Taudista toipuvalle
Oi, suo mun luonas istua hiljaa, nähden,
 Kuink’ kevät kaunis koituvi talven yöstä
 Ja, kukkais-vauloin, purppuranauhat päässään.
               Onnelan päiviä suo.

 Ma istuin taannoin, tyttöni, vuotehellas;
 Sun silmäs synkkä ol’, iho riutununna,
 Ja kuolon kalpeus niin kuni nietos kylmä
               Verhosi kasvoja vaan.

 Nyt talvi karkas. Taas kevät-aurinkoisna
 Säteilee mulle silmäsi armas katse,
 Ja lauhain poskein lämpimä uhkuu jälleen
               Ruusuja, liljoja myös.

 Hymyilyt kaikki, tuon ihatarten parven,
 Ku säikkyin lensi hirviön alta karkuun,
 Keräilee luokseen, mitkä sun otsas kirkas,
               Mitkä sun viehkeä suus.

 Ma katson sorjain leikkiä hetken aikaa,
 Kuink’ uudet hemmet perhoja noita viettää,
 Siks’ kunnes itse perhona leijaan myötä
               Virmana leikkimähän.

 Itkuista, joilla talveas kastin, tyttö,
 Kevääsi kauno-kukkia palkaks’ suonee;
 Huokuista, jotka kalpea suus’ mult’ otti,
               Terveeltä suutelun saan.