Metsässä (1900)
Kun käyn minä metsän siimekseen,
 niin kerttu se laulaa siellä
 ja mulle se veitikka ilkkuilee:
 ”ei armasta sull’ ole vielä”.

 Vaan vuotahan kerttu, sa miekkonen mies!
 Oma kulta on kyllä jo sulla;
 mut ystävän kun minä kerran saan,
 on riemua myöskin mulla.

 Hei kilvan puuhimme silloin vaan
 ja laulamme metsän teillä,
 ja sulla on kulta ja mulla on myös
 ja mökki on kummalla meillä.

 Vaan kultaa mulla, oi kerttunen, oi,
 on vielä nyt liiaks monta,
 vaan kellä ei yhtään kultaa oo,
 niin voi sitä onnetonta.

A. G. S.

Anonyymi
Runot