Hääjoukko susina
Hääjoukko susina.

(Kansansadun mukaan).

ämä asia tapahtui Kangasalla, siellä
kauneudestaan kuuluisassa seudussa
Längelmäveden ja Roineen rannoilla.

Oli juuri helmikuu vuonna ... niin,
mutta saduissa ovat aina vuosiluvut unohtuneet.
Ja niin on käynyt tässäkin, vaikka
tämä kertomus ei olekaan vallan paljasta
satua. Sillä, nähkääs, tässä on joukossa
totta kaikki se, mikä ei ole satua. Paikka
sitävastoin on aivan varma, ja riittäähän
sekin.

Vastapäätä Kangasalan Kaivantoa, josta
Längelmäveden Kirkas vesi 7 syltä syvää
juovaa myöten jyrkkien hiekkaäyräiden
lomitse virtaa vielä vaaleammankirkkaaseen
Roineeseen, on Heponiemen kylä
noin kilometrin parin matkan päässä Längelmäveden
puolella. Mutta Kaivantoa ei
silloin vielä ollut, eikä «ilkeä Iharin koskikaan«,
joka jonkun aikaa vei Längelmäveden
vedet Pälkäneenveteen, vielä ollut
«saattanut Sarsaa vaivaiseksi«. Längelmäveden
runsaat vedet menivät silloin monimutkaista,
koskista virtaa myöten vanhan
Vääksyn kartanon ohitse. Siinä, niissä
vielä nytkin maantie kulkee tämän uoman
ylitse ja missä silloin lautturia huudettiin,
on Huutijärvi, vaikka järvestä ei olekaan
jäljellä muuta kuin pienoinen lampi uoman
syvimmässä kohdassa. Alempana jauhaa
kolkuttivat nuo monet Sarsan myllyt, joilla
sarsaiaiset elivät ja jotka sitten jäivät seisomaan,
kun Längelmäveden vedet puhkaisivat
itselleen uuden tien Iharin kautta
Pälkäneenveteen. Vesi aleni silloin, ja niin
jäi Sarsa näkemään nälkää, kun myllytullin
tulo loppui. Veden hijomat kalliot
entisten koskien kohdilla ja kaitaiset, pehmeäpohjaiset
lammikot, joista pisin ja levein
on Joutsiniemen talon yläpuolella,
ovat nykyään Huutijärven nimen kanssa
ainoita muistoja sen aikaisista oloista.

Mutta me palaamme Heponiemen kylään,
jonka punaisiksi maalattuja taloja
nykyään näkyy Kaivannon sillalle. Silloin
äsken nimitettynä aikana siellä vietettiin
komeita häitä. Kuka oli sulhanen ja kuka
morsian, senkin on satu unohtanut; sillä
satu unohtaa usein nimetkin. Mutta pulska
oli sulhanen miehekseen, ja morsian oli sorea
ja kaunis, niin kuin morsiamet yleensä
ovat, vaikka eivät olekaan aina kuninkaan
tyttäriä. Sulhanen oli juhlapuvussaan, ja
morsiamella oli korkea kruunu päässä, niin
kuin siihen aikaan tapa välttämättömästi
vaati. Vieraita oli paljo, sekä sukulaisia
että tuttavia, ja iloa oli niin runsaasti kuin
komeissa häissä suinkin saattaa olla.

Pari kolme päivää oli jo häitä vietetty
eikä ilo vielä ollut ollenkaan vähenemään
päin. Vähentyä ei sen juuri vielä sopinutkaan,
sillä siihen aikaan häät kestivät kauvan.
«Viikko häitä häijyjäkin«, sanottiin
siihen aikaan.

Tavallisten Kuokkavieraiden joukkoon
ilmaantui silloin vanha vaivainen ukko.
Äänetönnä hän seisoskeli aluksi pihalla,
sitten läheni rappusille, jonkun ajan kuluttua
porstuaan, ja viimein hän oli jo
tuvassa, jossa hääväki juuri oli päässyt
aterialta. Ruokaa ja juomaa oli ollut niin
runsaasti, että sitä oli vieläkin pöydät
täynnä, eikä juuri näyttänyt, että se vierasten
syömisestä ja juomisesta olisi paljon
kulunut.

