Merimies G. Lundströmin muistelmia/5
Merimies G. Lundströmin muistelmia.
(Jatkoa viime numeroon.)

.

Ochotskassa saimme odottaa viikkokausia
ennenkuin Sitkasta joutui laiva, joka oli
meidät viepä meren toiselle puolelle, Ameri­kan 
tantereelle. Tässä laivassa oli kattei­nina 
eräs herra Bartram, joka oli Venäjän
kruunun palveluksessa ja vapaehtoisesti läh­tenyt 
Sitkaan, jossa hän oli oleskellut jo
kolme vuotta. Suureksi ihmeekseni ja ilok­seni 
puhui katteini sekä suomen että ruotsin
kieltä. Kyselin häneltä yhtä ja toista Sit­kan 
oloista, tutustuakseni hieman uuden elä­mäni 
kanssa. Muun muassa sain häneltä
kuulla, että vasta tulleet pantaisi puun hak­kuusen 
eli, sikäli kun olivat tottuneet kirvestä
käyttämään, laivojen korjauksiin ja veneitten
parantamiseen. Tätä kuullessani alkoivat
ajatukseni kiireesti lentää entisen ja nykyisen
elämäni väliä. Kun viimeinkin sain ne sei­sahtumaan, 
päättyivät siihen, että minusta
väkisen tehdään kirves-mies. ”Siihen tyytyä
täytyy, kun ei parantaa voi,” arvelin itsek­seni, 
”ehkäpä onnistun paremminkin siinä,
kun en kerran muussa, ammatissa ole voinut
itseäni ihmisiksi käyttää.”

Vihdoin viimeinkin päästiin perille, Sit­kan 
satamaan. ”Kasarat,” niinkuin meitä
vastatulleita nimitettiin, vietiin heti pää­miehen 
tykö. Tämä huusi kirjasta jokaisen
nimet ja kysyi mitä ammattia kulin kykeni
tekemään. Tulipa niin minunkin vuoroni.
”Osaan kirveen kanssa työskennellä,” sokelsin
minä murtavalla venäjän kielellä. Tämän
perästä sai itsekukin viedä tavaransa kasar­miin, 
joka tuli asunnoksemme. Täälläkös oli
elämää ja melua, kun kappale toista sataa
miestä oli yhdessä!

Seuraavana aamuna lähdettiin työhön.
Ensimmäinen työ oli sahalautojen kanto. Sen­jälkeen 
pantiin meidät vetämään maalle hir­siä, 
jotka olivat suuria kun uhka mastopuu.
Puun latvaan sirottiin kiinni paksu köysi,
johon viisikymmentä miestä tarttui käsin ja
Markunoff alkoi vetolaulun, johon onnistui­kin 
saada niin sointuman säveleen, että in­[n]ostutti 
yksin parttavoinkin eli työn johtajan.
Jokainen värsy loppui näin: ”siloonojaa
sommapajat uraa!” ja kun tämä miimeinen
sana läksi laulajan suusta, niin silloin joka
mies alkoi täysin voimin vetää. Tällä ta­voin 
vedimme suurimmatkin puut aivan
helposti ylös merestä ja tulinpa huomaa­maan, 
että kuta parempi laulaja oli sitä köy­käsempi 
oli myös puu nousemaan. Kun joi­takuita 
puita oli vedetty maalle, niin pan­tiin 
miehet muuhun työhön, mikä minnekin,
kuka kunnekin. Satamassa oli yksi laiva
otettu maalle korjattavaksi. Siihen oli pan­tavana 
uusi täkki ja uudet mastot. Tänne
vietiin meidän joukostamme kaksi miestä,
jotka, miten minäkin, olivat sanoneet osaa­vansa 
kirvestä käyttää. Mutta tuskin oli­vat 
siellä olleet puolta tuntia, ennen­kuin 
jo ajettiin pois, ja mestari samalla
viittasi minua tulemaan. Sydämeni säp­sähti, 
sillä pelkäsin minulle käyvän samoin,
kun olin edellisiä paljon huonompi kirves­mies. 
Läksin kuitenkin onneni päälle. Mes­tari 
osoitti erästä täkkilankkua, joka oli pan­tava 
paikalle. Rohkeasti tartuin laukkuun
ja onnistuinkin saada sen mukavaan paikkaan.
Mutta tässakös rupesi sydämeni nyt tykyttä­mään 
taitamattomuudesta ja pelvosta, oi­keenpa 
kävi vihakseni. Kun nyt olin saanut
lankun paikalleen, niin kaappasin äkkiä vink­kelin 
ja kynän, jolla merkitsin, mistä paikasta
tuli pois ottaa. Tämän nähtyään meni mes­tari 
pois tyköäni ja sanoi toisille: ”hän nä­kyy 
olevan vanha laivantekiä.” Sen koomin
ei minua enempatä tarkastettu, ehkä usein
meni hyvinkin väärään. Tällä tavoin sain
oppia koko lailla kirvestä käyttämään ja pa­hin 
hankaluuteni oli vaan, kun en ensimmältä
osannut venäjän kieltä, että vähän päästä
täytyi tulkkia käyttää.

