Ihmeellinen matka historian mailla/Kuudes luku
Ihmeellinen matka historian mailla.

Kirjoittanut Jalmari Finne.

KUUDES LUKU.

Kalle ja Maija alkavat marista,
saavat rangaistuksensa
ja putoavat merkilliseen
paikkaan.

Kun Paracelsus lakkasi jälleen
pyörimästä, niin näkivät lapset olevansa
keskellä aivan asumatonta
seutua. Kaikkialla oli vain kallioita,
merta ja saarta.

— Mikähän paikka tämä on?
kysyi Kalle.

— Minä en tiedä, sanoi Paracelsus,
mutta odottakaahan, niin käyn
kysymässä viisi sataa vuotta eteenpäin.

Samassa hän jo lausui taikasanansa
ja alkoi pyöriä. Kun hän uudelleen
tuli näkyviin, niin sanoi hän:

— Tämä on Helsinki.

— Mutta eihän täällä ole taloja,
ei katuja, ei raitioteitä, sanoi Maija.

— Mutta kyllä tämä on Helsinki,
sanoi Paracelsus. Minä pyörin tällä
samalla paikkaa ja silloin minä tulin
keskelle suurta laumaa nuorta väkeä,
joilla oli valkoiset lakit päässä ja
huusivat kauheasti.

— Ne olivat uusia ylioppilaita,
sanoi Kalle.

— Silloin minä kysyin eräältä sellaiselta,
missä minä olin. Hän katsoi
minuun aivan kuin hulluun ihmiseen.
Lopulta hän kuitenkin sanoi
minun olevan Helsingissä. Minä
kysyin häneltä silloin, koska kaupunki
on perustettu. Hän katsoi
minuun pitkään ja viittasi kädellään
tällä tavalla.

Ja Paracelsus näytti, miten ylioppilas
oli tehnyt. Maija selitti silloin:

— Se on tapana koulussa, kun
näytetään, että osaa vastata.

— Sitä minäkin arvelin. Ja sitten
tuo nuori mies sanoi, että kaupunki
perustettiin ensin jonnekin muualle,
flöntti-joen suuhun v. 1550.

— Kyllä se oli Vantaan-joen suuhun,
sanoi Maija.

— Niin kai se nimi olikin. Ja
sieltä se muutettiin tänne 1640. Me
olemme nyt siis Helsingissä, jossa
on yliopisto.

— Ja se perustettiin samana
vuonna kuin Helsinkikin, mutta
ensiksi Turkuun ja muutettiin tänne
vasta silloin, kun Turku oli palanut,
sanoi Kalle. Mutta minä en pidä
yliopistosta, sillä sinne päästäkseen
pitää lukea niin hirveän paljon kirjoja.

— Minä vihaan kirjoja, sanoi
Maija, en juttukirjoja, mutta niitä
kaikenlaisia oppikirjoja. Minä tahtoisin
ne kaikki hävittää!

Mutta nyt suuttui Paracelsus, ai,
kuinka hän suuttui! Hän ei vähään
aikaan saanut ollenkaan sanaa suustaan,
leukapielet vain kävivät. Ja
sitten hän viimein alkoi haukkua, ja
kuinka hän haukkui lapsia! Nämät
eivät ennen olleet sellaista sanatulvaa
kuulleet. Kun Paracelsus
käytti kiukuissaan kaikkia maailman
kieliä, niin eivät he ymmärtäneet
hänen sanojaan, mutta muodosta
päättäen oli hän hirveän vihainen.
Viimein hän lausui:

— Teillä on liian hyvä olla, teillä
on liian paljon kirjoja, siksi ette
ymmärrä antaa niille arvoa. Mitä
kirja on, sen minä tiedän. Ja minä
näytän teillekin jotain, jotta kerrankin
oppisitte kunnioittamaan kirjaa!

Ja samassa hän oli jo lapset siepannut
viittansa alle ja nyt lähdettiin
ilman halki. Kun he viimein
seisahtuivat, olivat he erään harmaassa
kivimuurissa olevan portin
edessä.

— Tämä on Turun luostari ja
tässä on sen portti, sanoi Paracelsus.
Teidän aikananne kulkee tämän paikan
yli Kaskisten katu eikä kukaan
edes tiedä, että samalla kohtaa on
tiedon ahjo ollut.

