Juhana Flemingin viimeinen päivä
Juhana Flemingin viimeinen päivä.

Vanhojen asiapaperien perustuksella kirjoittanut

Jalmari Finne.

Oli lauantaiaamu marraskuun 10 päivänä 1599.
Vankihuoneessaan Turun linnassa oli Juhana Fleming,
kuuluisan marski Klaus Flemingin poika, ja valmistautui
kuolemaan. Hän oli kutsuttanut luokseen Turun
kirkkoherran mestari Gregerin, rukoili tämän kanssa
ja nautti Herran ehtoollisen. Mutta heti tämän jälkeen
heräsi hänessä halu ponnistaa voimiaan vielä
kerran, käyttää kaikki tuttavuudet avukseen ja, nuori
kun oli, pyytää toisia vanhempia toimimaan hänen
puolestaan. Hän olisi niin paljon tahtonut vielä järjestää
elämässä ja tahtoi elää ainakin vielä muutaman
päivän, sillä muutama päivä on paljon ja sinä aikana
saattoi vielä pelastuskin tulla. Hän lähetti sen vuoksi
heti kirkkoherran mentyä palvelijansa kreivi Mauritz
Leijonhufvudin luo ja pyysi tätä saapumaan luokseen
vankilaan. Edellisenä iltana oli Juhana lähettänyt hänelle
kirjeen ja siinä pyytänyt kreiviä toimimaan hänen
pelastuksekseen, mutta kreivi ei ollutkaan oikein halukas
tällaiseen toimeen, koska hänellä oli omia mieskohtaisia
syitä vihata Juhanaa. Palvelijan piti myöskin
mennä Juhana Scheelen luo ja pyytää herransa
nimessä, että koska hän ei voinut pelastaa hänen henkeään,
niinkuin moneen kertaan oli luvannut ja vannonut,
ainakin sen saisi aikaan, että pitäisi huolta
hänen äidistään ja sisaruksistaan ja saisi mestauksen
lykättäytymään maanantaihin asti, koska hän ei vielä
ollut ennättänyt valmistaa hautajaisiaan.

Palvelija meni Scheelen luo. Tämä vastasi:

— Minä olisin kaikin tavoin halukas auttamaan
häntä ja olisin valmis itse kärsimään jotain, jos sen
kautta voisin pelastaa hänen henkensä. Mutta enhän
minä ole mitään muuta kuin halpa sotilas ja palvelija,
jolla ei ole herransa edessä suurtakaan vaikutusvaltaa.
Sen minä täydellisesti vakuutan, ettei apuni ja lohdutukseni
tule puuttumaan hänen äidiltään ja sisariltaan
kaikessa siinä, mitä minä voin saada aikaan hänen
kuolemansa jälkeen sekä teoilla että neuvoilla.
Kun palvelija oli tämän tiedon tuonut Juhana Flemingille,
saapui vähän sen jälkeen Kreivi Mauritz
suuren joukon kera vankityrmään. Hän ryhtyi heti
asiaan lausumalla:

— Rakas Juhana Fleming, vaikka minun ei pitäisi
tuottaa teille murhetta nykyisessä tilassanne, niin
koska asiani koskee sellaista seikkaa, josta en voi olla
vaiti rakkaan veljeni kreivi Axelin puolesta, suonette
lauseeni anteeksi.

— Ja mikä on tämä asia? kysyi Juhana Fleming.

— Olen kuullut, että olette tässä maassa levittänyt
sellaisia huhuja ja väittänyt sitä varsinkin läsnäolevalle
Arvid Eerikinpojalle, että veljeni olisi ryhtynyt
salaisiin vehkeisiin kuninkaan kanssa armollista herraani
ja ruhtinastani vastaan ja aikoi muutamien
ratsumiesten lippukuntien kanssa, jotka hän jo oli
puolelleen houkutellut, mennä kuninkaan luokse, jos
Linköpingin taistelu olisi kestänyt vähän kauemmin.
Jos se on totta, niin vaikka hän onkin oma veljeni, en
häntä enää veljenäni pitäisi, vaan tulee minusta hänen
pahin vihollisensa ja ankarin vainoojansa. Sen vuoksi
minä pyydän, että tunnustatte selvän totuuden näiden
vieraitten miesten läsnäollessa.

