Lapsen tie
Tuolta, missä huomenrusko puuntaa,
 illankajoon vie
 synnyintanhuvilta lapsen tie
 kauas, kauas. Minne vievä lie?
 Johtaneeko auringon ja kuun taa?
 Kohoaa ja laskee, muuttaa suuntaa,
 mutta jatkuu, aina jatkuu tie.

 Aamunkoissa maantien valkosantaa
 uusi kaukaisuus
 käymään kutsuu, tuntemattomuus.
 Kiehtoo näkemätön ihanuus.
 Lapsi taivaltaa päin ilmanrantaa –
 väistyy näköpiiri, unta kantaa,
 sama iäti ja aina uus.

 Illansuussa kukkarinne riemun
 silmiin kangastuu:
 Vieras päivä paistaa, outo kuu,
 ihanimmin haastaa ihmissuu –
 huomispäivän taival sinne vie mun!
 Yhä riennän, yhä pettää tie mun,
 yllä sama taivas avartuu.

 Viittoi untenlinnan kultaviiri
 punahongikon
 latvain yli, valkokallion
 harjanteelta, humu karkelon
 onnellisen sieltä korvaan kiiri.
 Eeliä pakeni kuin näköpiiri
 haavemaa se saavuttamaton.

 Levähdän. Tie aukee suuntaan kahteen:
 taikaholvistoon
 untenmaan ja synnyinkoivikkoon.
 Matkan mitattoman käynyt oon –
 kiireellä jos lepäis lapsuusahteen!
 Pyörrä virranvuo ei lähtölahteen,
 rientää meren suureen suvantoon.

 Laskee, kohoaa ja muuttaa suuntaa,
 yhä vie ja vie
 kauas, pyörryttävän kauas tie.
 Eikö päättyvä jo tuonne lie
 vaaran laelle, joll’ ehtoo puuntaa,
 hongan hiuksiin unohtuneen kuun taa?
 Askel kiiruhtaa – vain jatkuu tie!

 Siitä kun jäi koivut synnyinmäen,
 arki, sunnuntai
 moni vieri. Eteninkö vai
 kehää kiersin? Yhtä lienee kai!
 Äänet korviini soi oudon väen.
 Unten kaupunkia tuskin näen,
 mutta aavistaa sen silmä sai.