Hyttynen
Käyn nukkumaan –
 mitä kuulenkaan?
 Mikä kumman lystikäs ääni?
 – si, sii, sisisuu
 yhä uudistuu
 ja kiertää ympäri pääni.

 Ken pistääkään
 mua piikillään,
 käy otsalleni kuin kotiin?
 Taas liehuu pois
 tuhat ääntä kuin ois –
 mua vaaditko suuriin sotiin?

 Nyt hyttynen,
 mies myttynen
 käy uljaana vuoteen laitaan,
 ja sihattain
 mun korvahain
 nää sanat sointua taitaa.

 ”Suon lapsi lien,
 mun pesän pien’
 suohetteessä heijaa hiljaa.
 Ja kätkyen
 niin pehmoinen
 on suoveden vehreä nilja.

 Ja elon sain
 ma toukaltain,
 mi suoveden niljassa eli.
 Mun kertoa suo:
 tuli munasta tuo,
 joka liejussa elosteli.

 Nyt vapaana
 si, sii, sisa,
 suon helmasta terveiset tuon.
 Käyn kammioosi
 si, sii, sisisi,
 mun korvaasi soitella suo.

 Kun hetken vaan
 ma elää saan,
 miks’ murheella viettäisin tuon?
 Jos oot ystävä mun,
 niin ma nukutan sun,
 iltalauluni kauniimmat suon.

 Vaan vihamies
 oot kukaties,
 kas silloin ma kiusottelen:
 Sy, syy, sysysyy!
 Unes poissa pysyy,
 koko yön sua kutkuttelen.

 Ja halun saan
 nyt puremaan,
 imen vertasi punaisinta.
 Pistän syvälle piin
 suontes kudoksiin,
 Vaikk’ oisi se henkeni hinta!

 Mun tappanet –
 kas, kymmenet
 ne kostavat murhatyötä:
 sy, syy, sysysyy,
 sy, syy, sysysyy,
 sitä kaameeta kauhunyötä!”

 Ja hyttynen
 lens’ otsallen,
 imi pisaran puhtainta verta.
 Vaan läiskis! – ken löi?
 Se henkensä möi.
 Oli hiljaista sillä kertaa.

 Pää murskanaan,
 siipi sijoiltaan
 ja vailla varpaita, nenää
 on hyttynen
 mies myttynen. –
 Ei tullut unikaan enää.