Ja kreivi viittasi aatelisherroihin, jotka olivat hänen
matkassaan tulleet ja seisoivat oven suussa.

— Koska elinaikanne ei voi olla enää kovin pitkä,
niin ajatelkaa sen vuoksi sielunne autuutta ja elkää
viekö totuutta tai valhetta hautaan, vaan ilmaiskaa,
mitä asiasta todella tiedätte.

Tyynenä oli Juhana Fleming tätä kuunnellut. Hän
kumarsi hovitapoja noudattaen kohteliaasti kreiville
ennen vastauksensa alkamista ja lausui:

— Jalosukuinen kreivi Mauritz Steninpoika, mitä
tähän syytökseen tulee, niin on se väärä ja aivan valheellisesti
minun syykseni pantu, niinkuin paljon muutakin.
Arvid Eerikinpoika on täällä itse läsnä, hän voi
todistaa mitä hän on kuullut. Mutta omasta puolestani
vannon ja vakuutan, niin totta kuin toivon jumalan
minulle olevan armollisen ja toivon sieluni tulevan
autuaaksi, etten ole koskaan kuullut vielä vähemmin
itse laatinut sellaista puhetta kreivi Axelista. Mutta
tultuani tähän maahan kuulin kerran sen Lindorm
Bonden suusta. Istuimme ruokapöydässä, minä, Arvid
Eerikinpoika ja monta muuta, ja hän lausui sen pöydän
yli meidän kuultemme. Kun tästä asiasta keskusteltiin,
sanoin, etten ollut kuullut sellaista, mutta sen
vain tiesin, että Linköpingin taistelun päätyttyä ja
kun sovinto oli tehty, saapui kreivi Axel hänen kuninkaallisen
majesteettinsa kammariin ja uudisti siellä
uskollisuudenvalansa ja sitten he erosivat hyvinä ystävinä.
Siinä minä pysyn ja sanon vieläkin, että niin
tapahtui, enkä ole mitään tähän ennen enkä jälkeenpäin
lisännyt.

Silloin kreivi Mauritz lausui:

— Vai niin? Lindorm Bonde on tässä maassa levitellyt
muitakin valheita kuin mitä tämä on. Mutta
mitä tulee siihen, että veljeni erosi suosiossa ja ystävyydessä
hänen kuninkaallisesta majesteetistaan, niin
samoin teimme me kaikkikin.

Juhana Fleming oli vaiti ja vaiti olivat kaikki toisetkin.
Kuinka pieneltä tämä asia tuntuikaan sen
rinnalla, mikä nuoren Juhanan mielessä nyt eli. Hän
tahtoi saada varmuuden, ennen kaikkea muuta varmuuden
siitä, saisiko hän elää vielä pari päivää.

— Ja mitä sanoo herttua? kysyi hän.

— Mitään apua ei ole hänen puoleltaan enää odotettavissa,
vastasi kreivi.

Jälleen oli Juhana vaiti.

— Koska näen ja kuulen, ettei hänen ruhtinaallinen
armonsa anna vihansa lauhtua, vaan pysyy oikeudessaan,
niin tahdon mielelläni mennä kuolemaan ja jätän
asiani Jumalan kaikkivaltiaan huostaan, joka on oikea
tuomari ja tuomitkoon tässä asiassa minun ja niiden
välillä, jotka minut tuominneet ovat, niinkuin hänen
jumalallinen majesteettinsa parhaaksi katsoo.

Hän kääntyi aatelisherrojen puoleen ja sanoi;

— En minä kuitenkaan millään tavoin tahdo teidän
tuomiotanne laittaa, pyydän ainoastaan teitä, herra
kreivi, anomaan hänen ruhtinaalliselta armoltaan sitä,
josta te ja Joakim Scheele jo olette palvelijani kautta
saaneet tiedon, että kuolinhetkeni siirrettäisiin maanantaihin
asti. Minulla ei ole täällä vankilassa ollut
edes niin paljoa omaisuutta, että olisin voinut ostaa
itselleni ne laudat, jotka tarvitsen ruumiskirstuuni.
Vasta eilisiltana myöhään sain sen pienen lippaan, jossa
rahani olivat, hänen ruhtinaalliselta armoltaan takaisin
ja nyt siis voin pitää huolta hautajaisistani.