Ukko odotteli ovinurkassa hiljaisena eikä
välittänyt niistä tuikeista katseista, joita
etenkin talonväki, häiden pitäjät, häneen
loi. Viimein astui hän pari askelta eteenpäin
ja Kumarsi Koukkuista selkäänsä.
«Annetaanko tässä talossa köyhälle kerjäläiselle
mitään tuosta ruokien ja juomien
runsaudesta?« sanoi hän hiljaisella äänellä.

Sitä hänen ei olisi kuitenkaan pitänyt
tehdä. Sillä emäntä suuttui tästä. Tuommoisen
ukko vaivaisen saapuminen komeisiin
häihin oli häntä suututtanut, ja nyt
hänen vihansa puhkesi ilmi. Hän hyökkäsi
ukkoa, kohden ja päästi kuuluville
runsaan sanatulvan. Mitä kaikkea hän
siinä sanoi, sitä ei kukaan ennättänyt
oikein tarkoin kuulla. Sillä sanat seurasivat
toisiansa niin kiivaassa vauhdissa, että
mahdotonta oli niitä kaikkia seurata, Pääsisällyksenä
oli kuitenkin se, että ukon
olisi pitänyt ymmärtää pysyä poissa tämmöisistä
paikoista, ja että, kun hän sitä
nyt ei kuitenkaan ollut ymmärtänyt, niin
olisi hänen mitä pikemmin korjattava tämä
törkeä erehdyksensä ja marssittava matkaansa.
Mitään ruokaa tahi juomaa ei
hän täällä kumminkaan tulisi saamaan.
Ja niin pian kuin emäntä oli tuomionsa
julkilausunut, riensi isäntä panemaan sitä
täytäntöön. Hän astui ukko vaivaisen
eteen, tarttui voimakkain käsin hänen koukistuneeseen
ruumiiseensa ja työnsi hänet
ovesta porstuaan, siitä rappusille ja viskasi
hänet viimein alas pihaan.

Sulhanen ja morsian, jotka istuivat perimmäisellä
penkillä rinnakkain, nyökyttivät
tyytyväisinä päätään toisillensa. Sillä
hekin olivat harmistuneet ukko vaivaisen
tulosta ja katsoivat hänen saaneen oikean
palkkansa. Samaa mieltä oli hääväki
yleensä, ja sen tähden kaikui tuvassa raikas,
iloinen nauru, kun isäntä palasi takaisin.
Moni riensi ulos katsomaan, kuinka
nolona ukko lähtisi sieltä matkaansa jatkamaan;
toiset tunkeutuivat akkunoihin
samassa tarkoituksessa.

Mutta ukkopa ei nolostunut eikä heti
lähtenyt poiskaan pyrkimään. Hän kääntyi
tupaan päin, oikaisi koukkuisen vartalonsa,
kohotti kätensä ja sanoi juhlallisella
äänellä:

«Teidän hääjuhlanne tulkoon teille kaikille
onnettomuudeksi, koska teillä ei ole
kipinääkään lähimmäisenrakkautta eikä
sääliväisyyttä sydämessämme! Ihminen ilman
rakkautta ei ansaitse olla ihminen.
Muuttukaa sen tähden kaikki susiksi!«

Tämän sanottuansa ukko katosi. Minne
hän siitä meni, sitä ei kukaan nähnyt.
Kentiesi ei kukaan huomannut sitä tarkatakaan;
sillä kaikkien mieliin koskivat
ukon sanat. Ja ihmeellistä oli, että ne
kuuluivat tupaan yhtä selvästi kuin niillekin,
jotka rappusilla olivat.

Toiset teeskeutelivät jotakin semmoista,
mitä nauruksi nimitetään; mutta ei se keneltäkään
luonnistunut. Toiset tulivat heti
säikähtyneiksi.

Eikä siinä pitkää aikaa aprikoimiseen
ollutkaan. Sillä kaikki alkoivat pian tuntea,
miten heidän häävaatteensa muuttuivat
vähitellen karvoiksi, nenä ja leuka venyivät
kuonoksi, kädet ja jalat muuttuivat
käpäliksi, ja taakse venyi pitkä häntä. Ja
sillä tavalla oli jokainen vähän ajan kuluessa
muuttunut sudeksi. Se itku, mitä
oli etenkin naisten ja nuorten joukosta
ruvennut kuulumaan, silloin kun tämä
muuttuminen oli alkanut, kävi myös vähitellen
susien ulvonnaksi, ja sitten liittyivät
siihen myöskin mies-susien karkeat ulvahdukset.
Ja sen mukaan kuin kukin tunsi
valmiiksi sudeksi muuttuneensa, hyökkäsi
hän ulvoen tuvasta pihalle ja juoksi mäelle.

