tavan mukaan viljelivät merikulkua Tukholmaan, piti pysähtymän itäpuolella tavallisen sillan luona kaupungissa taikka siksi asetettuihin satamiin Östermalm'in ääressä. Uppland'ista, Westmanland'ista ja Sörmanland'ista tulleitten ynnä niitten, jotka käyttivät kauppaa saaristolaisten kanssa Mätlarissa, piti taasen seisahtuman länsipuolella, Munckebro-sillan taikka Vestermanlmin ääressä, jossa saivat kaupita saaristolaisten, Ahvenanmaalaisten ja Suomen saaristosta tulleitten kanssa, mutta ainoastaan jyvillä, suoloilla, turskoilla ja silakoilla. Tuo kauppaoikeus kesti vuosittain 1 p:stä elok. 31 p:ään lokak., jolla ajalla Tukholman vapaamarkkinatkin sattuivat ja kestivät 3 viikkoa Mikkelistä. Kuinka vastahakoiset talonpojat kuitenkin olivat tullattamaan tavaroitaan likimäisessä tullihuoneessa nähdään useammasta säilyneestä todistuksesta. Waasan tullioikeus tuomitsi esim. sellaisesta huolimattomuudesta muutamilta Vähäkyröläisiltä aluksen kiinni ja omistajien maksamaan 100 hop. talaria, mutta Kunink. Kamari- ja kauppavirkakuntien päätöksellä 23 p. maalisk. 1693 kumottiin tuo tuomio siitä syystä, että Suomen ja Pohjanmaan talonpojilla vanhastaan oli ollut tapana purjehtia suoraan satamistaan tavaroitaan ilmiantamatta likimäisissä tullikontuoreissa ja kun todistettiin että mainitut talonpojat olivat Hernösand'issa ja Umeossa oikein maksaneet tulliveronsa. Kenrali-ylitirehtööri Hägerflycht’in päätöksellä muutamain Maalahtilaisten valitukseen, velvoitettiin he ja muut vertaisensa hankkimaan itsellensä ainoastaan atestin kirkkoherralta ja kruununnimismiehen todistuksen, että tuotteet olivat omansa. Tuon päätöksen ymmärsi tullioikeus niin, että atestit piti näytettämän paikkakunnan tullihuoneessa ja sieltä otettaman passi. Eräässä kirjeessä Tukh:sta 3 p. kesäk. 1704 Maalahtilaisten ja Närpiöläisten merikulusta mainitaan, että Kenrali-inspehtori oli käskenyt Herra Enrothin vartiapaikassa Blocksudden vanhan tavan mukaan menettää talonpoikain kanssa, kun näyttävät kirkkoherran atestin tuotteistaan. Kruunun-nimismies Aurin’ilta Kunink. Neuvoksen Kreivi Wrangel'in käskyllä tehdyn ja Maalahden kihlakunnan käräjissä 7 p. helmik. 1708 esitetyn tarkan luettelon mukaan niistä talonpojista Yli- ja Alimaalahdella, joille merikulku oli tarpeellinen, oli niitten luku 56. Samoissa käräjissä vaativat kuitenki yksisuisesti kaikki Maalahtilaiset, Sulvalaiset ja Riimalaiset, että jokaisella, kun kykeni pitämään laivaa, pitäisi oleman oikeus merikulkuun, liiatenki kun pellostaan eivät koskaan tainneet odottaa mitään myytäväksi eli ulostekojen maksamiseksi eikä huonot luhtansa sallineet teuraitten kasvattamista ja kun vihdoin metsänsä oli niin pilalle hakattu, että jo täytyivät hakea laivaksensa toiselta puolen Pirttikylää ja siis pian saivat heittää laivantekonsa, josta heillä tähän saakka oli ollut pahainen ansio. Sen ohessa muistuttivat vanhaa tapaansa ja sitä lupaa, jonka Kreivi Wrangel ennen oli heille antanut. Kunink. kauppavirkakunnan kirjeellä 4 p. maalisk. 1714 maaherroille säännettiin, että piti tullihuoneista otettaman kuletuskirjoja, kun kuljetettiin tavaroita oman valtakunnan paikkakuntien välillä, mutta kun asetus ensimältä julistettiin ainoastaan kaupunkien raastuvissa, tuli se talonpojilta noudettavaksi vasta pitkä aika sodan jälkeen, jolloin se viimein käskystä julistettiin myös maaseurakunnissa. Se vedettiin kuitenki jo ennen tullioikeudelta esiin tuomioissa talonpoikien merikulusta, Kunink, säännöllä kaupan vapaasta käynnistä 21 p. huhtik. 1719 ja päätöksellä 5:een pykälään rahvaan yleisessä valituksessa 3 p. kesäk. s. v. vahvistettiin rahvaan ikivanha vapaus, kulkea tavaroillaan ja tuotteillaan niillä markkina- ja muilla paikoilla ja niissä kaupungeissa, jotka katsoivat sopivimmiksi. Rahvaan yleiseen valitukseen 1723 vuoden valtiopäivissä tuli kunink. päätös 17 p. syysk. s. v., jonka mukaan talonpojat Suomessa ja Pohjanmaalla saivat viljellä merikulkua samalla tavalla kun se oli ollut heillä viljeltävänä v. 1696. Tutkinnossa, jonka Maaherra Vapah. v. Essen, Kunink. Maj:tin päätöksen mukaan 30 p. lokak. 1723 tämän kihlakunnan yksityiseen valitukseen, piti rahvaan ja porvariston läsnäollessa 16 p. elok. 1726 niistä, jotka oikeastaan saisivat purjehtia, ei porvaristokaan tahtonut kieltää Maalahtilaisilta ikivanhaa oikeuttansa merikulkuun. Wöyrin pitäjällä piti myös oleman sama oikeus. 1727 vuoden valtiopäivissä anoivat tämän kihlakunnan talonpojat lupaa saada lähteä aluksillaan omista satamistaan suoraan Tukholmaan ja muille luvallisille paikoille, likimäisessä tullihuoneessa käymättä. Tähän lupasi Kun. Maj. 12 p. maalisk. 1729 vastauksen, kun vaan joutui saamaan lausunnon asianomaisilta. Jos tuota vastausta saatiin ja milloinka, siitä eivät täällä lyötyvät todistukset puhu. Waasan tullimiehet näkyvät ainakin aika aijoin ottaneen tullia Waasassakin useammilta alus-seuroilta Maalahden, Mustasaaren ja Wöyrin pitäjistä tavaroista, jotka olivat vieneet Tukholmaan ja siellä tullattaneet. Kenraali-tulliarentiseuran käskyllä 18 p. elok. 1729 sai kuitenki muuan alusseura takaisin tuolla toisen kerran viedyn tulliveronsa. Sekä Vapaherra v. Essen’in v. 1726 tehdyn tutkinnon ja siitä annetun tarkan kertomuksen ja luettelon että Maaherra-viran v. 1738 uudistetun tutkinnon perusteella, annettiin vihdoin kunink. päätöksessä 3 p. maalisk. 1747 seuraava luettelo merikulkuun oikeutetuista rantapaikoista. Korsholman eteläiseen voutikuntaan kuuluvassa Lapväärtin pitäjässä: Kylät Sideby, Skaftung, Härkmäri ja Lappfjärd; Närpiön pitäjässä: Pielahti, Kaskiluoto, Tiärlax, Töby, Harrström, Korsnäs ja Moikipää; Maalahden pitäjässä: Yli- ja Alimaalahti, Sulva ynnä Riimala, ja Susiluoto; Mustasaaren pitäjässä: Wallgrund, Raippaluoto, Björkö, Jungsund, Munsmo ja Sundom. Korsholman pohjoiseen voutikuntaan kuuluvassa Wöyrin pitäjässä: Oravasalo, Oxkangar, Kimo (Qvimo) ja Maxmo; Nykarleby'n pitäjässä: Monå, Härflax,  Kantelax  (Kantalahti?), ja Wexala (Wäkisalo?); Pietarsaaren pitäjässä: Larsmo,  Eugmo  ja Läpplax (Leppälahti) , Oulun eteläiseen voutikuntaan kuuluvassa Kruunukylän pitäjässä: Bråttäby ja Håfsala (Hovisalo?). Oulun pohjoisessa voutikunnassa: Kemin ja Kariluodon pitäjät. Merikulun perusteeksi pantiin 1689 vuoden asetus ja käskykirja 14 p:ltä tammik. 1696 ja säännettiin, että 7 pykälän mukaan 1617 vuoden Kauppasäännössä ynnä useampain toisten Suomen talonpoikain merikulkua koskevain kunink. kirjain ja päätösten mukaan, tuota kauppaa saatiin käydä ainoastaan talonpoikain omilla ”talonpoikais-tavaroilla ja tuotteilla". Sen ohessa piti heidän antaman lastinsa ilmi lähimmäiselle kruununmiehelle ja häneltä ottaman atestin ja reisupassin, joka piti näytettämän mainitussa Blockhusudd'in tullihuoneessa, jossa takausta varten pidettiin päiväkirja. Lastauspaikkoja piti katsottaman joka paikkakunnassa, joissa tavarat piti tarkastettaman sekä lähteissä että kotiin tullessa. Merikulussansa sai rahvas käyttää sen kokoisia laivoja, kun tarvitsivat varaksensa merellä ja tavaroinsa säilyttämiseksi. Rikokset noita sääntöjä vastaan rangaistiin ensi kerran tavarain kiinnipanolla, toisen kerran menetti rikollinen oikeutensa merikulkuun. Maalahtilaisten kysymykseen n. k. lähetystavaroista (sändningsgods), antoi Maaherra Piper 8 p. heinäk. 1747 sen päätöksen, että jokainen purjeveneen osamies sai sillä lähdättää tavaransa, itse seuraamatta, jota vastoin se, jolla ei ollut osaa veneessä, ei saanut itse viedä, eikä omistajain muassa lähdättää tuotteitaan. Tuon kysymys-kirjan mukaan oli Maalahtilaisilla mainittuna vuonna 4 n. k. purjevenettä (segelbåt).  Purjeitten käyttäminen tavallisissa kalaveneissä sanotaan olevan nykyisempi tapa. V. 1778 anoivat Itä- ja Länsi-Pohjanmaan kaupungit, että valta kunnan ja varsinki Itä- ja Länsi- Pohjanmaan rahvas piti kiellettämän tekemästä kannella varustettuja ja 10:tä lästiä isompia aluksia. Kunink. Kamari- ja Kauppa-virkakuntien lausuntojen saatua, ratkaistiin asia vihdoin 1786 niin, että rahvas sai pitää oikeutensa purjehtimiseen kansi-laivoilla, mutta väärinkäytöstä kartettaaksi, eivät saisi tehdä isompia laivoja kun 50-lästisiä. Maalahtilaisten merikulku kesti tämän vuosisadan alkuun, mutta väheni vähenemistään. Syiksi siihen mainitaan se vähä eroitus tavaroitten hinnassa  ja liiatenki iso ajankulu, kun eivät uskaltaneet antautua aavalle merelle, vaan kulkivat rantoja myöden. Tuollainen retki Tukholmaan kesti usein mettumaarista syksyyn asti. V. 1812 tehtiin Maalahdella pitäjän viimeinen Tukholmaan käyvä alus (Ståckholms-skuuta) . Se myötiin sittemmin Waasaan. Muisto Maalahtilaisten merikulusta säilytetään pitäjän sinetissä. Maalahden pitäjän ensimäinen leima tavataan senaatin arkistossa ensi kerta 1621 vuoden tilintekojen alla ja sitte melkeen joka vuosi aina vuoteen 1712 saakka. Se kuvasi lippuvarrella ja pienellä peräkastarilla varustettua mastotointa alusta. Ylisyrjällä oli päällekirjoituksena: MALAX. Tuon leiman historiaan kuuluu seuraava päätös Pispa Gezelius'en käräjissä Maalahdella 8 p. tammik. 1680: ”Pitäjän leiman väärinkäytöstä karttaaksi katsotaan hyväksi, että se pidetään kolmen lukon takana, joihin Emäkirkkolaiset säilyttävät yhden, Sulvalaiset toisen ja Kirkkoherra kolmannen avaimen". Luultavasti hukattiin se isossa vihassa. Mathesius'elta kerrottu ja vielä löytyvä pitäjän sinetti tehtiin siis varmaan ison vihan jälkeen. Se on piirretty messinkiin ja kuvana on mastolla varustettu alus kootulla purjeella. Reunalla on sanat: MALAX SOCHN SIGIL. Se on tätä nykyä pitäjän Kruununnimismiehen hallussa. Vuoden 1833 paikoissa piirrettiin messinkiin uusi leima, jonka kuvana on nykyinen kirkko ja tapuli. Reunakirjoituksena on: PASTORS I MALAX EMBETS SIGILL.  

