Talviaamuna
Kuin tuhkasta nousevan Foiniks-linnun heltta
 idän ilmalta kohoaa punainen pilvenlonka.
 Sinen-musta yöllisen taivaan silkkiteltta
 veren-tummaksi purppurasametiksi muuntuu,
 sadattuhannet hopeahiilut sen sammuvat salaa,
 vain muutama suuri kultanasta
 sen palteilla himmeten palaa.
 Viti kuultava, kukkea, satanut vasta
 jäkälille kallionkiireen korkean, jonka
 laell’ ihaillen seison, tulppaanitarhaksi puuntuu,
 tulisoihtuna roihuaa mahtava, lakkapää honka.

 Sopusointu luonnon, kauneus juhlallinen!
 Suven kukkeudessa ei suur ole ainoastaan,
 vaan myös ylevyydessä valkean vaateparren.
 Lumipilvien kahleeton keinunta, helminen häivä
 yläpuolella murheiden maan, ihanuudessa sinen!
 Oi hongan nousua taivaan kattoa vastaan,
 punahehkua pyörryttävää lujan, tervaisen varren,
 jota silaa nouseva, kuparinkeltainen päivä!
 Iankaikkinen tuuli onneen ja suruttomuuteen
 lumikruunua tuudittaa, ja maaemo lastaan
 yli pakkasen varjelee suven kukkaan uuteen,

 imettäin povellaan monihaaraista, vankkaa juurta
 hämäryydessä yön elonvoimin lämpimin, pimein..
 Niin sinäkin, sieluni, uppou juurin syvin
 läpi jääs, alapuolelle murheesi hyytä ja routaa,
 syvän voimaa juomaan turvallista ja suurta,
 maan, mahtavan luonnon runsasta maitoa imein;
 taas yöstäsi ylhene pilviin pyrkivin tyvin,
 taas latvasi suo avaruuden laineilla soutaa,
 elon ihmettä nauttia onnellista ja suurta!
 Miten kaunista kaikki on täällä ja kaikki hyvin!