Pieni mierolainen
Armas päivä paistaa, kohta
 Lämpimäks jo muuttuu sää,
 Hanki loisteessansa hohtaa,
 Sulain kiteet kimmeltää.

 Poika repaleissa vallan
 Saloss’ yksin kuljeksii.
 Hongat, kuuset huminallaan
 Häntä täällä tervehtii.

 Pieni mierolainen aina
 Yhä rientää eteenpäin,
 Eipä murhe mieltä paina,
 Rallatellen laulaa näin:

»Hopsis, jalat! Väsymystä
 Tunnetteko? Talohon
 Kohta päästään, siellä kystä
 Minulleki kyllin on.

 Hongat, kuuset, vaiheitani
 Tahdotteko tietää te?
 Kuulkaa, tässä kulkeissani
 Nyt mä teille kerron ne!

 Aina muistan riemuin vielä
 Isän armaan mökkiä,
 Viisi meit’ ol’ lasta siellä,
 Vanhin niistä olin mä.

 Muistan, kuinka kotikaski
 Tähkäpäin jo kellerti;
 Noro hallan irti laski,
 Julma viljan runteli.

 Talvi tuli, loppui leipä,
 Petäjäistä syötihin –
 Äitiin tarttui tauti, veipä
 Hänet kohta hautaankin.

 Häntä multaan saatoin, itkin
 Haudallaan ma hetkisen,
 Kyynel poskipäätä pitkin
 Vieri, jääksi hyytyen.

 Siitä asti tepastellut
 Olen mieron tietä ain’...
 Jopa sulle kertoellut
 Olen, metsä, muistelmain.

 Hopsis, jalat, joutukaa jo
 Muuten yövyn korpehen.
 Varjot synkät lankeaa jo,
 Tuolla päivä laskeiksen.» –

 Yhä kiitää, vaan ei vielä
 Ihmis-asuntoa näy.
 Metsän haamut poikaa tiellä
 Uhkaa, mustaks yö jo käy.

 Kylmä yltyy. Tähtein valo
 Syttyy taivahalle jo,
 Leimuelee pohjanpalo,
 Huokaa jynkkä hongisto.

 Kohta aamun koittehessa
 Öinen jylhyys häviää –
 Vaan, ken tuolla kinoksessa
 Kalvenneena lepäjää?

 Pieni mierolainen siellä
 Lepoon vaipui viimeiseen,
 Jäätyneenä kiiltää vielä
 Kyynel silmän murtuneen.

Uno von Schrowe
Runot