Kiljuset päättävät ruveta partiolaisiksi ja auttaa kaikkia ihmisiä
Kiljuset päättävät ruveta
partiolaisiksi ja
auttaa kaikkia ihmisiä.

Kirjoittanut Jalmari Finne.

— Ole valmis! Sehän on partiolaisten
tunnuslause! sanoi isä Kiljunen.
— Se sopii aivan erinomaisesti
meillekin, sillä mehän olemme aina
valmiita mihin hyvänsä. Meidän
täytyy perustaa aivan oma erikoinen
partiojoukkomme ja näyttää ihmisille,
mitä syntyy, kun ollaan oikein
valmiita, niinkuin me olemme!

Kiljusilla oli tapana aina vastata
myöntävästi kaikkeen siihen, mitä
joku heistä sanoi. Hehän olivat aina
yhtä mieltä kaikissa asioissa. Ja
kun isä Kiljunen huusi sellaisella
äänellä, kuin ainoastaan Kiljunen
voi huutaa: Ole valmis! niin hurrasivat
kaikki perheen jäsenet, ja naapureissa
heräsi aavistus siitä, että
jotain jännittävää, oloja mullistavaa,
koko maalle vaarallista oli tulossa. Ja
jos maan hallitus olisi tiennyt, että
Kiljuset aikoivat liittyä partioliikkeeseen,
niin olisi se kieltänyt koko
partioimisen maassa.

Mutta vielä ei kukaan aavistanut
mitään, eivät edes Kiljusetkaan, he
vain hurrasivat. Isä, äiti Kiljunen,
Mökö ja Luru, sekä heidän sisarensa
Plättä. Tämä oli kolmivuotias ja
jo puhuikin, vaikka hiukan sekavasti,
niinkuin pienet lapset yleensä,
mutta huutaa hän osasi, sillä olihan
hän Kiljunen. Sanotaan, että maailman
kimeimmät äänet ovat porsaan
ja pikkulapsen, mutta mistään
maailmasta ei voisi löytää niin kimeä-äänistä
porsasta, että se olisi
vienyt voiton Plätästä. Poikien
koira Pulla, joka jo oli tullut vanhaksi
ja hiukan kankeaksi, päästi
iloisen haukunnan, sillä Kiljusten
hurratessa se tiesi kohta tapahtuvan
jotain merkillistä.

Partiolaisten ensimäinen velvollisuus
on auttaa toisia ihmisiä, sanoi
isä Kiljunen. — Meidän täytyy
mennä auttamaan ihmisiä!

Ja tämän päätöksen tehtyään he
läksivät liikkeelle löytääkseen jonkun,
jota auttaisivat. He asuivat
maalla, ja siellä aina on tilaisuutta
auttaa toisia ihmisiä. Oli kevät ja
ihmiset täydessä maalaisten touhussa.
Kun Kiljuset olivat kulkeneet
parittain maantietä pitkin,
edellä isä ja äiti Kiljunen, sitten
Mökö ja Luru ja heidän takanaan
Plättä ja Pulla rinnatusten, näkivät
he pellolla naisen, joka istahti äkkiä
kyyrylleen.

— Tuolla on nainen, joka on sairas
ja on pudonnut istualleen, sanoi äiti

— Ole valmis auttamaan, sanoi isä.

Hän viittasi pojille juhlallisesti
kuin kenraali. Heti ryntäsivät pojat
pellolle säikähtyneen vanhan vaimon
luo ja nostivat hänet hartioista seisaalleen.
Vaimo ei sanonut mitään,
hän vain seisoi ihmettelemässä tätä.
Pojat palasivat maantielle ja isä
taputti heitä olalle. Herrasväki
äksi astelemaan eteenpäin. Isä
kääntyi taakseen katsomaan ja
huusi:

— Nyt tuo vaimo on taas pudonnut
istualleen!

Pojat ryntäsivät auttamisen vimmassa
vaimon luo ja nostivat hänet
taas seisaalleen. Kun he palasivat
vanhempiensa luo, sanoi isä Kiljunen:

— Kyllä me olemme jaloja ihmisiä,
me emme jätä mitään koskaan
kesken.

Eivätkä he jättäneetkään, sillä
kun vaimo taas vähän ajan päästä
meni kyyrylleen, ryntäsivät isä ja
äiti Kiljunenkin poikien keralla hänen
luokseen ja nyt he eivät tyytyneet
siihen, että olisivat nostaneet
hänet seisaalleen, vaan toivat hänet
maantielle. Täällä isä Kiljunen
sanoi:

— Me emme ole tahtoneet jättää
teitä heikkona sinne yksinänne,
vaan viemme teidät kotianne, koska
ette jaksa seisoa jaloillanne.

Vaimo katsoi ihmeissään Kiljusiin
ja sanoi:

— En minä ole heikko.

— Mutta tehän ette pysy pystyssäkään,
sanoi äiti Kiljunen.

— Kyllä minä pystyssä pysyn,
vastasi vaimo.

— Mutta tehän putoatte aina istuallenne,
sanoi isä Kiljunen.

