Kirjeitä Afrikasta/7
Ettehän hämmästyne saadessanne taas
minulta kirjeen.

Muutama rivi siis tapahtumista ja
oloista sen jälkeen kun viimeksi kirjoitin.

Maininnen ensin ilmasuhteista, niillähän
tavallisesti aina puheet aletaan —
ja omituista kyllä, ei ainoastaan siellä
Suomessa, vaan täälläkin. ”Mua lokua
= onko teillä satanut?” on täällä ensimmäinen
kysymys tavallisen ”hyväpäivän”
perästä sade-aikana. No niin,
runsaasti on täällä sadellut näinä kuukausina,
tässä kuussa erittäinkin. T. k.
11:nä sadepäivänä on näet satanut 138
mm. ja luultavasti tulee vielä näinä
loppupäivinäkin satamaan. Vettä on
nyt viljalta kaikkialla. Ukkonen on
käynyt kovasti. Erittäinkin tällä Oniipan
paikalla kuuluu se kovemmin paukahuttelevan
kuin muualla. Tässä eräänä
iltana räjähti se niin ankarasti, että
tärähdyksistä ja säikäyksistä — se kun
pamahti niin äkki-arvaamatta — emme
vähään aikaan saaneet sanaakaan lausutuksi. Paljaalla pelästyksellä siitä kumminkin
pääsimme. — Joku viikko takaperin
ukkosen oikein vahvasti jyristessä
kysyin muutamilta Ndongalaisilta, jotka
olivat tulleet huoneemme edustalla olevan
katoksen alle sadetta pitämään, saavatko
heidän noitansa sellaista jyrinää
syntymään. ”Miks’ei ne jyrinää voisi
tehdä, kun kerran sateenkin tekevät” —
tuumiskelivat ukot vakavina vastaukseksi
kysymykseeni. Nyt syntyi väittely,
jossa miehet koettivat puolustaa noitiensa
yliluonnollista voimaa minkä vaan ennättivät.
Mutta lopulta, kun olin huomauttanut,
kuinka noidat heitä pettävät:
ovat menevinään sadetta tekemään, sateen
Jumalille uhraamaan sekä niille
ruokaa viemään, mutta menevätkin vaan
pensaan taakse ja pistävät puurot, oluet
ja härkäpaistit omaan poskeensa, rupesivat
ukot nauramaan ja arvelivat ”niin
ne tekevät.” ”Ja sittenkin” — sanoin
miehille—”te pöllöpäät uskotte niiden voivan
tehdä sadetta?” ”Niin täytyyhän
sitä uskoa, kun muutkin uskovat” —
oli vastaus. Kurjan kurjaa on pakanan
uskonto. Omin silmin näkee selvän
petoksen, ja sittenkin uskoo sen täydeksi
todeksi! Uskoo sentähden kun muutkin
uskovat; sentähden, että sanotaan
asian niin olevan! Sisällötön, voimaton
usko!

Elävästi toteutuu ndongalaisissakin
apost. Paavalin lauseet Rom. 1: 22—25
ja 2 Thessal. 2: 10, 11. —

Nämä poloset Ndongalaiset ovat joka
suhteessa, paitsi mitä tulee heidän omiin
konsteihinsa, vielä lapsen kannalla. Heidän
järkensä ja käsityskykynsä niin hyvin
henkisessä kuin aineellisessakaan suhteessä
ei ulotu nenän päätä kauemmaksi.
Tätä saa ihmeekseen huomata joka päivä.
Ainoastaan yksi esimerkki viimeksi mainitussa
suhteessa. Tässä eräänä päivänä
kun kylvin puun ja kukan siemeniä, tuli
muuan mies katsomaan tointani. Nähdessään
pienen pieniä, mustia siemeniä
kourassani, arveli hän: ”Sinä kylvät
ruutia.” ”Niinpä kyllä” — oli vastaukseni,
kun en tahtonut ruveta miehen
kalloa halkasemaan kertomuksella ruudin
synnystä, jota hän ei kuitenkaan olisi uskonut.
”Kunhan nyt vaan hyvin sataisi, jotta
saisit paljon ruutia” — tuumiskeli mies —
”niin lopettaisimme kerrassaan Kuanymalaiset.” — Hallitsijat täällä eivät ole
sen järkevämpiä — olin sanoa oppineempia
— kuin heidän hallittavansakaan.
Näistäkin voisin kertoa useita naurettavia
esimerkkejä, mutta ne venyttäisivät
kirjettäni liian pitkäksi. Mutta
erästä hassunkurista tapausta, joka yhdistyy
hänen kuninkaallisen majesteettinsa
Kambonden personaan, en voi jättää
tässä mainitsematta. Eräänä päivänä
tuli mainittu majesteetti meille ja
pyysi minulta housuja. Housut saatuaan
ja niitä katseltuaan arveli hän
niitä liian suuriksi ja oikein roimahousut
ne olikin. — Hän tahtoi ruveta
niitä koettelemaan. Mutta tällä kertaa
hän kun oli vaatteissa, ei luonnollisesti
koetteleminen käynyt päinsä päällä olevia
housuja pois riisumatta. Sanaakaan
lausumatta nousee majesteetti seisoalleen
ja päästelee housun napit auki,
mutta yht’äkkiä, vilkkuen ympäri huonetta,
sanoo hän minulle hätäisesti:
”kume kandje, kume kandje = ystäväni,
ystäväni!” pidellen housujaan kauluksesta
kiinni. Pian huomasin asian oikean
laidan. Majesteetti, näet, ei ollut
huomannut päästää housujen kannattimia
(”henkselejä”) napeista irti, ja kun
hän ei nyt saanut housuja alas luistamaan,
luuli hän jonkun salaperäisen
tenhovoiman niitä kiinni pitelevän, ja
siitä tuli tuo hätääntyminen.

