Ylösnousemus (Valpas-Hänninen)
Sorretun kansan ääni soi
 vuossatojen pitkien takaa,
 kiihkoisa valitus vaikeroi
 vaik kansa jo multana makaa;
 se syyttää ja kostoa leimuaa,
 se vapaushuutoja kaiuttaa.

 Kaiun sen aikoihin näihin toi
 se Kristuksen sanelma pyhä.
 Sorron, min mennyt julmuus loi,
 sen tuhannet kertoo yhä;
 se vieläkin rinnat tulistaa
 ja kärsivät taistonintoon saa.

 Köyhien puolesta toimi Hän,
 ja hyvyyttä tulvi rinta,
 paransi sairahan kärsivän,
 soi lohtua parahinta
 mit ihminen armahin auttaa voi:
 hän kaikkensa sorretuille soi.

 Palkaksi mahtavain pilkan sai
 ja isosten inhat ilkut;
 ruhjottiin, rääkättiin ruumistai,
 ett’ aukeni veripilkut;
 vaan yhäti toimi, saarnasi hän
 ja ihanan toivoi elämän.

 ”Herra huojenna huoliaan!”
 se huokaus häll’ oli suussa
 ollessa kuolintuskissaan
 sen Golgatan ristinpuussa.
 Kun julmurit hälle tuskaa loi,
 hän köyhien onneksi unelmoi!

 Kuolonsa kautta vapautta
 hän tuhanten voittavan luuli:
 ”kiihtää se orjan intoa,
 kun marttyyriuhrista kuuli,
 Ja silloin se syttyy salamoi,
 ja synkästä nousee aamunkoi.”

 ”Koittaapi jalo olo uus –
 ei hetkeä tiettä milloin –
 loppuvi kurjuus, orjaisuus,
 ja onni on kansoilla silloin
 niin ruskoinen, kaunis, ihana
 kuin taivas on mielikuvassa.”

 Koittaa se tila tenhosa,
 kun köyhät ne horrosta herää.
 Näille se kuuluvi maailma
 kun joukkonsa yhteen ne kerää
 ja huutona kaikuu vapaus.
 Kas siinä on ylösnousemus!

 Noustahan päällä tämän maan,
 ja taivaita tänne me luodaan.
 Yhdymme hymneihin ihanaan,
 mi jalolle muistolle suodaan,
 mi kaikuvi rannoilta Pyhänmaan
 ja vapautta huutavi kaiullaan.

–[Valpa]s.

Lähde: Työmies 11.4.1903.

Edvard Valpas-Hänninen
Runot
Työmies
1903