Kultainen päivä
Nyt riemulauluansa ihaninta
 livertää linnut, onnenkiihkeää,
 ja lakkaamatta kukkuu kultarinta
 niin ettei metsä henno hengähtää.
 Ma, joka päivän hetkin kultaisin
 näin valon vaeltavan koivikossa
 ylitse kirjan, jota rakastin,
 jo suljen lehdet suven auringossa.
 Suloista vihreyttä hehkuen
 hymyilee maassa ruoho jokainen.

 Niin kohoo, vielä kukkuessa käen,
 sylistä metsän tuuli lämpöinen,
 ja vivahdellen vihreyttään näen
 ma kimaltavan koivun kutrien.
 Lehahtaa yli nurmen tuoksu hellä.
 Pois valkovuokon kasvot vaipuvat,
 kuin arastelis päivään värähdellä
 sen terälehdet liian kuulakat.
 Mut taivaan sini huimin, polttavin
 peloita metsätähtiä ei vielä,
 kun vierivierin hymyävät tiellä
 ne lapsenkasvoin pienenpienoisin.

 Vaan iltapäivän säteet värittää
 taas koivikon niin syvänvihreäksi,
 ma että aavistan jo lähemmäksi
 sen salaisuutta aina-väikkyvää.
 Ah, aivoin ajatusten painamin
 ja ruumiissani, jossa kipu elää,
 vähemmän nään kuin ruoho hentoisin,
 kuin lintu, jonka riemuvirsi helää.
 Ihanin hunnuin hunnutettu on
 maan autuus, mulle tajuamaton.

 Niin salaisuutes verhoo, armas multa!
 En huimaa kaikkeutta halaa nyt.
 On kyllin mulle iltapäivän kulta,
 kun tuska sydämen on lähtenyt.
 On kyllin lintukuoron laulu hellä,
 ja tuoksu, jota henkii herkkä maa,
 ja varjottomin mielin ihmetellä
 suvisen pilven tietä loistavaa.

 On ihme jäädä ilman kyyneleitä
 maan ihanuuteen onnenheleään.
 Oi kukka, sisimpäsi hunnuin peitä!
 En mitään pyydä, kun sun hymys nään.