Kirjeitä Afrikasta/10/2
(: Nimi. — Kansallisuussuhteita. —
Väkiluku. — Suku ja heimo. — Historiallisia
piirteitä. — Hallinto-järjestys. — Elinkeinot.
— Teollisuus ja kauppa. — Kieli).

Kruunun perillisiä eivät ole, kuten
tavallista, kuninkaan pojat, vaan kuninkaan
sisaren tahi sisarien pojat. Vanhimman
sisaren vanhimmalla pojalla on
kyllä etuoikeus enonsa kuoltua astua hallitusistuimelle,
mutta muut kruununperilliset
eivät useinkaan tahdo tätä etuoikeutta
tunnustaa. Jokainen, joka vain
kynnelle kykenee, ja jolla vaan on hiukankin
oikeutta ottaa osaa kilpailuun,
tahtoo päästä valtaistuimelle. Ja kuten
arvattu, silloin syntyy aina verisiä kahakoita.
Jos nyt sattuu kruununperillisiä
olemaan useampiakin, kuten niitä aina
tavallisesti on, ei keskinäisistä sodista
ja murhista tahdo loppua tullakaan.
Asemaansa turvatakseen laillinen perintöruhtinas
useimmiten jo ajoissa raivaa
vaarallisimmat kilpailijansa pois tieltään,
kuten esim. edellä mainittu Sikongo
teki.

Hallituksessa lähinnä kuningasta on
valtioministeri. Tällä on melkein yhtä
rajaton valta alammaisten suhteen kuin
majesteetilla itsellään. Alammaiset pelkäävätkin
häntä pahemmin vielä kuin
kuningasta. Ministerin ilmestyminen kylään
herättää pelkoa ja kauhistusta, jota
vastoin majesteetin vierastelu pidetään
erinomaisena armonosoituksena. Ministerin
virkaan kuuluu, näet, tuomioitten
toimeenpaneminen, ryöstäminen, rikosten
rankaiseminen y. m. s. toimet, josta
hänellä onkin lisänimenä ”teloittaja.”
Hän on myös jäsenenä kuninkaan neuvostossa
ja sen ohessa myös majesteetin
ylimmäinen adjutantti.

Kuninkaan neuvosto on valtakunnan
korkein virkakunta. Sen muodostaa 4-,
5-miehinen valiokunta. Neuvoston jäseniksi
ennen aina valittiin vanhempia,
älykkäimpiä ja taitavimpia miehiä,
mutta nyky-aikana, hallitsijat kun ovat
nuoria ja ymmärtämättömiä, 
tähän kunniavirkaan tavallisesti suurimmat
rosvot, kuninkaan suosikit ja
imartelijat. Neuvostoon taitaa kuulua
joku noitakin. Näitä virkamiehiä nimittää
kuningas virkaan ja eroittaa
virasta mielensä mukaan.

Neuvosto kokoontuu miehissä ainoastaan
silloin kun on joku suuri asia keskusteltavana
ja ratkaistavana. Päätökset
pidetään salassa. Senpätähden tavallisesti
kokoonnutaan jossakin aukealla
paikalla, ett’eivät asiaan kuulumattomat
pääsisi keskusteluja ja päätöksiä salaa
kuuntelemaan. Pienemmät oikeusasiat
ratkaisee kuningas ilman neuvostoa.

Alhaisempia virkakuntia ovat paikallis-
eli piirikunta-virastot. Koko valtakunta
on jaettu pieniin piirikuntiin, joita
on yhteensä 57. Näitä hoitavat paikkakuntien
isännät eli herrat. Piirikuntien
hoitajiksi määrätään kuninkaan hovipalvelijoita
tahi muita ansiokkaita miehiä,
jotka ovat ryöstöretkillä tahi metsästyksessä
hyvin kunnostautuneet. Tarjottiinpa
kerran tämän kirjoittajallekin
— ties mistä hyvästä — tuota kunniavirkaa,
mutta katsoin parhaaksi pysyä
erillään heidän viroistaan.

Piirikunnan herran virkavelmollisuuksiin
kuuluu: ratkaista pienempiä riita
juttuja kulmakunnallaan, kerätä paikkakunnaltaan
valtioverot ja toimittaa ne
hoviin; kuokittaa alustalaisillaan alueellaan
olevat hovin pellot ja toimittaa
niistä vilja hallitsijalle; panna majesteetin
määräyksiä ja käskyjä toimeen
piirikunnallaan; katsoa, ettei kukaan saa
tehdä laittomuuksia sekä ennen kaikkia
valvoa kaikissa hallitsijan ja — omaa
parastaan; ei koskaan kansan parasta;
sehän, näet, olisi perustuslakia vastaan.
Virasta on viranomaisella hyvät tulot,
kun hänellä on valta mielinmäärin nylkeä
alustalaisiaan, kunhan vain muutoin
pysyy hallitsijan suosiossa, hänen
uskollisena ja nöyränä palvelijanaan.
Kukaan ei uskalla tehdä valituksia virkavaltaisuutta
vastaan.

