Kylänkarkelo
Käy karkelohon kylän kasvava kansa,
 pelimanni jo soittaa parhaillansa,
 ja kuluvi kesäinen ilta!
 Pian lampi tyyni on lailla peilin,
 kera karkele, poikanen, nyt oman heilin,
 jotta notkuvi sininen silta!

 Vain virrassa lainehet lipattaa, liikkuu
 ja järvellä sorsat soreasti kiikkuu
 ja aaltoaa vihannat viljat.
 Ylös poikaset, kuuset te kevähäiset,
 ylös neitoset nuoret, pellavapäiset,
 te tään kylän lempeät liljat!

 Kas, heinät ne heiluu ja nurmet ne nuokkuu,
 ja illan tuuli niin hiljaa huokuu
 ja sävelet soivat, soivat.
 Kas, tuoresna tuoksuu kunnahan kukka
 ja nuori on neitonen pellavatukka
 ja vainiot vihannoivat.

 Oi, soios soitto ja vinkuos viulu,
 pois kirvehes poika, pois neitonen kiulu,
 tää ilta se ilta on ilon!
 Ota, poikanen, heiliäs hellää vyöstä
 ja karkele huoleti päivän työstä
 nyt päällä sen sillan silon!

 Ja sävelet soivat ja lintuset laulaa
 ja poika se neitoa norjaa kaulaa
 ja laskevi kesäinen ilta.
 Ja murheet murtuu ja huolet ne haihtuu
 ja arkisurut ne riemuksi vaihtuu
 ja notkuvi sininen silta.

 Kas, kentät ne kukkii ja läikkyy laihot
 ja nuoruus surmahan suistaa kaihot
 ja haihtuu elämän arki.
 Ja yksin nyt itkee tuima Tuoni,
 povet nuorten kun paisuu ja sykkii suoni
 ja rinta ei huolia harki.

 Ja soios soitto ja vinkuos viulu,
 pois kirvehes poika, pois neitonen kiulu,
 tää ilta se ilta on ilon!
 Ota, poikanen, heiliäs hellää vyöstä
 ja karkele huoleti päivän työstä
 nyt päällä sen sillan silon!