Eddan lauselmia
Ällös käy
 yli kynnyksen minkään,
 ennen kuin vaanit ja väijyt,
 näät tiedä ei, istua missä
 voi vihamiehesi
 lautsoilla laajan salin.

 Tarpeen on äly
 sille, ken pitkälti samoo;
 vapaus sulla on koissa.
 Mut silmiä isketään
 sille, ken nolo on
 ja talossa tuhmuuden tekee.

 Älä suullasi loista,
 älä koe olla sukkela;
 ole ennemmin varovainen!
 Mies viekas ja valpas
 kun vierailun tulee,
 hälle harvoin vaurio koituu;
 näät vilpittömämpää
 et toveria tapaa
 kuin mies-älyn mittaa äijä.

 Juomapöydissä
 valpas vieras
 on vaiti, kuin kuiskeen hän huomaa.
 Hän korvin kuulee,
 hän silmin seuraa;
 näin viisas väijyy ja vaanii.

 On onnellinen,
 ken kunniaa voittaa
 ja maineen mahtia niittää;
 sentään se horjuu,
 min omata voimme
 vain muiden mielistä etsein.

 On onnellinen,
 kell’ elämässänsä
 on äly ja kunnia oma;
 näät juonia paljon.
 on pahoja nähty
 nousevan mielistä muiden.

 Kanna et kuormaa
 kaunihimpaa
 kuin mies-älyn mittaa äijä;
 enemmän kuin talo
 tai tavara turvaa
 se outoa, harhautunutta.

 Ei ole niin hyvä
 kuin hyväksi sanotaan
 ihmisheimolle olut;
 mitä enemmän juot,
 sitä vähemmän älyät,
 minne sun älysi menee.

 Juovuin kerran,
 vahvasti juovuin
 luona Fjalarin viekkaan;
 pidot on parhaat,
 kun vieras kukin
 käy kotiinsa selvin aistein.

 Narri tuijottaa
 pitoihin tullen
 tai tuhmasti mumisten kuhnii;
 mut selvemmin päivää
 ens siemauksella
 koko luonteensa kaikille paistaa.

 Hän yksin tietää,
 ken kauas kulkee
 ja paljon maailmaa matkaa,
 miten lujasti kukin
 luonteensa ohjaa,
 ken älyää, mitä on äly.

 Älä juovu, mutta
 juo kohtuullisesti,
 puhu viisaasti tai ole vaiti!
 Sua siitä syytä
 ei kukaan, että
 sa varhain vuoteesi etsit.

 Ahmatti ahnas,
 jok’ ei tapoja tunne,
 syö sairaaksi itsensä;
 usein seurassa
 sukkelassa
 saa pilkkaa tuhmurin vatsa.

 Tuhma mies
 kaikki yönsä valvoo,
 kaikesta vaivaa kantaa;
 väsynyt on,
 kun aamu koittaa,
 mut murhe on eelleen sama.

 Tuhma mies
 ystäväks uskoo
 jokaista, hälle ken hymyten haastaa;
 mut huomata saa hän,
 kun käräjille tulee,
 hänt’ että vain harvat puoltaa.

 Tuhman miehen
 muiden seurassa
 vaieta visusti sopii;
 ei aavista kukaan,
 kuinka vähän hän tietää,
 jos hän harvoin haastaa;
 mut älytön nauta
 ei älyä itse,
 kun hän puita heiniä puhuu.

 Jo älystään korska
 hän on, kun kysyä,
 vastata valmista osaa;
 mut salata voida
 ei virhiä mitään,
 mi maan päällä mataa.

 Pitkä on polku
 luo vihamiehen,
 tien varrella vaikka hän asuis;
 mut luo hyvän ystävän
 on oikoteitä,
 hän vaikka kaukana kulkis.

 Paras on oma pirtti,
 vaikk’ ois mäkitupa;
 kukin kotonansa on herra.
 Maja olkikatto
 ja kaks vuohta omata
 on keveämpää kuin kerjuu.

 Aseistansa
 älköön väistykö
 mies matkalla askeltakaan;
 näät ei tiedä, milloin
 voi teillä noilla
 hän tarvita kärkeä keihään.

 Ystävällesi
 ystävä ole
 ja lahja lahjasta anna,
 pilkka maksa
 pilkalla takaisin,
 vilppi viekkaudella!

 Ystävällesi
 ystävä ole,
 hälle ja hänen ystävälleen;
 mut vihollisensa
 ystävän kanssa
 mies älköön ystävä olko!

 Lahoo tunturin
 lakkapää honka
 jota turvaa ei kuori, ei havut;
 näin myös käy miehen,
 jot’ ei rakasta kukaan,
 hän kuinka vois elää kauan?

 Pienet hiekkasärkät,
 pienet hyökylaineet;
 pienet on ihmisten mielet.
 Ei kaikk’ ole vertaiset
 viisaudessa;
 kukin aika kaikkea kantaa.

 Kyllin viisas
 kukin olkoon mies,
 liian viisas ei kukaan;
 näät riemu haihtuu
 rinnasta miehen,
 mi kaikki viisaana veikkaa.

 Tuli syttää tulen,
 siks kuin se sammuu,
 ja liekki liekistä syttyy;
 miesten puheesta
 mies oppii,
 mut ihmis-arka tuhmaksi tulee.

 Viisas mies
 suistaa osaa
 mahtinsa, suuruutensa;
 sotijalojen joukossa
 huomaa hän, että
 ole kenkään ei kaikista uljain.

 Ihmisten lapsille
 lieden lämpö
 ja auringon paiste on parhain;
 kun miehell’ on terveyden
 laupias lahja
 ja hän paheista loitolla elää.

 Ei ain’ ole onneton,
 ken on sairas:
 on toisilla pojistaan onni
 tai sukulaisista
 tai tavarasta,
 taas toisilla suurista töistään.

 On parempi elää
 kuin paarilla maata,
 mies karski saa karjaa kyllä;
 luona rikkaan ja riehuvan
 näin tulipalon
 ja ovella kuolema seisoi.

 Käsipuoli voi paimentaa,
 raajarikko ratsastaa,
 kuuro taistella kunnolla vielä;
 paremp’ on olla sokea
 kuin poltettu ruumis;
 et kuolleena mihinkään kelpaa.

 Karja kuolee,
 heimo kuolee,
 itse sa kuolet samoin;
 yhden tiedän,
 jok’ kuole ei koskaan:
 maine kuollehen miehen.

Anonyymi