Sankarien haudalla
Valitut kohtaloista korkeimpaan,
 eest’ ihmisyyden uhrikuolemaan,
 nyt teillä jälkeen hyvän taistelon
 iäinen rauha voittonanne on;
 iäisen suojan Suomi helmassaan
 suo teille, teiltä suojan saatuaan.

 Työ tehty on, ja urhot uinuvat,
 jaloimman kruunun nuoret voittajat. –
 Se suurta on, kun voiton riemu soi
 ja urhot kunnialla kukkuroi,
 kun sankareill’ on ylväät saattueet
 ja maine heille sitoo seppeleet;
 mut suurempaa, kun nukahtavi noin
 työn jälkeen kasvoin tyynen kalpeoin,
 vain kuolon hurmekukka rinnassaan,
 mi rikas, altis kaikk’ ol’ antamaan.

 Elämän eestä kuoloon tienne vei.
 Muit’ urhot muisti, itseänsä ei,
 kun vaati voima vastustamaton,
 kun viehti viime lyöntiin valtimon,
 ei viha vastaan vihan riehuntaa,
 vaan rakkaus väkevämpi kuolemaa,
 kun viime siinto silmään sammuvaan
 ol’ aamu kirkas aavistuksen maan,
 jot’ oma jalka astua ei saa,
 sun aamus, Suomi, sydäntemme maa.

 Se korkealle hurmeruskostaan
 kohotkoon kummuillenne hohtamaan,
 vapaiksi rannat meille rakkahat
 valaiskoon, armaiksi kuin unelmat,
 joit’ urhon sydän syttyin unelmoi,
 kun synnyinmaalle uhrinsa se toi.

 Niin, mullasta, kuss’ urhot uneksuu,
 vapauden taittumaton tammipuu
 se varttukohon valon korkeuteen
 ja syvin juurin Suomen sydämeen.
 Sen latva halki aikain laulakoon,
 kuink’ urhot astui aamuvartioon.
 Kun sammaltuu jo hautain paatereet,
 vihannat vielä tammiseppeleet
 iäti lehvistään se luokohon
 teolle, josta puhjenneet ne on.

 Nyt eron maisen raskas hetki lyö:
 työ elävälle, teille tuonen yö!
 Vaan te, joit’ emme enää silmin nää,
 iäksi sieluumme nyt siirtykää.
 Siell’ ainaiset te olkaa asujat,
 siell’ omaisista meille omimmat.
 Siell’ eläkää, vaikk’ ette silmään näy,
 kuin pyhä kutsu: kohti määrää käy!
 Meit’ ohjatkaa, tien päähän ehtineet,
 ett’ eksy ei, ei uuvu askeleet,
 vaan että voima kasvaa, karaistuu,
 työn suuren mittaan mieli suurentuu,
 ett’ asehensa henki aateloi
 ja kuolevaiset kuolotonta voi.

Lausuttu Helsingin vapautuksessa kaatuneiden haudalla.