— En kai minä seisaallani voi kaalin
taimia istuttaa, sanoi vaimo.

Ja silloin Kiljuset huomasivat,
että he olivat aivan tarpeettomasti
olleet vaimoa nostamassa pystyyn
ja tuomassa maantielle.

— Me autamme, sanoi silloin isä
Kiljunen. — Me olemme nyt partiolaisia,
ja meidän velvollisuutemme
on olla valmiina auttamaan toisia
ihmisiä.

Ja kylläpä oli merkillistä taimien
istuttaminen! Äiti Kiljunen keksi aivan
uuden tavan. Hän riisui kengät
jalastaan ja sitten hän alkoi, nostettuaan
hameensa polviin asti, hyppiä
pitkin sarkaa lyhyin askelin ja
varpaat alaspäin. Hän muistutti
kovasti tanssijatarta tässä hommassaan.
Ja kaikkiin kohtiin, mihin
hänen jalkansa olivat jättäneet reijän
multaan, istuttivat pojat taimia.
Mökö ja Luru hyppelivät saran kummallakin
puolella harakkaa ja pistivät
äidin jalan jättämiin reikiin
taimia, joita isä Kiljunen heille antoi.
Plättä ryömi pitkin sarkaa ja
taputteli mullan lujaan juurien ympärille.
Ja herrasväki meni eteenpäin
niin että hurisi, äiti sipsutti
kepeästi, pojat hyppelivät nopeasti,
isä touhusi kovasti, Plättä myllersi
maassa ja Pulla kulki jälestä ja haukkui.
Eihän tuo vanha vaimo koskaan
ollut tällä tavalla ennen nähnyt kaalin
taimia istutettavan, mutta sen
hän tunnusti, että nopeasti työ sujui.

Kun kaikki taimet olivat istutetut,
huomasivat Kiljuset olevansa kovin
likaisia, ja arvaahan sen, että he olivat
likaisia. Äiti oli mullassa aivan
polvia myöten, pojat olivat aivan
törkyisiä, varsinkin kädet, ja kaikkein
surkeimmassa kunnossa oli
Plättä, joka ei ollut itseään vähääkään
säästänyt.

— Partiolaisten pitää pysyä aina
puhtaina, sanoi isä Kiljunen. — Nyt
järven rantaan peseytymään!

Ja kuuntelematta vanhan vaimon
kiitoksia he läksivät juoksemaan
rantaa kohden.

Kun he olivat uineet ja jälleen
nousseet rannalle, haisteli isä Kiljunen
itseään ja sanoi:

— Minä en haise oikein hyvältä.
Siellä pellolla oli liian paljon lantaa,
eikä sellainen lähde paljaassa kylmässä
vedessä. Siihen tarvitaan saunaa.

Hän haisteli omaisiaan ja sanoi:

— Teissä ei ole yhtään samanlainen
haju, ei teidän tarvitse tulla.

Naapuritalossa oli sauna lämpiämässä.
Sinne meni isä Kiljunen.

— Isä tervaa ensin ruumiinsa, sanoi
Mökö, niin tulee oikein puhtaaksi
ja siitä tulee erinomainen hajukin.

— Minä en tahdo tulla sellaiseksi
kummitukseksi kuin te olitte erään
saunamatkan jälkeen, vastasi isä.

— Ei se jää kiinni ruumiiseen,
jos ensin on lauteilla siihen asti,
että ruumis on lämminnyt, sanoi
talon isäntä, jonka saunaan isä Kiljunen
aikoi mennä. — Terva pitää
myös ensin kuumentaa. Kun sen
tekee, niin lähtee se aivan heti saippuan
avulla ruumiista.

Isä Kiljunen kiitti ja lupasi seurata
isännän neuvoa. Kun pojat sen
kuulivat, päättivät he tuottaa isälleen
erikoisen ilon. Kas, heillä oli aina
omat ajatuksensa siitä, mikä on hauskaa.
He noutivat salavihkaa säkillisen
akanoita, kiipesivät saunan ylisille
ja juuri kun isä Kiljunen, tervattuaan
ruumiinsa, istui lauteilla kaikessa
rauhassa, avasivat pojat lauteitten
kohdalla olevan ylisille vievän
luukun ja kaasivat koko säkillisen
akanoita isä Kiljusen päälle.

Kylläpä oli isä Kiljunen merkillisen
näköinen, hän oli aivan kuin
suuri sota-ajan leipä, niin kaunainen
ja niin karkea. Hän kiljaisi aivan
hirmustuneena. Hän huusi Mököä
ja Lurua, sillä tunsihan hän varsin
hyvin poikansa ja tiesi, ettei kukaan
muu voinut olla näin kekseliäs.
Pojat pysyivät tietysti visusti piilossa.
Isä koetti hieroa akanoita pois,
mutta ne tarttuivat yhä lujempaan
hänen tervaiseen ruumiiseensa.
Viimein hän läksi etsimään apua.

— Voi, voi, mitä isälle on tapahtunut!
sanoivat pojat viattoman näköisinä.

