Lentävä hollantilainen
On laiva, kumma kulkija
 ja uppoamaton;
 kapteeni merta harhailla
 vuossadat saanut on,
 ja perämiestä kiukuissaan
 kiroillut, kun ei tää
 voi rattaallansa rantaa maan
 yön myrskyiss’ yllättää.

 Mut perämies se ponnistaa,
 vaikk’ onkin turhaa työ,
 hän laivan luotoon suuntoaa,
 kun tyrsky tuimin lyö;
 sen kovan rinnan kareihin
 hän mielin musertais,
 sen tekis hän, sen aaltokin,
 jos sallimalta sais.

 Hän pyrkii rantaan, satamaan,
 jos minne päästä vois;
 mut jos hän sinne suuntaa vaan,
 niin laiva kääntyy pois:
 vihuri puskee purjeisiin
 ja poimut jännittää
 ja ulapalle laivan niin
 kuin lastun lennättää.

 Niin tuomittu hän tuskin, töin
 levott’ on kulkemaan.
 Siniset virvaliekit öin
 ne liehuu mastoissaan;
 ja päivin tuntee laivan tään
 puvusta purjeiden,
 kun mylviessä myrskysään
 on suurin vauhti sen.

 Niin etelään ja pohjaan vaan
 käy retki rauhaton;
 se ees-taas kiertää, lastinaan
 kaikk’ elontuskat on.
 Vuossadat kehää merien
 se harhaillut jo lie;
 niin kiirut, kiirut ain’ on sen,
 vaikk’ onkin päätön tie.

 Miss’ sortuu revontulipää
 jäävuori ryskehin,
 siell’ ohi liitää laiva tää
 eskimon kajaakin;
 pelolla näkee purjeet sen
 malaiji purressaan,
 miss’ alla rannan palmujen
 hän vaanii saalistaan.

 Ja Eddistonen vahtimies
 kun huomaa laivan tään
 ulappaa uivan, silloin ties
 hän saavan myrskysään;
 ja vahti Vingan majakan
 hän tuntee laivurin,
 mi kiitää halki kuutaman
 kariin ja kuohuihin.

 Kun myrsky merta mylleröi
 ja pilvein piirit soi,
 kun leikkiään yön vallat löi
 ja taivaat salamoi,
 kun hätämerkit ammuttiin
 ja väki vaikeroi,
 ja laivat särkyi luotoon, niin
 vain tää ne välttää voi.

 Kuin tulilaiva lennättää
 se myrskysiivin vaan,
 sen ympär’ aallot välkkyää
 ja liekit mastoissaan;
 se nousee vauhdein vimmaisin
 laelle vetten vuon –
 jo mykiks tuskanhuudotkin
 saa näky aaveen tuon.

 Kapteeni seisoo kannella
 ja väkens’ onneton,
 nenänsä sinipunerva
 se Kapin viineist’ on,
 ja valkohapset hulmuaa
 yl’ otsan uurteisen,
 mut silmä hellän katseen saa,
 suu hymyy hyväillen.

 Iloisna kääntyin hukkuviin
 hän lohduttaa min voi,
 ja halki yön ja myrskyn niin
 tuo ääni ontto soi:
»Osaasi tyydy, merimies,
 oo, immyt, pelvoton!
 On raskas, kolkko elonties,
 mut kuolla kevyt on!»

 Kuin tuli hän, niin lähtee hän
 ja hylkää hukkuvat,
 taas näkee hänen kiitävän
 jo uudet ulapat.
 Ja vaikkei koskaan ennätä
 tuo laiva satamaan,
»hollantilainen lentävä»
 on tuttu kautta maan.

 ***

 Niin harhailee hän. Kuitenkin
 sen armon taivas soi,
 ett’ yhdeks yöks hän ankkuriin
 vuossadass’ saada voi.
 Oi armas yö – yö lohtuinen,
 kun usvist’ ulappain
 hän Foiniks-linnun saarellen
 käy lahteen unelmain.

 Ei merikartoiss’ saarta näy,
 sen tie on viitaton,
 mut moni sentään – huhu käy –
 siell’ ollut hetken on:
 laps isän polvell’ unissaan,
 runoissaan laulajat
 sen ihmemaahan ihanaan
 ne joskus joutuvat.

