Kukka ja neito
Katso kuin tukka kaunis
 On kasvitarhassa,
 Se kesäpäivin loistaa
 Vaan sulopuvussa.

 Hän riemastuttaa meitä
 Ain ihanuudellaan
 Ja puolehensa vetää
 Hän sulotuoksullaan.

 On puhdas, kaunis, kirkas
 Tuo kukka loistossaan,
 Ei ylpeyyttä tunne
 Rinnassaan ollenkaan.

 Niin kainosti vaan kuiskaa
 Hän kevät-illoilla,
 Kuin tuuli hiljaan tanssii
 Sen ruusuhelpeillä.

 Vaan puhtaus sen katoo
 Ja loisto raukeekin,
 Kuin koi vaan kerran pääsee
 Sen lehtiin hienoihin.

 Ja syksy synkkä surmaa
 Kans kukan kauniinki
 Sen ruusut runteleepi
 Ja maahan kantaapi.

 Niin vertaan sunki neito
 Mä tuohon kukkaiseen,
 Sepä se oikein kuvaa
 Elosi nuoruuden.

 Niin puhdas, sulo, kaunis
 Kuin kukkainenki on,
 Niin olet myös sä neito,
 Kuin olet viaton.

 Niin kauvan koska onpi
 Sull’ tunnon puhtaus,
 Niin silmistäsi hohtaa
 Myös lempi, suloisuus.

 Vaan harhatiet on monta
 Kuin uhkaa eksyttää,
 Ja siveyyden tieltä
 Ne kauvas kuljettaa.

 Nuo mailman viekkaat kielet
 Kans rakkaus kavala,
 Kadottaa neidon onnen
 Monella tavalla.

 Siis elä siveästi
 Pie tunto puhdas vaan,
 Ettet sä onnes tieltä
 Sortuisi horjahtaan.

J[uho]. R[angi]–nen.

Lähde: Pohjois-Suomi 24.9.1879.

Juho Ranginen
Runot
Pohjois-Suomi
1879