Matti Pohton murhasta
Tapahtuis se tapon kautta
 Jos sallimus siihen auttaa,
 Tahi muissa vaikehissa vaarois’,
 Kylissä, teillä tai teiden haarois’,
 Kyllä Jesus sieluni perii
 Koska henki ruumiista erii.

 Toisin käypi pännä käissä,
 Toisin mieli miehen päässä,
 Toisin luonto luonnistuupi,
 Toisin järki toimittaapi,
 Kun on ihminen iloisa
 Paitsi mielettä pahatta.
 Riemu rinnan nosteleepi
 Sydämmen sytytteleepi;
 Vaan ei varsin murha-mielin
 Paljon pistellä pahalla:
 Ei käy laulua ladonta
 Runo-virttä viiltäminen,
 Kun on murhe kullakihin,
 Paha mieleni minunkin,
 Murha-työtä muistellessa
 Kauheata katsellessa
 Tuota kun on kuultununna
 Saatu tietoa samasta,
 Kust’ on vuosi jo kulunna
 Hiukan päälle hiihtynynnä.

 Tuli tänne tuonempanta
 Vaasan läänistä vaelsi
 Keskipaikoilla keseä,
 Viimme vuonna, Viipurihin
 Matti Pohto mainittuna
 Kyrön pienestä pitäästä,
 Kirjoin kiitetty nitoja,
 Varsin varma hoitajansa,
 Halukkaampi hankinnossa
 Oivallinen ostamassa,
 Joka ilmosen ikänsä
 Näkyi näitä kaupinneensa,
 Joita osteli ololta
 Yhtä ympäri pitäjin,
 Matkat pitkät matkustellen
 Suomen halki haihatellen,
 Parsi paljailla jaloilla
 Kesäaikoina alatin
 Kontti korkia selässä
 Nahka-laukku lantehilla.
 Kussa kuuli kirjasia
 Varsin vanhoja olevan
 Niitä etsi hän enemmin
 Harvinaisia halusi.
 Ei hän vaatteita valinna
 Kaunosia kantanunna,
 Eikä herkkui etsinynnä
 Makehia maistanunna
 Lihasia liikkuessa
 Rasvasia reisutessa,
 Tahi teetä tahtonunna
 Kahvikuppia kajonna,
 Mutta nälvi nälkähänsä
 Leivän paljaaltaan paremmin,
 Kunhan henki kunnollensa
 Kesti keuhkoissa elossa.

 Tällä reisulla täkälin
 Kulki Matti kunnialla
 Läpi Viipurin vilahti
 Viellä viimeisen eränsä,
 Tuli sitten tuolle puolle
 Meidän Pappilan palasi,
 Kulki siitä virstaa kuusi
 Vainko seitsemän vaelsi,
 Tässä Matti matkatessa
 Pohto poikkesi talohon
 Kyllä Nuorahan kylässä
 Viellä Viipurin pitäässä.
 Tuohon sitte tultuansa,
 Väsyksissä oltuansa,
 Pohto paikalla paneusi
 Matti maata penkin päälle
 Aivan auringon valossa
 Keski-päivällä kesällä,
 Eikä tuota ennustella
 Matti-parka mahtanunna
 Ett’ ol’ surma etsimässä
 Miehen tappaja takana.

 Kun ol’ aikoja kulunna,
 Matin tultua tupahan,
 Talon-rahvas jo takaisin
 Työnsä-paikoilta palanna,
 Kuhun kulkenna olivat
 Etemmäksi ehtynynnä,
 Kuka heinän heitäntähän
 Kuka niittämään nisuja, –
 Niinpä Matti jo makaisi
 Pohto unta uudenlaista,
 Kust’ ei kuunahan heräjä
 Tämän maailman majoissa.
 Verta virtana vilisi
 Matin otsasta ololta,
 Johon kirveellä kilautti
 Murhamiesi muhkiasti.
 Siis ol’ loppusi sinulla
 Matti-parka maailmassa,
 Aivan rutto ja rumainen
 Että kuolit kurjan lailla
 Tuiki tuimalla tavalla
 Kautta mustan murhamiehen
 Verta veljensä janovan.