Hän puki häthätää lasten päälle
keskiaikaiset puvut, jotka kovasti
muistuttivat kolttia ja olivat hyvin
yksinkertaisia. Sitten hän viittasi
porttiin ja sanoi:

— Tämä on kuuluisa portti, sillä
sille on kerran Ruotsin kuningas,
Kaarle Knuutinpoika, paetessaan
vihollisiaan, kolkuttanut.

Hän kolkutti portissa olevalla
portinkolkuttimella. Se oli käyrä
rauta, jonka yläpää oli kiinni portissa
ja alapää löi porttiin, kun rautaa
nosti ja sitten antoi sen pudota.

— Meidän talossa on sähkönappula,
sanoi Kalle.

Paracelsus loi häneen vihaisen
katseen. Portti avattiin ja he 
 luostariin. Paracelsus vei lapset
erään ystävänsä, vanhan munkin
kammioon ja näytti pergamentteja,
joille munkki oli hienosti kirjoittanut.

— Tässä on jotain katsottavaa,
sanoi hän.

— Kovin on huolellisesti kirjoitettua,
sanoi Kalle. Meidän isä
sanoo aina, että kyllä kirjapainossa
latojat ymmärtävät vaikka millaista
käsialaa ja sen vuoksi hän sohiikin
sinne ja tänne.

— Tyhmä nulikka, sanoi Paracelsus,
ei tänä aikana ole mitään kirjapainoa.
Tämä tässä on itse kirja.
Pergamentti on kallista, kirjoitustyö
kallista ja yksi kirja maksaa yhtä
paljon kuin kokonainen kartano.

— Ja minulla on yhteensä viisikymmentäkahdeksan
kirjaa! sanoi
Kalle. Olen minä todellakin rikas.

Mutta Paracelsus ei enää kuunnellut,
hän kiskaisi lapset taas viittansa
alle ja nousi ilmaan, jolloin
luostarissa kerrottiin, että vanhan
munkin kammiossa oli käynyt paholainen
kahden pikkupaholaisen
kanssa.

Kun lapset jälleen olivat maan
päällä, niin puki Paracelsus heidän
ylleen uudet puvut. Kalle sai säämiskänahasta
tehdyn leveän takin
ja leveät sarkahousut, päähän leveälierisen
hatun ja jalkaan saappaat.
Maija sai leveän hameen ja röijyn,
jonka kaulus oli pitsiä ja päähän
huopahatun, jossa oli sulka.

— Nyt on vuosi 1642, sanoi Paracelsus
ja te saatte nähdä ensimäisen
kirjapainon tässä maassa.

He menivät puutaloon, jossa
eräässä huoneessa oli neljänkymmenen-vuotias
ruotsia puhuva mies,
jota Paracelsus kutsui Petter Valdiksi.
Tämä näytteli tulijoille
suurella ylpeydellä kirjapainoaan.
Siinä oli yksi ainoa käsikone, jolla
painettiin. Kirjainlaatikon luona
seisoessaan sanoi Petter Vald:

— Kirjaimia on hiukan vähän,
mutta me voimme kuitenkin aina
latoa kahdeksan sivua kerrallaan
ja sitten painaa sen. Onhan se aivan
suuremmoista. Eikö olekin?

— Kuinkahan kauan kestäisi
latoa ja painaa silloin yhtä helsinkiläistä
sanomalehteä? sanoi Kalle.
Olisi se hirveä taksvärkki!

Hän nauroi ja Maija yhtyi siihen,
mutta ei kestänyt kauankaan,
ennenkuin Paracelsus oli tarttunut
heidän niskaansa ja he olivat kadonneet.
Tästä tapauksesta kirjoitti
sitten Vald oppineen selostuksen
latinankielellä ja kutsui sitä: »Tuulenpyörteen
merkilliseksi vaikutukseksi».

Jonkun ajan päästä olivat lapset
jälleen maan päällä, mutta nyt maaseudulla.

— Tämä on Pälkänettä, sanoi
Paracelsus. Ja nyt on juuri paraillaan
se aika, jonka nimi on Iso-viha.

— Alkoi vuonna 1710 ja päättyi
Uudenkaupungin rauhaan 1721,
sanoi Kalle tahtoen saattaa Paracelsuksen
lempeälle tuulelle, sillä
tämä oli vielä vihaisen näköinen.

