Verta
Miks pysähdyin ma mielin värähtävin,
 kun talviaamun punertuen kerta
 ma vaikenevaa metsätietä kävin?

 Ma tallatulla hangella näin verta.

 Se luona harmaan, elottoman kiven
 nyt oli elotonta jäätä hiven...

 Ja vähitellen, niinkuin ennen, heräs
 taas päivän silmä liekehtien itään,
 ja lumi välkehti kuin kylmä teräs.

 Miss’ äsken värähteli sydän eräs,
 jäähiven hangella – ei muuta mitään!
 – – –

 Niin kukin meistä elon lämmön valaa
 Yön syleilyyn...
             Koit syttyy, taivas palaa...