Kerran
On niin, kuin oisin levännyt ma kauan
 Ja nähnyt unta auvon ihanaa:
 Kuin taivaan kupukans’ ol’ tyyntä kaikki,
 Keväistä, lämpöistä ja kukkaisaa.

 En huolesta ma tiennyt, kyynelistä,
 Kuin mitä itkee kaste iltaisin,
 Ja lehdon laulajat ne onneani
 Säesti raikkain, suloin sävelin. –

 Mut sitten heräsin ja kylmä viima
 Puhalsi vasten otsaa, sydäntäin,
 Ja kyynelet nuo uness’ unhoitetut
 Taas kiertää mulle salaa silmähäin.

 Ja pois on kevään kukkaset ja lämpö,
 On elo kylmää, synkkää, pimeää;
 Vaan sinilaen kirkkaat, valjut tähdet
 Ne tunnotoinna yöstä välkähtää.

 Yks’ ajatus vaan mull’ on mielessäni,
 Yks’ toivo sydämmessäin asustaa:
 Ett’ tuota samaa, samaa unta nähden
 Ma uudelleen taas saisin nukahtaa.