Puut
Dodonan tammet haastoivat muinaisin,
 pyhä siimes tiesi tuomiot kohtalon.
 Tänä päivänä vielä kuiskien puhuu
 teidän latvanne viisaan korvaan,

 te olennot miettivät, äänettömät,
 maan tyttäret, jotka innolla lapsuuden
 emon rintaa juotte ja tuuhean kiireen
 nostatte taivaan tähtiä kohti.

 Runoniekka korpien laatii varjoonne
 majan pienen, nukkuu oksien suojassa
 keveästi kuin kiuru ja huoletonna
 nousee laulaen ilmojen teille.

 Oi kuulkaa käyntiä! Henget liikkuvat niin.
 Oi kuulkaa ääntä! Se ääni henkien on;
 ääni metsänneitojen arkain,
 ihanuudesta luonnon ne kuiskivat vielä,

 elämästä luonnon, ei kuollut iäinen.
 Se henkii, se solusta toiseen ui,
 ja työntää puiden kukkihin mahlan,
 veren valkean karkean kuoren alla.

 Ne päänsä kauniin kukkasin seppelöi,
 kun kevät saapuu, juhla luomisen.
 Kultakruunun jumala painaa
 puiden vihreiden kulmaluille.

 Te metsien villit, tammien suunnaton suku,
 te petäjät Pohjolan kankaan ja kallion,
 sa viehkeä koivu, mi vihreät kutrit
 laakson liepeelle langeta annat!

 Ma teidän allanne leikkiä löin
 useasti lapsena, jolloin näin
 läpi lehväkattonne liikkuvan holvin
 yön korkean taivaan ja tuikkivat tähdet.

 Sa lankea maahan, palvele aatetta elämän;
 on elämä valtias maailman.
 Sen airut, aurinko, laelta taivaan piirtää
 lempensä kultalaulun meille.

 Joka olennon painaa tahdon ma povellein!
 Joka kukkiva puu nyt puhua voi,
 elämästä, lemmestä, kauneudesta se haastaa;
 on iltatuuli mykkien kieli.

Esaias Tegnér