Suomen kaarti 1877–1878
Kun sota Turkinmaalla
 Jo riehui parhaillaan,
 Ja viattomain veri
 Vuos’ siellä tulvanaan,
 Niin silloin miehet meidän
 Myös riensi rivihin,
 Ja moni isä jätti
 Nyt vaimon, lapsetkin.

 Laps’ kotinurkassansa
 Vuodatti kyyneleen;
 Pois läksi isä armas
 Kentiesi ijäkseen.
 Mut povehensa painoi
 Nyt äiti surunsa,
 Ja hiljemmin kuin ennen
 Hän kätki kaipuunsa.

 Sodasta kuului sana:
 «Teidänpä kaartikin
 Muassa ottelossa
 Ol’ Gorny Dubniakin,
 Kun vankka Suomalainen
 Se hakkas päälle vaan; –
 Mut moni sentään kaatui
 Sotahan ankaraan».

 Ja toinen sana kertoi:
 «Kun yli Balkanin
 Kovassa pakkasessa
 Miehissä mentihin,
 Ei ollut leipää tarpeeks’,
 Ei myöskään vaatteita,
 Vaan nälän, kylmän vaiheet
 Nyt saatiin kokea».

 Sanoma kuului kolmas:
 «Miehenne joukottain
 Uhriksi taudin joutuu,
 Mink’ ennättävät vain;
 Ja hiljallensa hiipii
 Jo kuolo monen luo,
 Ikuista rauhaa tarjoo
 Ja väsyneelle suo».

 Sill’aikaa rauha tehtiin
 Ja sota lakkasi,
 Ja harventuneet rivit
 Kotihin palasi;
 Myös joukko meidän pieni
 Läks’ paluumatkallen,
 Ja uupuneena saapui
 Se kotimäellen.

 Ja Suomi armas jälleen
 Tervehti miehiään
 Ja tarjos kotilieden
 Palkaksi vaivan tään;
 Nyt vaimot, lapset sulki
 Syliinsä armaisen,
 Ja haavat sydämmitten
 Taas meni umpehen.

Minna Krohn
Runot