Hallinnollisessa katsannossa luetaan Maalahden, Sulvan ja Pirttikylän kirkkopitäjät yhteen. Maalahden kyliä ei eroiteta Mustasaaren pitäjän tilintekokirjoissa millään tavalla pitäjän muista kylistä ennen vuotta 1608, josta vuodesta Maalahden pitäjän tilintekokirjat alkavat. Manttalia oli silloin pitäjässä 68l½, savuja 93. Yhden manttalin kruununmaksot olivat samana vuonna: Verorahoja 12 markkaa (= 4 tal.), 1½ puolikkoa jyviä, 8 naul. voita, ½ leiv. kuivia haukia, nelikko silakoita, 6 päivätyötä ja syli heiniä. Kunink. kirjalla 7 p. lokak. 1610 sai muuan Reinhold Boxhufvud Maalahden, Mustasaaren, Laihian, Lapuan ja Ilmajoen pitäjistä lähtevän kruununveron eläkkeeksi ratsuilleen. Tuo vero piti vastaaman 2,700 hop. talaria. Vuonna 1612 oli tämä läänitys ainaki vielä hänellä. Kunink. kirjalla 8 p. marrask. 1613 annettiin Maalahden ja Laihian pitäjät läänitykseksi Waltakansleri Axel Oxenstjernalle. V. 1626 olivat Oxenstjernan tulot Maalahden pitäjästä seuraavat:  