Tämä suora ja tyyni puhe ei ollut tekemättä vaikutustaan
läsnäolijoihin, ja kreivi Mauritz lausui:

— Rakas Juhana Fleming, suren suuresti sitä, että
te nuorella ijällänne olette tällaiseen tilaan joutunut,
sillä olettehan minulle jokseenkin läheistä sukua. Mutta
koska toisin ei voi olla kuin nyt on, niin toivon teille
jumalalta suurta kärsivällisyyttä ja varmaa toivoa
herraan Jeesukseen Kristukseen, vapahtajaanne. Ja
mitä rukoukseenne tulee, niin mielelläni sen vien perille
hänen ruhtinaalliselle armolleen.

Syvään ja juhlallisesti kumartaen toisilleen erosivat
herrat. Juhana viittasi palvelijaansa seuraamaan
kreiviä ja vankihuoneen ovi sulkeutui.

Lupauksensa mukaan meni kreivi Leijonhufvud heti
Kaarle herttuan huoneeseen. Kun hän sieltä vähän
ajan päästä palasi, sanoi hän palvelijalle:

— Minä puhuin hänen ruhtinaallisen armonsa
kanssa, mutta en saanut mitään suosiollista vastausta,
vaan ainoastaan sellaisia, jotka eivät olleet myöntäviä
eivätkä kieltäviä, ja joita en voi siis herrallesi lähettää
hänelle ilahdukseksi.

Palvelija riensi ilmoittamaan tämän herralleen, joka
kuultuaan vastauksen sanoi:

— Silloin uskon itseni ainoastaan Herran huomaan
ja kärsivällisesti odotan kohtaloani.

Ja tietäen, ettei mikään enää voinut hänen elämäänsä
pitentää, hän kirjoitti testamenttinsa ja ojensi sen palvelijalle
samalla pyytäen häntä viemään sen äidille
ja pysymään tämän luona uskollisesti palveluksessa.
Paljon häntä suretti se, että suku, kuuluisa Flemingin
suku, nyt oli kuolemaisillaan, sillä olihan hän suvun
viimeinen. Mutta olihan vielä jälellä marskin avioton
poika, Olavi Klaunpoika, ja nyt hän testamentissaan
pyysi, että Olavi, jos hän saa jäädä elämään, saa kantaa
Flemingien vaakunaa ja siis jatkaa sukua.

Ja ajatellessaan kuolemaansa ja sitä tapaa, millä se
hänen eteensä tulee, sanoi hän palvelijalleen:

— Mene kerta vielä kreivi Mauritzin luo ja sano,
että viimeisen pyynnön teen vielä tässä maailmassa
ja toivon, että hän niin toimittaa, ettei kuoltuani
ruumiini tai vaatteitteni suhteen mitään ilvettä pidetä.

Palvelija läksi toimittamaan tätä herransa asiaa.
Mutta olipa toinenkin jo tätä sitä ennen ajatellut,
nimittäin kreivi Magnus Brahe, joka oli Juhanan läheistä
sukua. Hän oli pyytänyt herttualta tätä samaa
asiaa ja saanut suostumuksen. Kun siis kreivi Mauritz
asiasta jo edeltäpäin tiesi, lähetti hän jousiampujan
pyövelin luo ilmoittamaan, miten oli päätetty.

Tänä aikana vangit tuotiin linnan pihalle. Täällä
Juhana näki kuusi ystäväänsä, joita sama kohtalo
odotti kuin häntäkin. Suurta surua hänelle tuotti se,
ettei näiden joukosta ollut päässyt vapaaksi hänen
velipuolensa Olavi, niinkuin hän hartaasti oli toivonut.

Mutta jo järjestyi joukko jalan astumaan Turkua
kohden. Ensimmäisenä kulki Juhana Fleming palvelija
rinnallaan. Pitkä oli tie linnasta kaupunkiin ja hitaasti
edistyi matka kuolemaantuomittujen astuessa
sotilaitten keskellä.

