Isoäiti (Franzén)
Suuret maailmalle
 pojat, tyttäret
 hajoo avaralle,
 jäävät pienoiset.
 Nyt ne piiriins ottaa
 hänet tuolissaan,
 tanssin alkaa: totta
 on hän riemuissaan.

 Tekö enkeliä,
 keijuisiako?
 Kysyy, helmisiä
 silmissänsä jo.
 Nyt hän keijuisista
 alkaa kertoa,
 noista suloisista,
 niiden rouvasta:

 Kuin hän kylvyst’ ehti
 ajaa vaunuissa,
 jotk’ on ruusulehti,
 perho valjaissa.
 Kuninkaan he kohtaa,
 silloin rumpuihin
 mettiset lyö kohta,
 soi: God save the King.

 Tuo on mahtavasti
 mantel’tuolillaan:
 kultaa kenkään asti
 rouvan yllä vaan;
 valtakunta kanssa
 on mit’ onnekkain:
 tanssii, soittaa kansa
 taukoomatta vain.

 Täten pienten kanssa
 mummo loruilee,
 lapsuusmuistoistansa
 itse iloitsee;
 selkälautaa vasten
 vihdoin painuu pää,
 piiriss’ uinuu lasten
 unta sikeää.

 Hiljaa! Hst! – He kohti
 hiipii varpaillaan,
 silmää tuskin tohtii
 liikahduttaakaan.
 Mut hän vielä havaa,
 ylös katsahtaa.
 Taivas itsens avaa:
 enkelejä saa.

 «Viestin mulle tuotte
 mailman paremman,
 minuun katseen luotte,
 täältä kulkeissan’».
 Nyt hän näkee pienot,
 lausuu, painain pään,
 siunaukset vienot
 eikä järkykkään.