Muita julkisia eli yleisiä virkakuntia
ei olekaan. Jonkunlaisen salaisen virkakunnan
muodostavat noidat eli tietäjät.
Näillä onkin mahtava valta yhteiskuntasekä
valtiolaitoksessa. Useimmat kuolemantuomiot
tapahtuvat tämän viraston
määräyksestä. Jos esim. sattuu kuningas
tahi joku ylimmyksistä taikkapa
vain joku kuninkaan elukoista sairastumaan,
kutsutaan noita, välistä pari,
kolmekin, ilmoittamaan, kuka on sairauteen
syyllinen. Noita tekee temppunsa
ja ilmoittaa muka syyllisen (tavallisesti
henkilön, jonka arvelee olevan hallitsijan
epäsuosiossa, tahi jolla on vahvasti
karjaa). Paikalla lähtee ”teloittaja”
joukkoineen liikkeelle ja seuraavana päivänä
kertoellaan sen tahi sen menettäneen
henkensä ja omaisuutensa noitumisesta.

Yhteisellä kansalla ei ole pienintäkään
osaa hallintojärjestyksessä. Kansan on
ehdottomasti totteleminen ja noudattaminen
hallitsijan oikullisimpia käskyjä ja
määräyksiä. Pieninkin niskoitteleminen
rangaistaan armotta. Ja ihmeellisen
kuuliainen onkin kansa hallitsijansa määräyksille.
Täydellä syyllä voi Ondon-.
gankin hallitsia sanoa — kuten Ludvig
XIV — ”valtio olen minä.” — Jos
jossain kopeus ja röyhkeys ilmestyy, ilmestyy
se rajattomana ja oikeassa karvassaan
sivistymättömässä, raa’assa
pakanassa, varsinkin, jos hänellä on
jonkunlaista käskynvaltaa. Pakanapäällikkö
on naurettaviin asti kopea kaikessa
tyhmyydessään ja mitättömyydessään.
Hän on mielestään maailman viisain,
vaikka lapsikin voi nauraa hänen tyhmyydelleen,
ja kohtelee sivistynyttä ei
mitään tietävänä tahi typerimpänä pöllönä.
Hän luulee hallitsevansa koko
maailmaa ja olevansa maailman mahtavin,
jos hänen vallassansa on muutaman
tuhannen alammaisen henki ja
omaisuus. ”Kuka on minua mahtavampi”,
sanoi kerran Ondongan nykyinen
hallitsija kuullessaan puhuttavan
Europan suurvaltojen mahtavista hallitsijoista.
Oi pyhä yksinkertaisuus!

Hallitsijan ja ylimmysten on kaikki,
alammaisilla ei mitään. Se vähä, minkä
alammaiset ovat työllä ja vaivalla
koonneet, ryöstetään heiltä ilman armoa.
Kun esim. talon vanhus kuolee,
otetaan hänen omaisuutensa kaikkityyni,
leski ja lapset eivät saa mitään. Tulee
joku kauppias valtakuntaan ja häneltä
on hevonen, pyssy tahi muuta muka
tarpeellista ostettavana. Ei muuta kuin
lähetetään rosvojoukot ryöstämään alammaisten
karjoja. Kuljetaan kylästä kylään,
talosta toiseen ja otetaan elukka
mistä vaan tavataan, kunnes on saatu
joku sata päätä kokoon. Onneton se,
joka ustaltaa ruveta vastustamaan. —
Kauppias on tuskin päässyt pois karjoineen,
kun jo tulee toinen sijaan —
niin, ei mikään rihkamakauppias, vaan
”elämänveden” kaupustelija. Ja taas
hovimiehet pyssyineen, keihäineen liikkeelle,
rahaa hakemaan. Mutta viinankauppiaalle
ei kelpaakaan härkämullikat;
hän tahtoo hyvästä tavarastaan, ”kalliista
helmestään” paremmin käypää
rahaa; ja mikäpä muu Afrikassa sitä
olisi kuin orjat. Nyt saapi mies luopua
nuoresta vaimostaan, äiti tyttärestään,
pojastaan, isäntä palvelijastaan.
Ketään, jonka vuoro vaan on
tullut, ei armahdeta, ja jos menet armoa
rukoilemaan, pääset päällepäätteeksi
hengestäsi. Mistä on armo, apu saatavana?
— Niin, mistä? Orjien 
valituksiin tottunut orjakauppias
ei tiedä mitään armosta; kuningas,
jonka on välttämättömästi paloviinaa
saaminen, kaikista vähimmän. ”Enemmän
valoa kansalle, enemmän valoa...
enemmän!” — Lekkerillinen paloviinaa
annetaan täällä keskimäärin yhdestä ihmisestä.
Kerrassaan tuodaan aina vähintäin
10 lekkeriä ja tuonteja uudistetaan
noin 7, 8 kertaa vuodessa. Siis
vähintäin 70, 80 rauhallista ihmisolentoa,
enimmäkseen nuoria vaimoja,
tyttöjä ja poikia, saa vuosittain astua

Ondongastakin orjan onnettomille retkille.

