Äiti ja lapsi
Oli synnissä siinnyt ja syntynyt
 hän, elämän lapsipuoli.

 Salarakkauden rikosnuoli
 tylyn kohtalon jousesta singahti silloin
 sieluun äidin, kun tuskalla tunsi
 hän lähestyväksi sen kauhean, joka
 hänen – köyhimysnaisen – joll’ ei ole miestä,
 saa satakertaista kärsimysiestä
 laahaamaan läpi elämän, joka
 on maailman silmissä häpeän oka.

 Miten peljätti ihmisten syytös ja pilkka
 häntä, mi laupea luontoa kohtaan
 olleensa tiesi, sen tajuaa vainen
 lempensä häpeämerkkiä kantava,
 kurjuutta kärsivä nainen.

 – Mitä tein minä kurja, kun näin mua raipot,
 Sallimus, Kohtalo, tai kuka liet?
 Vereni ääntä vain kuuntelin kerran,
 ja siitäkö iäksi onneni viet?

 Kärsimys antaa voimaa ja tahtoa
 kantaa kohtalon raskaita kuormia,
 nähdä niissäkin loistetta onnen,
 tuntea taakkansa rikkaus, jota
 ei maailman ryövärit ota.

 Niin avas äitikin silmänsä silloin,
 kun lapsensa synnytti maailmaan,
 kuin unesta vaan.
 Kestetty kärsimys, pilkka ja huoli
 ja henkensä haikeus,
 kaikki se kuoli
 sielusta silloin ja valtavan riemun
 ja onnen lähteistä vuolaana virtaava
 äitiystunne paisutti povea –
 taannoin pilkan ja puutteen peitsillä
 haavoitettua povea.

 – Oi oma armas! – Poikako... tyttökö...?
 Oi oma tyttöni, kukkani kallis!
 Kuinka sua hellin, ei aavista ykskään...
 En ikänäin sua maailman raitille
 päästäis – en taittaa, en tallata sallis!

 – Sinä elämässäsi et likatahraa
 sieluusi päästä ... ei, miten vois
 edes aatella sellaista ... siunattu, sinähän
 saavuit lahjana taivaan tahdosta
 lohduksi mulle,
 ja kerran – sen uskon – olet elämälläsi
 äitisi erheet pyyhkivä pois!

 Niin pyhän kultaisin uskoin
 äitiysonnensa hurmassa haastaa
 lapselleen tämä sairas ja solvattu nainen.
 Kohtalo vierellä vartoo ja ääneti on.
 Tulevaisuudesta yksin se tietää vainen.