Tule, juhannus...
Niin tuima se talveni ollut on
 ja ankara valtias hallan,
 tule, juhannus, juhla sa auringon,
 tule, hetki sä valkean vallan,
 suven suurten sävelten helkkyä suo
 taas auringon alla sa armaan,
 kesän kukkia anna, uutt’ yhä luo,
 suo paisua maaemon parmaan.

 Olen kauan kulkenut kuiluja yön
 vain öisten varjojen lailla,
 olen nähnyt talven tähtien vyön
 vaan tähtiä ollut vailla.
 Tule, juhannus, öiset varjot sä vie,
 suo suuren päiväsi loistaa,
 avaruuteen auringon ylhä on tie,
 sumut laaksojen anna sen poistaa.

 Olen nähnyt kuoleman kulkevan
 ja kaatavan kallehinta,
 ja lailla sävelen sammuvan
 on sammunut sykkivä rinta.
 Tule, juhannus, juhla sa valkeuden,
 valo kuoleman yöhön sä heitä,
 tule, suurena elämän iäisen
 sä soittaen säveleitä.

 Kun sieluni itkee, köyhyyttään
 monin pitkin pilvisin illoin,
 tule herkkänä, henkäys suvisen sään,
 tule aina sa sieluhun silloin.
 Kesän kaikua suo sille säveleen
 sekä virrata lämpösi lähteen,
 se yhdistä päivään ylhäiseen,
 suven suureen tähtien tähteen.