Näkyni meren rannalla
Rantaan riensin, kun meri kirkas, tyyni
 Välkkyi illan kuu-valon loistellessa;
 Tuossap’ oikeen mert’ ihaellen istuin
                 Pensahan luoksi.

 Hetken istuin, – kuuluipa käynti nopsa,
 Käynti nopsa toi sulo neidon, nuoren;
 Neito laskeui lähi pehkon juureen
                 Ruohokko maahan.

 Merta kohden armahat löi hän silmät
 Taivon-kirkkaat, joit’ oli kyynel virrat
 Huuhtoelleet, ei toki himmennelleet.
                 Kirjehen otti.

 Kotvan katsoi lempivin silmin tuota,
 Polvelleen sen laski, ja silmäs jäälleen,
 Sitten kirjeen juur’ ala-reunasellen
                 Suukkosen pisti.

 Nyt hän lehden taitteli pensahasta,
 Tuota hellin suuteli kertaa kolme,
 Lainehillen viskasi sen ja kuiskas:
                 ”Saattaos hällen!”

 Silmäs kerran viel’ ulapallen, sitten
 Lähti sinne, mist’ oli tullut äsken,
 Silmäripsissään väris kyynel kirkas
                 Vierien maahan.

 Tunne moinen mieleni valtas, enkä
 Tiedä miksi mull’ oli tarvis kohta
 Liinaisella pyyhkiä kaste-helmet
                 Silmäini alta.