— Ja nyt on vuosi 1714, sanoi
Paracelsus. Tulkaa tähän taloon.

Hän vei lapset erääseen taloon,
puettuaan ensin heidän ylleen aivan
talonpoikaiset puvut, jotka olivat
harmaata sarkaa. Talossa näkivät
lapset miehen, jota Paracelsus kutsui
Daniel Medelplaniksi, veistävän
kirjaimia puulaattoihin.

— Katsokaa tätä, katsokaa tätä,
sanoi Paracelsus. Kun kansalla ei
ole aapistakaan enää ja lapset tahtovat
oppia, mutta kirjapainoa ei
ole, niin tässä kaiverretaan kirjaimet
puuhun ja sitten painetaan aapinen.
Ja nämät lapset ovat onnellisia, kun
heillä on edes aapinen, kun heillä on
edes se kirja!

Ja Maijan oli oikein paha mieli
siitä, että hän oli tahtonut hävittää
kirjat maailmasta, sillä nyt hän huomasi,
kuinka hyvä hänen oli olla,
kun aina oli sentään jotain luettavaa.
Hänen teki jo mieli pyytää
sopimattomat sanansa anteeksi, kun
Paracelsus olikin siepannut heidät
käsiinsä ja taas alkanut lentää
ilmaan.

Kun he avasivat silmänsä, niin
olivat he Helsingissä erään talon
rautapeltisellä katolla. Paracelsus
kääntyi lasten puoleen ja sanoi:

— Te olette minua syvästi loukanneet
sillä, että olette halveksineet
kirjoja! Minä olen pitänyt niitä
kaikkein pyhimpinä asioina maailmassa,
sillä niiden kautta säilyy sivistys
vuosisatoja. Ja nyt olen päättänyt
sanoa teille hyvästi, sillä teidän
kaltaistenne kanssa en halua olla.

Kalle oikein sävähti ja hänen
mielensä tuli pahaksi. Maija alkoi
itkeä ajatellessaan, ettei hän enää
saisikaan historiassa matkustaa.
Mutta eivät he ehtineet mitään sanoa,
kun Paracelsus jo oli tarttunut
Maijaan ja heiluttaen häntä ilmassa
heitti hänet kadun toisella puolella
olevan talon avoimesta ikkunasta
sisään.

Tämä talo oli Otavan kirjapaino,
jossa juuri suuri rotatsionikone painoi
lastenlehteä, jonka nimi on »Pääskynen».
Kirjapainon faktori, joka
painatustöitä johtaa, seisoi juuri suuri
painoarkki kädessä, kun Maija lensi
ihan keskelle sitä ja meni sen läpi.

— Mikä kärpänen se on? sanoi
faktori.

— Maija se on! vastasi Maija, joka
oli pudonnut suuren paperiarkin
päälle.

Samassa ölähti pahasti se mies,
joka seisoi koneen reunalla, sillä
hänen päänsä yli lensi jotain mustaa
ja putosi aivan keskelle konetta. Se
oli Kalle. Olipa se onni, että kone
saatiin ajoissa pysäytetyksi, sillä
muuten olisi Pääskyseen tullut oikein
suuri ja litteä kuva Kallesta.

Kun he selitettyään asiansa viimein
tulivat kadulle, sanoi Kalle:

— Taisi loppua jo ihmeellinen
matka historian mailla. Jos olisin
pitänyt suuni kiinni, niin ei Paracelsus
olisi suuttunut eikä jättänyt
meitä.

— Oli onni, etten enää sanonut
mitään pahaa historiasta, lausui
Maija, sillä silloin olisi hän varmaankin
jättänyt meidät oppimaan johonkin
aivan vieraaseen aikaan. Ja
se olisi ollut hirveää.

— Ei surra sentään, sanoi Kalle.
Vaikka emme enää pääsekään
Paracelsuksen kanssa historian
maille, niin pääseehän ajatuksissaan
ainakin, kun vain oikein hyvin
kuvittelee.

— Niin, kun oikein hyvin kuvittelee.

Ja siihen päättyi Kallen ja
Maijan ihmeellinen matka historian
mailla Paracelsuksen seurassa ja he
saivat alkaa sitä tehdä ainoastaan
ajatuksissaan.

Lähde: Pääskynen no 6, 1915, s. 129–132 (11–14)

Pääskynen