Siitä alkaen vilisi sitten susia niillä seuduilla
kaikkialla. Niitä näkyi metsissä,
vainioilla ja talojen ympärillä; sillä niillä
oli kuitenkin vielä jäljellä himmeä tunne
siitä, että olivat ennen ihmisinä olleet
ja näissä taloissa asuneet. Kruunu, joka
morsiamella oli ollut päässään, ei tietysti
kuulunut hänen tavallisiin tamineisiinsa,
eikä se sen tähden sudellekaan miksikään
tavalliseksi ruumiinosaksi muuttunut, vaan
jäi kruununa olemaan. Siitä se susimorsian
sitten paikkakunnalla tunnettiinkin.
Oli luonnollista, että tämä tapaus vaikutti
muihin paikkakuntalaisiin väristyttävästi.
Oikea se rangaistus kyllä oli, sitä
ei kukaan voinut kieltää. Ja yleisesti uskottiin,
että ukko ei ollut todella ollutkaan
mikään vaivainen ukko, vaan ilmestys,
jonka Jumala oli lähettänyt koettelemaan
noita kovasydämisiä ihmisiä, voidaksensa
sitten heitä rangaista, niin että kaikki
rangaistuksen oikeaksi huomaisivat.

Erittäinkin susiksi muuttuneiden sukulaiset
olivat asiasta kovin murheellisia.
Kun he yhäti kuulivat nälkäisten susien
ulvomista, — sillä mistäpä noin suuri susilauma
yhdellä paikkakunnalla olisi tarpeeksi
ruokaa saanut —, niin ryhtyivät he
puuhiin, että sudet jälleen ihmisiksi muuttuisivat.

Käytiin kuulustelemassa hyviä neuvoja
papeilta ja muilta korkeasti oppineilta.
Mutta heidän kirjoissaan ei ollut mitään
semmoista tietoa, jota tässä olisi voitu
käyttää. Paikkakunnan metsäkulmilla oli
kyllä vielä noita-akkoja ja ukkoja. Mutta
ei heidänkään viisautensa näin suureen
asiaan riittänyt.

Mutta yleisenä tietona oli, että Lapinmaassa
oli vielä noitia, joiden viisaus ja
voima oli rajaton. Kun ei muuta neuvoa
keksitty, täytyi viimein lähettää mies Lappiin.

Lappiin on aina matka pitkä, mutta siihen
aikaan varsinkin, kun ei ollut rautateitä.
Kauvan kesti sen tähden, ennen kuin
lähettiläs Lappiin ennätti. Sen lisäksi meni
vielä kauvan aikaa harhaillessa siellä ja
täällä laajassa Lapissa. Sillä noita oli
sieltä etsimällä ja kuulustelemalla käsiin
saatava. Noitia siellä lähettiläs kyllä tapasi
monenmoisia. Mutta kun hän selitti,
mikä oli asia, johon noidan viisautta tarvittiin,
kieltäytyi yksi toisensa jälkeen.
Sillä he eivät varmasti uskoneet voivansa
niin suuria asioita toimeensaada, eivätkä
he tahtoneet tulla häpeemään tänne etelään,
josta he vähitellen oli sinne pohjoiseen
Lappiin aikojen kuluessa karkoitettu.
Mutta vihdoin viimein onnistui lähettiläs
tapaamaan laihan lappalais-ukon, joka lupasi
sudet jälleen ihmisiksi muuttaa. Ja
ihmeellisintä oli, että tämä taitava noita
suostui lähtemään pitkälle matkalle etelään.

Tämä taitava noita ei kuitenkaan huolinut
lähettilään mukana matkalle lähteä.
Hänellä oli — niin hän kertoi, — tapana
joka vuosi käydä eteläisessä Suomessa
pyitä, teeriä ja metsoja Lappiin noutamassa.
Mutta niillä matkoilla hän kulki
aina lentäen halki ilmojen. Semmoisella
retkellään lupasi hän mielellään poiketa
Kangasalle, kun häntä siellä vain kutsuttaisiin.
Lähettilään tulisi vain kotiin päästyään
lähteä yöllä kukon ensi kertaa laulettua
ulos ja huutaa kolmasti sanat: «Gost
læk viissis same-uhko?« Silloin ilmaantuisi
hän heti paikalle. Ja tämän lupauksen
saatuaan lähti lähettiläs palausmatkalle.

