Tanssiaishaave
Ui sieluni sointujen vuolla,
 kuin nektarihuumeessa kiitää:
 elän antiikin myyteissä tuolla,
 kun valssi se liehuen liitää
 ja silkkihin laineita luo
 sekä harsojen hyrskytä suo.

 Uni vie minut myrskyjen humuun,
 orkesteri säiden kun soittaa;
 meri lännessä jäänyt on sumuun,
 mut idässä aamu jo koittaa:
 Olen Hellaassa, lahdelman nään,
 vedet tanssivat soittaissa sään.

 Meri Aigeian kuohuvi tyrskyin,
 vitivalkoista vaahtia roiskii,
 sulonkukkeina läikkeessä hyrskyin
 nereiidit vilppahat loiskii;
 he kelluen, keinuen ui,
 ja jo piiriin he sulkeutui.

 Hajakutrin ja hohtavin rinnoin
 on pärskeessä veen-tytär viehkein;
 jo uhkeihin uumihin innoin
 käy tritonit nauruin ja riehkein:
 kukin kisaan se keinuvan vuon
 vie ryöstetyn armaansa tuon.

 Rusosiipiä loistava Eos
 jo laukoo, ei viipyä malta;
 vedet soi: Hymené, Hymenéos!
 ja esiin nyt aaltojen alta
 käy kuorot ne riemuiten,
 iloviestiä ilmoittaen.

 Jo nauru, mi kaikuen kulki,
 on mykkänä säihkehen eessä,
 kun aallosta astuvi julki
 Merenvaahdinkantama seessä:
 näät talttuvan tuulen ja veen
 tuon valtavan kauneuteen.

 Sulo seijaus yhtyvä hempeen,
 mi kiireestä kantahan hohtaa,
 ja kaiken, mi henkivi, lempeen
 Merenvaahdinkantama johtaa,
 ja kun tuuli ja lainehet soi,
 ylistyksiä hälle ne toi.