Miten olen löytänyt elämänurani?/Santeri Alkio
Luulen, että ajattelin
elämänuran valitsemista
ensi kerran
silloin, kun 12-vuotiaana
kävin pitäjän
rovastilta pyytämässä
köyhyydentodistusta,
päästäkseni
sen avulla Vaasan
ruotsalaiseen lyseoon.
Muistan hyvin miten tapasin papin,
joka pitkässä, ruudukkaassa kesäpuserossa
istui jyväaittansa rappusilla.
Miten hänelle asiani ajoin, siitä ei ole
muistissani mitään säilynyt. Mutta
arvatenkaan ei urallepyrkijä herättänyt
papissa suuriakaan toiveita,
koska hän ei todistusta antanut. Kuolemakseni
en muista, mitä hän minulle
sanoi. Mutta kieltoon ei suinkaan voinut
olla syynä isäni varallisuuden tila,
sillä hänellä olisi ollut kyllin ponnistusta
kustantaessaan muuten koulunkäyntiäni
muutamia luokkia. Kun olen
nyt myöhemmin koettanut muististani
saada selville rovastin epäämisen syitä,
tuntuu siltä, kuin hän olisi peloittanut
sillä, ettei kouluun oteta ollenkaan,
ellei osaa ruotsia. Mutta todellisuudessa
luulen hänen perussyinään jo silloin
olleen pelon oppineesta köyhälistöstä.

Sittemmin ajattelimme isäni kanssa
»reaalikoulua», joka silloin oli Vaasassa,
sekin umpiruotsalainen. Sitä tietä
olisi päässyt teollisuusaloille. Kävimme
jo kerran sitä varten kaupungissakin.
Mutta taasen kielentaitamattomuus
teki estettä.

Kumpasellakaan kertaa en itkenyt.

Mutta sitte, ollessani 14-vuotias, kävi
H. M. Keisarin Suomen henkivartiokaartin
pestaaja kylillämme. Silloin
itkin nuoruuttani ja pienuuttani, kun
en kelvannut pestinottajaksi.

Seuraavalla kerralla ajateltiin minusta
kelvollista puotipoikaa, isälläni
kun oli pieni maakaupan-tapainen ja
maatalo. Tätä suunnitelmaa vastaan
sydämeni vahvasti löi. Mutta minun
oli toteltava. Kerran minut laitettiin
Vaasaan erään tutun kauppiaan luokse
puotipojan- ja samalla ruotsinoppiin.
Mutta siellä viisastuin jo kahdessa viikossa
niin paljo, että saatoin ikävän
varjolla palata kotiin erään kotikyläläisen
rattailla.

Nyt kiinnyin maatöihin, kuten ennenkin.
En ajatellutkaan enää muuta.
Mutta joku aika myöhemmin isäni möi
maatalon, jota hän ei sanonut jaksavansa
pitää raajarikkona miehenä,
vaan arveli voivansa perhettään helpommin
elätellä pienellä maakaupallaan.

Silloin minä itkin tallinylisellä heiniin
katkerat kyyneleet. Tunsin vaistomaisesti,
että nyt tapahtui oman elämänurani
suunnitelmissa suuri käänne
suuntaan, jota jo vuosia olin pitänyt
sietämättömänä. Minut reväistiin »irti
maasta», jota luulen ajatelleeni varsinaiseksi
elämäntyökentäkseni.

Olisihan tämä ollut korjattavissa
kenties, jos isäni olisi elänyt. Mutta
hän kuoli jo muutaman vuoden kuluttua.
Olin nyt 19-vuotiaana perheen
vanhin mies. Pesän tila ei sallinut hajoittamista,
eikä minun itseluottamukseni
perusteellisia uudistuksiakaan.

Elämänurani oli valittu. Minusta
tuli maakaupan hoitaja. Sellaisena
pysyin aina vuoteen 1896. Liike oli
alussa hyvin pieni, kasvoi sitten, pysyen
yleensä kuitenkin pikkukauppana.
V. 1896 tuli minusta itsenäinen kauppias,
etupäässä sitä varten että voisin
liikkeen lopettaa. Vasta 1904 se kuitenkin
loppui ja minä suunnittelin nyt
hankkia itselleni pienehkön maatilan,
voidakseni vihdoinkin toteuttaa ihanteeni.
Mutta toisin kävi.

Ennenkuin jatkan, täytyy minun
kertoa hieman muista aikaisemmista
harrastuksistani.

Jouluna v. 1882 kirjoitin pienen kuvauksen
katovuosilta ja lähetin sen
Kyläkirjaston Kuvalehdelle julaistavaksi.
Sain kohta maisteri K. J. Gummerukselta
kirjeen, jossa hän kehoitti
lähettämään toisia, koska olin kertomuksen
varustanut ykkösellä. Noudatin
kehoitusta viipymättä. Nämä kertomukset
julaistiin Kyläkirjaston ensimäisenä
numerona v. 1883.

Niistä sain 100 markkaa.

Se oli tämä 100-markkanen, joka yhdessä
haluni kanssa aiheutti sen, että
nyt aloin työkseni yrittää kirjailijana.
Rahanhimon en luule olleen tässä vaikuttavana
tekijänä, vaan perheen tarpeitten,
joita pieni kauppa ei voinut
loistavasti tyydytellä.