Vähintäin vuosi oli tällä välillä kulunut.
Sillä aikaa oli Kangasala ollut melkein
susien vallassa, ja monta lammasta, vasikkaa,
lehmää ja muuta elukkaa olivat ne
varsinkin kesän aikana syöneet. Eikä niitä
ollut kuitenkaan kukaan hirvennyt surmata,
vaikka niitä kyllä olisi saatavissa
ollut. Sillä eipä tiennyt kukaan, mikä niistä
oli varsinainen susi, mikä taas sudeksi muuttunut
ihminen. Suuri oli sen tähden koko
seudulla ilo, kun lähettiläs viimeinkin pitkältä
matkaltansa palasi ja kertoi tavanneensa
ukon, joka lupasi lumotut sudet
jälleen ihmisiksi muuttaa.

Heti seuraavana yönä kiiruhti lähettiläänä
käynyt mies kukonlaulun jälkeen
ulos ja huusi kolmasti nuo mainitut sanat.
Silloin alkoi heti kuulua ilmasta kuin teiriparven
lentoa, ja samassa oli siinä Lapin
viisas noita.

Jännityksellä sitten odoteltiin, miten
noita-ukko toimessaan menestyisi. Eikä sitä
kovin kauvan tarvinnut odotellakaan. Muutaman
päivän kuluttua oli hänellä valmiina
suuret ammeet täynnä sakeata taikavelliä,
jolla tuo ihmeellinen muuttuminen oli toimitettava.
Yksinänsä ukko sitä oli keittänyt,
eikä kukaan tiennyt, mitä aineksia
siihen oli pantu.

Hämärän tultua läksi ukko yksikseen
ulos. Pian sen jälkeen alkoi susien kamalaa
ulvontaa kuulua ympäristöltä. Yksi
amme kannettiin sitten mäelle, jonne ukkokin
asettui, ja sudet kokoontuivat hanen
ympärillensä. Kukaan tavallisista ihmisistä
ei siinä lähellä uskaltanut, olla. Kauvempaa
vain nähtiin, että ukko kipollansa pisteli
velliä ja juotti sitä susilla.

Useampana iltana jatkui sitten sama
homma. Ja sen sijaan kuin ulvonta oli
aluksi ollut semmoista kuin susien ulvonta
on, alkoi kolmantena iltana ulvonnasta
erottaa jo sanoja: «joisin enemmän velluu-uu-uu!«
Sudet, nähkääs, alkoivat jo vähitellen
muuttua ihmisiksi. Ne halusivat
saada yhä enemmän taikavelliä päästäksensä
lumouksesta; sillä lumottuina oli niiden
tietystikin ollut paha olla, ja sen tähden
ne halusivat mitä pikemmin jälleen
ihmisiksi päästä.

Muutamien päivien kuluessa tapahtui
muuttuminen sitten niin täydellisesti, että
susina olleet voivat jälleen ihmisinä koteihinsa
palata. Silloin oli myöskin lappalainen
noitaukko kadonnut. Hän ei ollut
kenellekään mitään sanonut eikä mitään
palkkaakaan pyytänyt. Mutta metsälinnut
olivat kaikki paikkakunnalta kadonneet, ja
kymmenkunta vuotta kului, ennen kuin
semmoisia siellä ollenkaan nähtiin. Lappalainen
oli ne mennessään Lappiin johtanut.

Ihmiset, jotka olivat susina olleet, elivät
sitten taas ihmisinä kuolemaansa saakka.
Mutta isännällä ja emännällä, jotka vaivaista
ukkoa olivat niin suoranaisesti pahoin
kohdelleet, oli muistina entiseltä susiajaltansa
pitkät ja karvaiset korvat. Isäntää
nimitettiin kuolemaansa saakka ja sen
jälkeenkin «Susi-Mikoksi« ja emäntää «Susi-Vapuksi«.

Ja nämä nimet ovat kait todistuksena
siitä, että kertomus ainakin pääpiirteiltään
on totta.

Lähde: Lasten kuvalehti 1902, 
[1] no 2, s. 16 (8); 
[2] no 3, s. 23–24 (7–8); 
[3] no 4, s. 31–32 (7–8)

Anonyymi
Lasten kuvalehti
1902
Sadut