 Ihminen kuoleepi itse
 Vaan ei muisto multalahan
 Matin kanssa maahan pantu;
 Se on jäänynnä jälelle
 Aina vasta-aikohimme.
 Tuota tuumivat tutentit
 Ystävät yli-opiston
 Jotta Pohtolle jotainni
 Matin haudalle hakea,
 Kussa kuollut ruumihinsa
 Matti Pohton nyt makaapi
 Aidan siunatun sisässä
 Hautoo-paikassa paraassa.
 Niinpä vasten valmistella
 Aivan antoivat kivestä
 Nuoret Herrat herttasemmat
 Haudan kannen kaunokaisen,
 Kun on kirjaksi kuvattu
 Kivi harmaha hakattu,
 Jonka alla ankarassa
 Lepää Pohtomme levossa
 Ratki rauhassa hyvässä
 Hiekan alla hiljasessa.
 Siell’ ei lyödä Löfgreeniltä
 Murhamiehellä mukata:
 Siell’ ei rauta rapsahtele
 Kilahtele kirves päähän.
 Viell’ on tuolla tuonelassa
 Sulle suuri kiitos ruunu
 Töistä aivan ankaroista,
 Kansallemme kallihiista,
 Valmistettu vaivoistasi.
 Siellä saat sä siunauksen
 Kannat kaikilta suloisen
 Pohto-parka palkaksesi
 Suomen suurelta suvulta.

Paha työ, pahempi palkka
Hirsipuussa punnitahan.

 Kun on Pohto kunnialla
 Matti maahan saatettuna,
 Niinpä katsoa katalan
 Tahdon tappajan perähän,
 Kun on kumminkin sukusin
 Ynnä yhdestä pitäästä
 Pohton kanssa kaiketiki, –
 Kysyen kylän väeltä
 Kuulustellen kulkevilta:
 Mihin ompi Jussi juossut
 Kuhun Löfgreeni lykätty?
 Onko karkuhun kadonna
 Vainko kiinni kiepattuna?
 Tuohon vastataan tuvasta
 Kulkevilta kuulla saamme:
 Tuoll’ on Jussi! juuri tuolla!
 Tuoll’ on tuima Löfgreenimme,
 Linnan vahvan varjon alla
 Tahi Torkkelin talossa,
 Kuss’ on piina, kuss’ on pilkka
 Joss’ on rautojen räminä,
 Kuss’ on kalva kaiken mielen
 Oman tunnon tuomarina;
 Tuolla huono huokajaapi
 Vaivanen valitteleepi,
 Ottaa tahtosi takasin
 Työtä kaiti kauheata,
 Vaan ei tuolla tuskat puutu
 Vaivat vaikeat vähene
 Ennenku on kuljetettu
 Pantu patsahan sivulle,
 Siinä vitsoilla sivuttu
 Koivun latvoilla kovasti,
 Siksi kun on kurja saanut
 Tarpeen, tappaja selälle
 Neljän kymmenen keralla
 Parin kanssa kauheasti,
 Kuss’ on kunnon kulku-passi
 Murhamiehelle mukaansa
 Että päähän päästäksensä
 Siperiaan siks’ ijäksi
 Aina Aasian perälle
 Kullan kaivantoon, katala.

 Toi on palkka tappajalle
 Toi on mustan murhamiehen:
 Saa se saunan selkähänsä
 Raippavitsoja rajusti;
 Saa se raudat raskahammat
 Helmet kaulahan kamalat.
 Se on kaikki kauheata
 Nähdä varsin vaikeata
 Kun ne kurjat kuunteleevat
 Näitä kaikkia katalat;
 Vaan on viellä vaikeampi
 Kallihista katkerampi
 Tutka tunnossa omassa
 Kiusa sielussa kituva
 Ijankaiken ihmisellä
 Murhamiehellä mukana,
 Joka virpi viimeiseltä
 Epäilykseen eksyttääpi,
 Sitten syökseepi syvälle
 Kadotukseen kaateleepi,
 Kussa piina piisajaapi
 Ijänkaiken kalvavainen.
 Siellä huutaa sielu parka
 Anoo Herralta apua,
 Vaan on tuolla varsin myöhä
 Työtä kauheaa katua,
 Sivute on armon aika
 Katumuksen aika kaikki,
 Ovet onpi kiinni pantu
 Portit taivahan talohon.

Kaikki mustaa murha-työtä
Kannata karttakoot! –

P[ietari]. M[ansikk]–a.

Lähde: Sanan-Lennätin  3.9.1858, 10.9.1858.

Pietari Mansikka
Runot
Sanan-Lennätin
1858