Minua kohde
Paljon on vesiäkin satanunna
     ja samea taivaan ranta.
 Siksi en Siiriä tavannunna,
     ei nytkänyt kadulla kanta.

 Jospahan salasesti hänet kohtais
     ja vastahan käyskeleisi,
 niin silloin ne ihanat silmät hohtais
     ja huulille hymyt veisi.

 Kuinkahan ruusuja ois polkusilla,
     jos sateitten syliin ne veisi,
 ne vihmoisi vesi-ilman huoelmilla
     ja tuulilla kuivaileisi.

 Kuinkahan veret hyvät valpasteilen
     sen suonissa silloin leijuis,
 sen varsikin heiluisi hurmaellen
     ja kaulansa kenossa keijuis.

 Kylläpä kultaruskot kaunihimmat
     sen silmistä silloin loistais,
 ne tähtien säihkehet suloisimmat
     ja pohjolan leimuja toistais.

 Silloinpa Helesingin espiksellä
     välkkyisi ihana hohde,
 vaan Siirini armas ja hyvä ja hellä
     sen kääntäisi minua kohde.

–[Valpa]s.

Lähde: Työmies 10.10.1901.

Edvard Valpas-Hänninen
Runot
Työmies
1901