Jos Parnassolle nousta voisin
Jos Parnassolle nousta voisin,
 tai runon hetteillä mä oisin,
 niin sulokielin ilmi toisin,
 kuink’, armahin, sua lemmin.
 Mut Corsincon vain siintää tuolla!
 Runottareni Nithin vuolla
 sä itse oot, kun Pohjan puolla
 ma laulan, kuin sua lemmin.

 Siis, runotar, suo soinnut mulle
 ja innon sanat ihailulle,
 kun suviaamuun laulan sulle,
 kuink’, ainoinen, sua lemmin.
 Niin norjin liikkein haassa leijaat:
 nään hoikan vartes, silmäs seijaat,
 mun veikeänä luokses veijaat, –
 kautt’ taivasten, sua lemmin!

 Öin, päivin, kentällä ja ko’issa
 sua muistan, helkyt lauleloissa,
 et aatoksistain ole poissa;
 kuin henkeäin sua lemmin.
 Vaikk’ aavain taa veis tieni milloin,
 pois maille, miss’ on päivä illoin,
 ma kuoloon saakka vielä silloin,
 myös sielläkin sua lemmin.