Heinäkuunsää
Päivä hehkuva heinäkuun,
 hervonnut tuulen tuntu,
 neitoja sotkina salmen suun,
 vartta ei varjele huntu.

 Kukkea, ruusuinen kuultavuus
 helliä päivän paahdon, –
 Afroditenko synty uus
 helmasta aallon vaahdon?

 Kaukana autere karkeloi,
 siintävi laivan sauhu.
 Höyrypilli jo pitkään soi –
 vallaton kiire ja kauhu!

 Poiss’ ovat, aaltoko vei ne vai
 ilmako, metsän lehto?
 Autuas aalto, jok’ olla sai
 kuolematonten kehto!

 Autuas ilma ja metsä, maa:
 Hellasta Pohjan mailla
 saivat hetkisen heijastaa,
 hehkua Hellaan lailla.

 Helios orhinsa ohjaa päin
 korkeuden sinivuorta,
 kylmän maassakin kypsyttäin
 hempeä neitsytnuorta.

 Maassa, min kohta jo kytkee jää,
 hankien alle mi haipuu,
 kauneus, kauneus välkähtää,
 maan ilo, ihme ja kaipuu.