Ja Juhana Fleming puheli näin palvelijalleen:

— Sinua minä käsken kertomaan kuolemastani
äidilleni ja sisarelleni ja pyydä varsinkin äitiäni, että
hän surussaan tyyntyy, sillä minä kuolen mielelläni
ja iloisena, ja käyn tätä tietäni aivan kuin mies, joka
päivätyön tehtyään väsyneenä kiiruhtaa lepoon. Ja
minä uskon, ettei kuolema tule olemaan minulle mikään
kuolema, vaan ainoastaan maallisten vaivojeni loppu
ja kerran ikuisesti ilokseni päättyy, ja siellä toivon
vihdoin kohtaavani äitini, kun hän tästä murheen
laaksosta lähtee.

Hän otti sormuksen sormestaan ja lausui:

— Mitään muuta erikoista lahjaa ei minulla ole
hänelle antaa kuin tämä sormus. Pyydä häntä sitä
käyttämään muistona minusta ja lausu hänelle, että
jätin hänet herran kaikkivaltiaan huomaan, joka suuressa
surussaan on hänelle lohdutusta antava.

Jota lähemmäksi kaupunkia päästiin ja kun kaupunkia
kiertävän aitauksen portista tultiin sisään, sitä suurempi
joukko oli kansaa kokoontunut Linnankadulle. Missä
Juhana tuttavan näki, tälle hän ystävällisesti lausui
muutaman sanan, ja jos hän sellaisen kohtaisi, jota hän
mahdollisesti joskus oli loukannut, siltä hän tekoaan
pyysi anteeksi. Ja kun joukko näki tämän nuorukaisen
kulkevan tyynenä ja rauhallisena kuolemaansa kohden,
ei se voinut liikutustaan pidättää, vaan pitkin matkaa
kuului itkua ja nyyhkytystä.

Sillä kohtaa, missä Linnankatu nykyään tekee pienen
kulmauksen, muutama askel nykyisen Brahekadun
kulmasta kivisiltaa kohden, kääntyi silloin katu talojen
välistä rantaa kohden. Tässä, siis jonkun matkaa
nykyisen sillan alapuolella, oli senaikuinen puusilta,
joka vei joen yli raatihuoneentorille. Rannasta päin
tullen oli torin varrella, sen oikealla puolella neljä taloa.
Lähinnä rantaa oli rikkaan Schaefer suvun omistama
kartano, kapea kuja erotti sen n. s:sta Pyhän Ursulan
talosta, jonka vieressä oli komea Kankaisten kartano;
kuja erotti tämän taas Brinkkalan talosta, ja jälleen
kuja torin päässä olevasta raatihuoneesta. Torin toisella
puolella oli myöskin useita komeita kartanoita
siinä kohtaa, missä nykyään alkaa puistikko, jonka
takana sitten on kirkko.

Tultuaan torille riisui Juhana Fleming kaapunsa
ja otti hatun päästään ja antoi ne palvelijalleen. Tämän
tehtyään hän rohkeasti astui siihen piiriin, jonka
sotilaat olivat muodostaneet keskelle toria. Juhana
kääntyi joka taholle ja toivotti tuttavilleen sekä niille
monille naisille ja rouville, jotka läheisten talojen ikkunoista
katselivat, hyvää yötä. Muutamille hän viittoi
kädelläänkin. Sitten hän puhui näin:

— Te jalot ja ylhäissukuiset herrat, jalot ja ylhäissukuiset
naiset, samoin myöskin te rehelliset miehekkäät
sotilaat, aateliset ja aatelittomat, kirkonmiehet
ja oppineet, niin monta kuin teitä täällä läsnä on,
teille tahdon ystävällisesti antaa tiedoksi, että siihen
kuolemaani, jonka kohta kärsiä saan, olen henkisessä
suhteessa syyllinen syntisen sieluni tähden, ja jumalalle
tunnustan olevani suuri ja julkea syntinen ja olen
tämän kuolemani hyvin ansainnut ja vieläpä iankaikkisenkin
kuoleman, jos Jumala minua rankaisisi vanhurskaan
tuomionsa jälkeen. Mutta toivon ja lujasti
luotan, että Jumalani on minulle oleva armollinen ja
että hän tämän kuolemani kautta, jonka hän on minulle
tuottanut syntieni rangaistukseksi, avaa minulle
oven taivaalliseen iloon ja iankaikkiseen elämään.
Mutta maailmallisen mitan mukaan katsottuna tiedän
olevani syytön Jumalan ja kaiken maailman edessä,
eikä tähän minun kuolemaani ole mitään muuta syytä
kuin se halu ja pyrkimys, jolla herttua on suuttumuksen
ja vihan vaikutuksesta tahtonut hävittää sukuni, mikä
nyt hänen ruhtinaallisen armonsa tahdon täyttymisen
kautta tapahtuukin.