Hallitsijoiden — tarkoitan: Kambonden
ja Nehalen — väli on pysynyt rauhallisena.
Viimeksi mainittu kuuluu
käyvän usein vanhempiensa ja veljensä
luona. Sanotaan ”pojan” jo paljon
nöyrtyneen ja viisastuneen. Meikäläisiä
on hän kohdellut ystävällisesti, milloin
on hänen luonaan käyty. Kambonde
on samanlainen nahjus kuin ennenkin.
Asioissa, joissa meidän on joskus hänen
hallitsija-valtaansa turvaantuminen
alammaisten ilkitöitä vastaan, osoittautuu
hän hyvin neutralisena. Niinpä
tässä jokupäivä takaperin vietiin eräältä
meikäläiseltä parikymmentä päätä karjaa,
ja kun niitä kuninkaalta takasin pyydettiin,
saatiin kyllä vastaukseksi: ”ne tulevat”,
mutta siellä ne ovat vielä tänäkin
päivänä. —

Alammaisiaan nämä hallitsijat ryöstävät
ja raastavat mielivaltaisesti.
Joskus on olevinaan joku syykin: milloin
on noiduttu joku arvoisa henkilö —
taikkapa vaan kuninkaan lehmä — kipeäksi,
milloin on taas joku rikkonut
yleisiä sääntöjä vastaan: tehnyt kattoja
luvattomalla ajalla y. m. s.; ja siitä
sitten muka rangaistaan asianomaisia.
Ryöstetään talot kaikkine karjoineen,
kaluineen, kontuineen. Ja omituista
kyllä, noita rikoksen tekijöitä ja rangaistavia
ilmaantuu joka kulmakunnalle
aina silloin, kun kuninkaalta on viinat
lopussa ja tarvitaan orjia sen ostamiseksi.
Näinäkin päivinä on taas useampia
taloja ryöstetty tältäkin paikkakunnalta.
Ondongan hallitsijat ovat liian
järjettömiä ymmärtääkseen, että he alammaisiaan
ryöstäessään heikontavat ja
hävittävät omaa valtakuntaansa.

Sairalaisuutta monellaista on ollut
vahvasti liikkeellä maalaisissa näinä
kuukausina; enimmäkseen vatsatautia ja
kuumetta. Viime kuussa kävi lääkittävinäni
187 sairasta; tässä kuussa tähän
päivään asti on niitä ollut 82. Chinini
näkyy täällä olevan paras lääke
kuumetta vastaan, vaikka minua se ei
ole koskaan kuumeesta päästänyt. Se
hyvä ominaisuus on näillä maalaisilla,
että suutaan vääristelemättä ne nauttivat
lääkkeen, vaikka se olisi millaista
tahi mitä tahansa. Meikäläisistä ovat
Rautanen ja Alén olleet huonovointisia;
ensin mainittu varsinkin on sairastellut
jo useampia viikkoja. Vaimoni ja minä
olemme olleet jotakuinkin terveinä.

Meillä täällä kun ovat nämä kuukaudet
olleet lupa-aikaa — peltotöittensä
tähden, näet, eivät ihmiset näinä sadekuukausina
ehdi tulla kouluun — en ole
pitänyt muuta koulua kuin sunnuntai- 
eli pyhäkoulua ja kahdesti viikossa lauluharjoituksia.
Mitä viimeksi mainittuun
toimeen tulee, on se — sen voin teille
vakuuttaa — oikea kärsivällisyyden koulu.
Saada näitä miekkosia esim. tahtia tajuamaan
on varsin vaikeata, puhumattakaan
muista vaikeuksista. Ahkeruus
sentään tässäkin suhteessa kaikki voittaa.
Tahdon voima, mielen lujuus ja innostus
tehtäväänsä — nämä ne näkyvät
voittavan vaikeimmatkin vaikeudet sivistymättömän,
raa’an kansan opettamisessa.
Jos näistä joku puuttuu, käypi
työnteko mekaniseksi, hedelmättömäksi ja
ennen pitkää väsyttää tekijänsä.

Tehtävinä näinä kuukausina on ollut
enimmäkseen kirjoittelemisia. Suurin osa
ajasta on kumminkin mennyt ”yhteiskunnan
palvelukseen”, joksi täällä kutsumme
kerjäläisille antelemista, sairaiden lääkitsemistä
y. m. s. toimia. Sen minkä
näiltä toimilta olen ehtinyt, olen jatkanut
tutkimisiani ja kirjoittelemisiani kansan
kielestä, tavoista, uskonnosta y. m.
kansantiedettä koskevista seikoista. Kieliopillisia
aineksia olen saanut jo koko joukon
keräillyksi. — Puiden istutus ja
kasvatus ei vaan tahdo onnistua. Ne
kokeet jättänen ainakin toistaiseksi.

No, johan vihdoinkin lopettanen.

Hannula perheineen on vielä terveysmatkalla.
Omarurussa kuuluvat olevan.
Tulevassa kuussa ehkä palaavat työalalle.
He kun saapuvat asemalleen, on
meidän — vaimoni ja minun — taas
majaa muuttaminen. Saa nähdä mihin
päin tästä taas siirtynee!

Siis hyvästi, kunnes uudesta olopaikasta
teitä tervehdän! Kaikkivaltias
Jumalamme olkoon meitä kaikkia armollansa
läsnä.

1890
Oniipa
Suomalainen
August Pettinen
Uudelleen julkaistut kirjeet
Lähetystyö