— Kyllä kai te sen tiedätte, senkin
vintiöt! sanoi isä. — Mutta tulkaahan
ensin minua puhdistamaan,
kyllä sitten annan teille selkään.

— Ehkä isä tietää, miten partiolaiset
tällaisissa tapauksissa menettelevät?
kysyi Mökö.

— Sitä minä en tiedä, mutta koetanpahan
kaikki keinot ja ilmoitan
sitten maailmalle, sanoi isä.

Ja hän keksi todellakin aivan erinomaisen
keinon. Hän meni järven
rantaan, ja siellä saivat Mökö ja
Luru haudata hänet kaulaa myöten
hiekkaan.

— Terva ja akanat tarttuvat hiekkaan
ja hiekka tarttuu ruumiiseen,
josta se sitten suurina kokkareina
irtaantuu, sanoi isä.

Hän oli syvällä hiekassa ja odotti.
Pulla oli kuullut poikien äänen ja
tuli lähemmäksi katsomaan. Kylläpä
se hirmustui nähdessään hiekasta
pistävän esiin ihmisen pään. Ei
Pulla vielä koskaan ennen ollut nähnyt
puhuvaa päätä, jolla ei ollut
muuta ruumista. Se ryntäsi täyttä
laukkaa isä Kiljusta kohden ja tarrasi
hänen nenäänsä kiinni. Kaikeksi
onneksi oli isä Kiljusella lyhyt nenä,
muuten olisi Pulla purrut sen poikki.
Isä nimittäin ei voinut millään tavalla
itseään puolustaa, kun kädetkin
olivat hiekan alla. Luru veti
Pullan hännästä pois ja isä Kiljunen
kaivettiin kuopastaan. Jos hän
sinne mennessään oli aivan kuin
leipä, niin nyt hän oli ihan kuin tunkio,
pitkin ruumista oli suuria
kokkareita. Mutta hän oli ollut
aivan oikeassa, ne heltisivät ja niiden
mukana terva ja akanat. Ruumiiseen
jäi kuitenkin sinne tänne
tervaläiskiä. Ne piti vielä saada
pois. Isä keksi silloin sen keinon,
että häntä hangattiin hiekalla oikein
kovasti. Pojat saivat tämän
tehdä. Se oli raskasta työtä. Isä
antoi heidän rehkiä hikipäin.

— Ettepä toista kertaa tällaista
tee, kun tuli tällainen taksvärkki,
tuumi hän itsekseen nauraen.

Ja antaakseen pojilleen oikein
tuntuvan läksytyksen, hän puhtaaksi
tultuaan teeskenteli suurta
väsymystä ja pyysi poikiaan viemään
hänet rattailla kotia. Rattaita ei
löytynyt, mutta kylläkin kottikärryt.
Isä Kiljunenhan oli lihava mies,
siis hyvin raskas. Kun pojat häntä
lykkäsivät eteenpäin, oli se raskasta
työtä. He aikoivat jo kaataa isän
maantienojaan, mutta hän lausui:

— Oikean partiolaisen pitää aina
ponnnistaa voimansa auttaakseen
toisia.

Kotia tultuaan meni isä Kiljunen
sisään ja pojat jäivät pihalle.

— Kylläpä se oli raskasta, sanoi
Mökö.

— Se oli seurauksena siitä, että
tahdoit kaataa akanat isän päälle,
lausui Luru.

— Sinäpä sen keksit, sanoi Luru.

Ja häpeä sanoa, mutta vähän ajan
päästä he olivat tukkanuottasilla.
Eihän se kovin vaarallista ollut, eivät
he kovastikaan jaksaneet toisiaan
tukistaa, kun olivat lopen väsyneitä.
Isä Kiljunen katseli tätä, ja kun
pojat eivät enää jaksaneet toisiaan
lyödä, sanoi hän:

— Kyllä teistä oikeita partiolaisia
tulee, sillä te osaatte jo säästää
aikaihmisiltäkin vaivoja ja tulette
omin voimin toimeen.

Ja silloin pojat häpesivät.

— Itsekuri kuuluu partiolaisille,
jatkoi isä.

— Mutta jos minun vielä kerran
pitää antaa itsellenikin selkään, sanoi
Mökö, niin sitä en tee.

— Ole huoleti, kyllä Luru sen toimittaa,
sanoi isä. — Ja kun Luru
tarvitsee kuritusta, niin sinä saat
sen tehdä. Toverikuriksi sanotaan
tätä tällaista.

Samassa Pulla tarttui häntäänsä
ja pyöri ympäri.

— Nyt Pullakin jo harjoittaa itsekuria,
sanoi Luru. — Ennen me aina
olemme fsitä saaneet vetää hännästä,
nyt se vetää itse.

— Täten partioliike vaikuttaa
luontokappaleisiinkin, sanoi isä. -Ja
se todistaa, miten hyvä se on.

Lähde: Pääskynen no 10, 1918, s. 172–176 (6–10)

Kiljusen herrasväki
Pääskynen
1912