Heti astui silloin esiin herttuan tallimestari Anders
Niilonpoika, jonka toimeksi oli tullut rangaistuksen
toimeenpaneminen. Hän vastasi tähän sanoen:

— Te, Juhana Fleming, ette ole syytön, vaan koska
olette vehkeillyt armollisen ruhtinaani ja herrani
henkeä ja hyvinvointia vastaan, niin onkin se kääntynyt
omaan itseenne omaksi turmioksenne.

Juhana astui häntä kohden ja sanoi:

— Milloin minua on kuulusteltu ja milloin minua
on sytetty? Kuka sellaista voi minusta todistaa ja
milloin minut on laillisesti tuomittu? Sillä mitään
tuomiotani en ole kuullut, olen vaan kuullut Arvid
Eerikinpojan ja hänen apulaistensa lukevan erään kohdan,
että muka olisin kantanut petollista kilpeä isänmaatani
vastaan. Mutta muuta oikeudenkäyntiä ei
ole minun suhteeni pantu toimeen.

Silloin alkoi kuulua joukosta mutinaa. Jopa hän
erotti kiivaita ääniä, herttuan puoluelaisten nimittäin,
jotka vaativat, että hän olisi vietävä pois ja kuulusteltava
niiden sanojen vuoksi, jotka hän oli herttuasta
lausunut. Kun hän tiesi, että tällaista kuulustelua
pidettäisiin kidutuksen yhteydessä, lausui hän:

— Minä olen jalkaisin tänne tullut, mutta uudelleen
en astu takaisin täältä. Koska kerran olen kuolemaan
tuomittu ja siihen valmistunut, niin tahdon iloisena
kuolla ja uskon asiani jumalan liuostaan, joka oikeamielisyydessään
tuomitkoon minun ja niiden välillä,
jotka minut ovat tuominneet.

— Silloin on parasta, että annatte jumalan tuomion
tapahtua, lausui tallimestari.

Juhana Fleming sanoi kääntyen kansan puoleen:

— Ja sitten pyydän teitä, te rehelliset miehet, ettette
soimaa ja panettele minua kuolemani jälkeen,
vaan annatte anteeksi, jos jotakuta olen loukannut.
Minä puolestani annan mielelläni anteeksi kaikille
niille, jotka minua vastaan ovat rikkoneet.

Silloin kuului ääniä, jotka vakuuttivat ettei kellään
ollut mitään vihamielisyyttä häntä kohtaan.

Juhana kääntyi hiukan syrjään, riisui takkinsa ja
sanoi pyövelille:

— Tee se, mitä sinulle toimeksi on annettu, mutta
elä käy käsiksi vaatteisiini, vaan anna palvelijani
pitää ne.

Tämän jälkeen hän ojensi pyövelille yksitoista unkarilaista
kultarahaa, polvistui matolle, joka torille oli
levitetty, katsahti hiukan taakseen, ja kun hän huomasi
pyövelin olevan valmiina, kääntyi hän nopeasti takaisin,
sulki silmänsä ja kalpa katkaisi hänen kaulansa.

Olavi Klaunpoika tahtoi tulla mestatuksi heti velipuolensa
jälkeen, mutta tallimestari esti häntä siitä
sanoen, että ylhäisempien täytyy ensin saada vuoronsa.

Vasta viides oli järjestyksessä Olavi. Jo toiset
ennen kuolemaansa syytivät herjauksia herttuaa kohtaan,
mutta Olavi huusi kiihkoissaan:

— Jumala vaatii vielä hänen käsistään nuoren
Juhana Flemingin viattoman veren, ankarasti rangaisten
tässä ja tulevassa maailmassa.

Juhanan ruumis haudattiin muutama päivä sen
jälkeen yhdessä pään kanssa, mutta toisten aatelisherrojen
päät pistettiin raatihuoneen muurin yläpuolelle
peitsien päähän.

Lähde: Helsingin Kaiku no 20–21, 1913, s. 265–269

Jalmari Finne
1913
Helsingin Kaiku
Novellit
Turku
Historia:1600-luku