Minua onnesti niin, että aloin saada
kyhäelmilleni julkisuutta. Vähitellen
rupesin käsittämään kirjailijatoimen
varsinaiseksi työkseni, jonka rinnalla
maakauppa oli sivutoimena.

Nuorisoseuraliikkeen ja raittiusharrastusten
yhteyteen veivät minut niinikään
jotkut sattumat, samaten kuin
Pyrkijän toimittajaksikin. Viimemainittuun
toimeen ajateltiin ensinnä paria
muuta, mutta papinkirjoissa ei ollut
oikein painohallitusta tyydyttäviä titteleitä,
joten lupakirja evättiin. Niin
yritettiin minun nimelläni. Helsinkiläisen
asiamiehen kehoituksesta koetettiin
meidän silloista rovastia saada papinkirjassa
karahteeraamaan minua »kirjailijaksi»,
silloin kun olin jo julaissut
useita kirjoja. Mutta hän ei tietänyt
mitään näistä kirjallisista edesottamisistani,
kun ei niistä ollut mainittuna
kirkonkirjoissa. Hänen puolestaan sai
painohallitus tyytyä »kauppiaan poikaan».
Asiamies arveli kuitenkin, etteivät
ne siihen tyydy. Pulasta pelastajaksi
tuli nimismies, joka täydentääkseen
papinkirjaa teki minusta virallisesti
»kirjailijan», jonka vielä todisti
hallitsevan »itseään ja omaisuuttaan».
Nyt kävi painohallitus loukkuun: antoi
luvan Pyrkijän ulosantamiseen v. 1889.
Lehti alkoi ilmestyä v. 1890 ja jatkuu
yhä.

Palaan vuoteen 1905.

Tuli suurlakko. Minulla oli aina ollut
verrattain vähän halua valtiollisiin taisteluihin.
Mutta 90-luvun lopulla alkoi
yhteiskunta- ja talouspolitiikka kiinnittää
mieltäni sosialismiin. Routavuosina
se jatkui. Riippumattomuusvaistoni
piti minua kuitenkin erillään
sosialistisesta liikkeestä.

Itselleni käsittämättömistä syistä
tulin kutsutuksi eduskunnan uudistuskomiteaan.
Minulla, kuten komiteatoverini
hyvin tietävät, ei ollut sinne
erikoista tuotavaa.

Komiteasta palattuani aioin toteuttaa
maanviljelysihanteeni. Niinpä, 
kun esim. eräs huomattava henkilö
Helsingissä tuona talvena esitti minulle
ehdotuksen, että ruvettaisiin perustamaan
maalaispuoluetta, kieltäysin
siitä jyrkästi, koska minua ei politiikka
miellyttänyt.

Mutta niin kuohuva, yksilöjen tahtoja
hallitseva oli tämä aikakausi, että
jo kuukausi senjälkeen, kun olin palannut
kotiin komiteatöistä Helsingistä,
perustimme muutamien ystävien kesken
sanomalehden »Ilkka», joka ei alistunut
minkään olemassaolevan puolueen
lipunkantajaksi, vaan julkaisi
itsenäisen ohjelman. Aluksi ajateltiin,
että lehti saisi kokeeksi ilmestyä puoli
vuotta, jotta saisimme siinä vapaasti
sanoa mitä oli sydämillämme. Toisessa
tapauksessa ajattelin, että antauduin
lehden toimitukseen korkeintaan 5 vuodeksi,
koska siinä ajassa otaksuin jo
ehtiväni perusteellisesti tyhjentää itseni.

Mutta laskut eivät lyöneet lukkoon.
Jo saman vuoden syyskuulla perustettiin
tämän lehden kannattajani kesken
n. s. »Etelä-Pohjanmaan Nuorsuomalainen
Maalaisliitto». Lehden tehtäväkin
tämän kautta vakiintui.

Näin olin tullut sanomalehtimieheksikin
aivan sattumalta ja olen siinä toimessa
edelleen. Sama aalto vei minut
valtiopäivillekin.

Kuten kaikesta tästä voi havaita,
en ole mitään elämänuraa saanut koskaan
itselleni valita, vaan ovat sattumukset
heitelleet minua mihin tehtävään
vään milloinkin. Minun osakseni on
jäänyt joko tarttua kiinni tai pudota.

Itseäni on tämä usein hieman harmittanut,
vaikka ei koskaan kyllästyttänyt.
Olisin luullut olevani paremmin
urallani, jos kohtalo olisi minut todella
sijoittanut johonkin käytännölliseen
tehtävään, esim. maanviljelijänä. Moni
olisi näidenkin tehtävien ohessa, joita
minä olen toimittanut, voinut sellaisenkin
ihanteen toteuttaa. Minä en
 ole siihen kyennyt. Sillä heikkouteni
on siinä, että voin antautua
vain yhdenlaatuiselle tehtävälle
kerrallaan.

Mutta lieneehän tässä vielä hieman
aikaa.

Lähde: Otava no 12, 1914, s. 569–571

Santeri Alkio
Elämäkerrat