Aamun kuoro
On liian kirkas tämä aamu mainen,
 kun aallon alta taivas hymyää,
 ja järven pilviloiste jumalainen
 kuin onnen kipu sydämeeni jää.
 Ylitse valoon vihertyvän tienoon
 unohtuu tuuli kielontuoksuun vienoon,
 ja nuoren koivun ritvat raukeat
 kuin ihanuuden painoon vaipuvat.
 Ylt’ympäri soi laulu alta sinen,
 niin riemunhelkkyvä, niin ihmeellinen,
 niin kullankirkas, että hurmaa mun
 se, tuhannesti samoin hurmatun.

 Mut sanat uudet löysi säveleihin
 jo peippo, loppumatta kummunneihin,
 ja laulaa värähdellen: muita en
 ma rakasta kuin sua, suloinen!

 Ja kohta kaikki linnut yhtyy mukaan.
 Myös rastas, herkemmin kuin niistä kukaan
 virittää huilunhellän säveleen,
 ja itse unohtuu sen syvyyteen.
 Vaan hiljenee jo koko metsän kuoro
 ja kaikki lehvät onneen havahtuu,
 kun kaukaa kuuluu ‘kukkuu’ kultasuu,
 ja suuren laulajan on tullut vuoro.
 Nyt yksinlauluansa heleää
 niin lakkaamatta käki kukkuu, kukkuu,
 sen kultaan että tajuntani hukkuu
 ja koko luonto ihmetykseen jää.

 Mut kaikkein nuorin peippo aariaansa
 jo tulisesti puhkee, uusimpaansa,
 ja sanat vastaluodut laulaa noin:
 Sua yksin rakastan! Sua jumaloin!