Mutta alammaisia ei ryöstetä ainoastaan
kuolemantapauksissa tahi kun
on jotain kauppoja tehtävänä, vaan
hyvin usein muulloinkin. Kaikki pienimmätkin
— muka — rikokset rangaistaan,
näet, ryöstöllä.

Mikäpä olisi ndongalaisenkaan onnellisena
viljellessä hedelmällistä maataan,
jos hänellä olisi ”enemmän valoa”,
enemmän vapautta; jos hänen ei tarvitsisi
elää alituisessa pelossa ja orjuudessa.
— Ndongalaisilla on pää-elinkeinoina
maanviljelys ja karjanhoito. Jos
hallitus olisi kansalle vähän edullisempi,
jos hallitsijan valta ei olisi niin rajaton,
voisivat nämä elinkeinot kohota
kukoistukseensa ja kansan varallisuus
sen kautta melkoisesti vaurastua. Mutta
hallitusjärjestyksen sillä kannalla ollessa
kun se nyt on, on edistys melkein joka
suhteessa mahdoton. Kenelläkään ei tietysti
ole halua viljellä maata ja kasvattaa
karjaa enemmän kuin mitä juuri
hätäisesti jokapäiväiseen toimeentuloonsa
tarvitsee. Huomisesta päivästä ei
ndongalainen suuresti huolehdi. Olevia
oloja hyvin kuvaava on täkäläinen
sananparsi: ”tänäpäivänä eletään,
huomenna kuollaan.” — Suuremmissa
taloissa on vuotuinen viljantulo
keskimäärin noin 10 hehtolitraa, pienemmissä
noin 3, 4. Vilja kylvetään tavallisten
suurimpien sateiden jälkeen —
marras- ja joulukuulla, joskus vielä
tammikuullakin. — Kylväminen tapahtuu
vähän eri tavalla kuin muualla
maailmassa. Valmiiksi kuokittuun maahan
tehdään kuokalla sinne tänne pieniä
kuoppia; näihin heitellään sitten jyviä
ja potkaistaan multaa kuoppa täyteen.
Sittenkun vilja on orastunut, otetaan
oraita tiheimmistä paikoista ja istutetaan
harvempiin paikkoihin. Muutoin
kylvetään vilja niin harvaksi, että oraita
tallaamatta voi peltoa kuokkia viljan
kasvaessakin. Pellon pehmittäminen toimitetaan
kuokalla. Kuokka on ainoa
maanviljelyskalu ndongalaisella. Voi
arvata minkä työn maanviljelys, yksinomaan
tällaisella työkalulla toimitettuna,
tuottaa tekijälleen. Peltoa on kuokkiminen
ei vain kerran tahi kahdesti vuodessa,
vaan pitkin aikaa viljan kasvaessakin,
ettei rikkaruoho pääse rehoittamaan.
Täälläkin voi, näet, toteutua
susmalainen sananlasku: ”rikkaruohoa
kasvaa laiskan pelto.” Hyvin kuokittuna
kasvaa pelto täällä rehevän viljan
melkein ilman mitään lannoitusta.
Ainoastaan laihempaan maahan tehtyä
peltoa lannoitetaan hiukan. — Vilja
korjataan touko- ja kesäkuulla. Omahangut
kyllä valmistuvat jo aikaisemminkin,
mutta niitä ei saa korjata ennen
laillista aikaa. Joka sen tekee, sitä
rangaistaan lainrikkojana. Viljan korjuu
tapahtuu seuraavalla tavalla: Tähkäpäät
taitetaan oljesta ja olki jääpi seisomaan.
Edelliset kootaan pellon viereen
tehtyihin, mataloihin, pohjalta tasotettuihin
kuoppiin, joissa ne puunuijilla
eli petkeleillä survotaan hienoksi. Nyt
pannaan ruumennos vähin erin koriin
ja seisoaltaan kaadetaan se vähitellen
pois korista. Tuuli viepi köykäsemmät
ainekset kauemmaksi ja jyvät putoavat
suorastaan maahan. Tästä korjataan
ne varvuista punotuihin säiliöihin.
Viljasäiliöt savetaan sisältä ja asetetaan
haarukkajaloille seisomaan, tarpeellisen
korkealle maasta ett’eivät muurahaiset
pääse niitä näpistelemään. Sadeajaksi
peitetään viljasäiliöt varvuista
ja heinistä tehdyillä pyöreillä katoilla.

1890
Suomalainen
August Pettinen