Revontulet
On päivä poissa, ei hohda hanki,
 Ja yöhyt uhkavi Pohjolaa,
 Ja vait on järvi, ja virta vanki,
 Ja yllä pakkanen paukkuaa.
 Mut kohta öisessä sankeassa
 Jo taasen taivolla salamoi,
 Ja päivä uusi on alkamassa,
 Ja koittamassa on uusi koi.

 Kas kuin jo loistavat pohjan pielet,
 Ja taivas kaarena kirkastuu!
 Ja tuolla, katsohan, valokielet
 Jo halki taivahan viskauu!
 On niinkuin taistoa tulten julmaa
 Tai valomerten tää myrsky ois,
 Kun liekin leiskuvin pohja huimaa,
 Ja päiv’ on kirkas ja yö on poiss’. –

 Kuin Noan aikoina taivahalle
 Sai Luoja kaarensa korkean,
 Ett’ei hän vast’edes vetten alle
 Hukuta kansoja kuolemaan,
 Niin meill’ on merkkinä pohjan puolla,
 Kun valot yölliset välkkyää,
 Tääll’ ett’ei aiota yöhön kuolla,
 Ett’ tahto Luojan ei ole tää.

Runot
Severi Nyman