Myrkkyä halajan
Jos loihtujen sauvalla kalliohon
 elon lähtehen voisin lyödä,
 en mettä, en mahloja keväimen
 sen pulppuilevankaan soisi,
 vaan katkeran vehreän absinthin
 mun janoova sieluni joisi.

 Se vain vois janoni sammuttaa,
 vois janoa antaa uutta!
 Pian maitohon väsymme, hunajahan
 pian kyllästys leimansa painaa;
 vaan myrkkyjen huuman ken tuntenut on
 se myrkkyä kaipaavi aina.

 Jos riemuja vain elo tarjota vois,
 ei maksais se elämä vaivaa.
 Ken velttona nauraa ja leikkii vain,
 pian uupuvi hekuman suolla.
 Vaan synkkien muistojen cypressit
 ikivihreinä tuoksuvat tuolla!