1642 ja seuraavina vuosina maksoivat veroa tervastaki. Tämä läänitys oli Oxenstjerna'lla vielä vuonna 1641. Siinä oli mainittuna vuonna 176 2/3 manttalia ja tulot tekivät 1,384 tal. 24 äyriä. Kristinan perustuskirjalla 22 p. jouluk. v. 1651 tehtiin Maalahden ja Laihian pitäjistä omituinen vapaherrakunta, joka annettiin veljeksille Kustaa ja Kristo Bonde. Se nimitettiin Laihian vapaherrakunta. Siihen kuului Laihialla 111 taloa ja Maalahdella 73 1/6.  Vuonna 1669 oli vapaherrakunnalla 195 5/12 manttalia ja tulot siitä tekivät noin 3,500 hop. talaria. V. 1674 hävisi myös tämä läänitys. Mutta vielä sitteki joutui Maalahti kerta yksityisen haltuun. Vuonna 1678 panttasi kruunu rahan puutteessa 312 1/3 manttalia Mustasaaren, Isonkyrön, Wöyrin ja Maalahden pitäjistä Assessori Niko von Preutz'ille, joka piti heidät vuoteen 1682. Vuotiset tulonsa niistä oli lähes 5,700 talaria. — Eräässä kuittijoukossa vuodelta 1663, allekirj. Christopher Wernick, mainitaan 20 ruotia Maalahden pitäjässä, jotka kaikki olivat maksaneet laivamies-rahansa, 50 kup. tai. joka ruodilta. Sama piirikunta, Maalahti, Sulva ja Pirttikylä, varustaa tähän aikaan 24 ruotimiestä. — Kunink. Kamari-virkakunnan päätöksellä 6 p. heinäk. 1751 vapautettiin Mustasaaren, Maalahden, Isonkyrön, Laihian ja Vähänkyrön pitäjäläiset heidän vanhastaan Korsholmaan tehtävistä 1,200 päivätöistään. Maaherra Piper'in esityksellä myönti kuitenkin H.  Maj:tinsä kirjoituksella 3 p. heinäk. 1754, että maaherra saisi maksoa vastaan kruunulle käyttää manttali-päivätöitä kruununtiloista 2 penikuorman ympäristöllä Korsholman linnasta. Miehen päivätyö maksoi 8 hop. äyriä, hevoisen 16. 

