Mut kun hän tulee
Voi miks’ ei, miks’ ei kantelo nyt kaiu,
 Kuin kaikui kannel suuren soittajan?
 Miks’ kieliltään ei tenhosävel rahi
 kirkastain hyvän, kauniin, oikean?

 Sydämmen sorrettua oikeutta,
 Elämän ihaninta auvoa,
 Ikuista, pyhää, suurta rakkautta
 Sen helkkyis soitto kauvas kaikuva.

 Sen helkkyis soitto, ett’ei tahraan, multaan
 Sais kenkään painaa kuvaa Jumalan,
 Ei myydä turhuuteen, ei kuoreen, kultaan
 Sais aartehia hengen rikkahan.

 Sen helkkyis soitto tenhoin ihmismieltä,
 Pyhästi nuoria se innostais,
 Ikuisten valtain kuolotonta kieltä
 Ne sydämmessään silloin kuulla sais.

 Ja pois ne haihtuis halvat harrastukset,
 Pois riennot itsekkäät ja matalat,
 Ja silloin suuret syntyis ajatukset
 Ja hyvään suuntaantuisi toiminnat.

 ***

 Näin ihmekannel
 Jos helkkyin soisi
 Niin olot oudot ne uudistuis.
 Ja aineen orjat,
 Nuo kehnot, kurjat
 Ne vapautuisi ja jalostuis.

 Ja ihmishenki
 Se tuntis riemuin,
 Ett’ ompi osa se Jumalaa,
 Ja ymmärtäisi:
 On suuri synti,
 Kun sitä lokahan painaltaa.

 Ja pyhä silloin
 Ja kallis oisi
 Sydämmen sorrettu oikeus.
 Ja ihmislapsi
 Ois auvoisampi,
 Jalompi hällä ois vapaus.