Siirtolainen
Vieraalla maalla orjana raatain
 muistelen syntymämaatain,
 muistelen kotia lapsuuden
 suojassa korkeiden koivujen
 varrella mutkaisan valtatien.

 Saanenko istua enää milloin
 kotini kuistilla illoin?
 Kuunnella käkösen kukuntaa,
 nähdä kun loistavi mer’ ja maa
 hohteessa laskevan auringon?

 Korviain huumaapi tehtaan ryske,
 koneiden kalske ja jyske.
 Vielä jos kerran sais viillettää
 järveä tuttua siintävää,
 sauvoa koskea kuohuvaa,

 tuntea salon tenhoista rauhaa,
 syvää ja suurta ja lauhaa,
 mielen mi tyyntää ja jalostaa,
 sydämen syttää ja lumoaa –
 murehet vienosti vaimentaa.

 Miksi sun heitin, kotini armas?
 Kylmä on mailma ja karmas.
 Orjana täällä nyt työtä teen,
 voimaa se toivo luo sydämeen,
 viel’ että kerran sun nähdä saan.