Jonkun päivän kuluttua annettiin meille
jokaiselle pyssyt ynnä muut sotatalut ja tästä
alkaen harjoitettiin meitä yksi tunti päivässa
ampumisessa. Ensimmältä meitä äköilti tä­mä 
sotilaan ammatti, mutta eipä monta ai­kaa 
kulunutkaan, ennenkuin jo huomasimme
tarpeellisuuden. Muan alkuperäiset asu­jamet, 
Kolossit, nostivat, näet, alituisia rau­hattomuuksia 
ja hyökkäsivät päälle aina vä­hän 
väliä. Varovaisuutta vaadittiin. Ko­lonian 
ja Kolossien rajalla seisoi aina kolme
vahtia joilla itsekullakin oli suuri soitto-kello,
jota aina paukuttivat, kun Kolossit näyttivät
rauhattomuutta. Kasarmin luona seisoi sa­moin 
aina vahti. Kun nyt yhden eli toisen
kellon ääni kuului, niin silloin kaikki vahdit
alkoivat paukuttaa kellojansa ja joka miehen
täytyi samassa hankkimatta olla valmiina
sotaan. Varsinaisia sotilaita oli meillä noin
kahteen sataan mieheen, jotka väliajoilla te­kivät 
työtä, miten mekin, kasarmin edessä.

Tämä alinomainen rauhattomuus oli meille
tietysti ensimmältä varsinkin sangen tukalata
ja outoa. Hankaluutta ei myöskään alino­maiset 
pahat ilmat lieventäneet, sillä, paitsi
talviaikaa, jota kesti noin kaksi kuukautta,
satoi melkeen aina. Sitä varten oli täyty­nyt 
tehtä suuret katokset, joiden alla tehtiin
kaikki veistotyöt.

Kurjinta kaikista oli kuitenkin miesten
huono elämä kasarmissa. Siellä juotiin ja
tapeltiin, siellä rähistiin ja mellastettiin, ett'ei
koskaan ollut yön lepoa eikä päivän rauhaa.
Viinaputelli maksoi 25 ruplaa pankkoossa,
mutta nimipäivänään sai itsekukin olla va­paana 
ja annettiin vielä kaksi putellia vii­naa 
varsin helpolla hinnalla, nimittäin 3
ruplalla kappale. Siellä näet luettiin pank­koluvun 
jälkeen, ja käytettiin nahkarahaa, 10
kopeekkaa oli pienin ja 25 ruplaa isoin raha.
Näin suuressa joukossa tietysti oli nimipäi­viä 
lähes joka päivä, välistä monta yhtenä
päivänä ja silloin aina oli elämä mitä jul­minta.

(Jatk.)

Jatkokertomuksen osat