 Kun äiti lapsen haudallen
 käy murhekukkineen,
 niin Foiniks-linnun maahan sen
 vie kaiho yli veen:
 siell’ lapsi nurmell’ leikkejään
 lyö innoin iloisin,
 hän hetken hoivaks lämpimään
 sen sulkee sylihin.

 Ja sydänsuru leivosen,
 jonk’ omat surma sai,
 vie maille päivänpaistehen –
 sielt’ tapaa hän ne kai:
 siell’ lämmittää hän pieniään
 taas höyhenhelmoin voi,
 ja kuulla kuinka armaan ään’
 sinessä taivaan soi.

 Ken sinne käy – oi autuutta!
 hän suun ja sylin sen
 siell’ löytää, joihin toivonsa
 ol’ puhdas, totinen.
 Siell’ unelmansa mairehet
 käy varmoiks, valoisiks,
 ja mielikuvat kultaiset
 niin ilmi eläviks.

 Siell’ lähde laulaa, lehto soi
 ja purot solisee:
 sen mailla päivyt karkeloi,
 sen taivas säteilee.
 Ja purppurassa pilvien
 niin kultaloistossaan
 on Foiniks-lintu, vahtien
 vakaana vuorellaan.

 ***

 Niin laski aavelaiva tuo
 nyt lahden helmahan.
 Ah, kuin se rauhan rintaan luo,
 kun löytää sataman!
 Mut laivuri se huokaa: »Oi,
 kuin lyhyt lepo tää!
 Sen riistää ensi aamukoi:
 taas eess’ on myrskysää!

 Mä enkö kylliks kyntänyt
 jo selkää ulappain?» –
 Mut rannat, metsät kuiskii nyt:
 ah, kärsimystä vain!
 Ne kuiskii: hetkeks unhota
 sa kovuus kohtalon,
 ja Foiniks-linnun rannalla
 taas uinu, rauhaton!

 Jo laski päivä, leivojen
 kun sulot soitot soi,
 ja valojuovan viimeisen
 se lahden vesiin loi.
 Käy kultatietä haamu luo...
 ken raukka rauhaton?
 Kai tuttu vaeltaja tuo –
 se Ahasverus on.

 Niin, hän se on. Hän kiipeemään
 käy köysiportaihin.
 On tuskan tuli silmissään,
 mut ikitoivonkin.
 Hän kuiskaa – kaikki kuulee sen,
 ja ken sen ymmärtää,
 hän toistaa metsän kuiskehen,
 hän sanoo: kärsikää!

 Taas rientävi hän retkelleen,
 mut jälkeään ei näy;
 vain kalvas kuu sielt’ yli veen
 hopeahohtein käy.
 Tiens’ itään johtaa halki yön,
 ja kummaa kulkuaan
 vain katseet taivaan tähtivyön
 ne seuraa suruissaan.

 Lähellä laivan väsyneen
 kas, pinjat huminoi;
 vierellä vienot aallot veen
 kuun hohde hopeoi.
 Ja satakielet laulamaan
 käy hoivaks huolien
 ja rauhaa meren, rauhaa maan
 ja rauhaa rintojen.

 Yön lauhan kukkastuoksuihin
 väsyneet uinahtaa.
 Tuo uni vanhan laivurin
 vie taikamerten taa.
 Hän ihmemaista unelmoi,
 miss’ elo tuskaton,
 kuin tiensä nyt hän päättää voi –
 sep’ unten unta on!

 Mut lännen puolla summenee
 jo Orionin vyö,
 ja aamutähti tummenee
 ja loppuu unten yö.
 Taas tuuli täyttää purjehen,
 ja verivaipoin jo
 sumusta punapilvien
 käy aalloist’ aurinko.

 Taas joka poimun, purjehen
 vihuri virittää
 ja lahdest’ unten laivan sen
 kuin lastun lennättää.
 Taas alkaa retki rauhaton,
 maan ääriin matka vie,
 niin kiirut, kiirut sillä on,
 vaikk’ onkin päätön tie.

 Ja Eddistonen vahtimies
 kun huomaa laivan tään
 ulappaa uivan, silloin ties
 hän: saavan myrskysään;
 ja vahti Vingan majakan
 hän tuntee laivurin,
 mi kiitää halki kuutaman
 kariin ja kuohuihin.

Suom. O. A. Kallio.