Valtiopäivärahoja maksaessa 1863 luettiin Maalahden emäkirkolle 48%, Petolahdelle 13% ja Susiluodolle 343343/48 alenn. manttalia. Savuja on emäkirkolla 345, Petolahdella 164 ja Susiluodolla 32. % mantalin kokoisilla taloilla, jotka täällä ovat tavallisimmat, oli vuonna 1864 seuraavat ulosleot:  

Nämä kustannukset tekevät yhteensä 1/8 manttalille 90 markkaa 55 penniä, johon tulee lisäksi kirkon ynnä pappilan rakennus ja lukusian pito.  

Pitäjän ja seurakuntain kunnalliset asiat keskustellaan pitäjän- ja kirkonkokouksissa, joitten kokoonkutsuja ja esimies on Kirkkoherra eli joku muu häneltä valtuutettu pitäjän pappismies. Pappia löytyy emäkirkolla kaksi, Kirkkoherra ja Pitäjän-apulainen, jotka saarnaavat vuorottain; Petolahdella ja Susiluodolla Kappalainen kummassakin. Petolahdella tekee Kirkkoherra vuosittain 8 saarnavuoroa, Susiluodolla kumpanenki emäkirkon pappi 2. 

ViitteetLähde''': Suomi''. n:o 6, 1866.

Asiatekstit
Johan Reinhold Aspelin
1866
Suomi (lehti)