Suomen maine
Niinkuin heräjävä immyt
 Ihana oil Suomen niemyt
 Sinisilmäns’ auaisten,
 Aaltoisasta kehdostahan
 Päivää nousten ihaamahan,
 Avaruutta ilmojen.

 Kunnahalle koivahainen,
 Laaksoon tuomi tuoksuvainen
 Kasvatteli juuriaan;
 Lehtoon lensi vilvakkahan
 Rastas raksahuttamahan
 Raikkahia laulujaan.

 Usein säilät säkenöivät,
 Kalvat verta ikävöivät
 Näillä Suomen saloilla.
 Hurmehissa oli tanner,
 Urhoin verin kostui manner
 Sotahuutoin kaikuissa.

 Usein soitto kantelehen
 Yli maan ja manterehen
 Täällä raikui lumoten:
 Käestä silloin kalpa vaipui,
 Laulun sävelestä taipui
 Sydän kova ihmisen.

 Mutta uljuus urohitten,
 Tenhomahti laulajitten
 Katosko jo iäksi?
 Kannel Väinön lumoovainen,
 Kalpa Kaukon kirkkahainen
 Ainiaksko katkesi?

 Ei, ei! Vielä Suomen kansa
 Matalissa majoissansa
 Isäin töitä muistelee.
 Vielä eloon toivoisahan
 Pitkästä jo unestahan
 Kalevala havaitsee.

 Vielä säilä hietras välkkyy,
 Vielä Väinön kannel helkkyy
 Kankahilla Kalevan,
 Tulen lailla salamaisen
 Maine kansan Kalevaisen
 Ihastuttaa maailmaa!

Leimu [Kustavi Grotenfelt].

Kustavi Grotenfelt
Runot