Ukkonen (Luoto)
Se jonkun aikaa piti hiukan selvempää
 ja mieli uskoi poutasäätä.
 Kyll’ olikin jo tuprutellut tuiskusää
 ja tuonut lunta, hyytä, jäätä.

 Jo pilven longat siellä täällä harventui
 ja päivä päätään pilkisteli,
 pehmeeksi tuiskusäiden tuimain routaa pui;
 vain väliin vielä vetiskeli.

 Jo elon kasvuun kesää uskoin toivottiin
 ja rannat, niityt kukkiin kerran.
 Iloittiin uuden päivän lämpimästä niin
 ja jääneen luultiin »voimat Herran».

 Ja tuuli koki eteläistä, länttäkin,
 näin asuinsijaa etsiskeli,
 vaan kulkiessaan vielä nosti vihurin
 ja sitä maihin tavotteli.

 Näin nähtihin se levotonna pyörivän
 ja tyynentyvän yhä näytti.
 Vaan voi! jo viimein pyörti jälleen itähän, –
 se voimiansa tyynnä täytti.

 Noin, ilmaan, kohden itäkaakon, entiseen
 sijaansa asuntonsa laati
 ja jälleen rajuilman vesin, rakeineen
 osalle tämän seudun kaati.

 Voi taivahat! sen ryöpyn voimaa valtavaa,
 se miten tempoi, viskoi, puisti.
 Ei moista raivopäistä ilmaa kauheaa
 kertoilla tiennyt vanhain muisti.

 Se taivaan laen peitti pilviin mustihin,
 ne myllertäen toistaan ajoi.
 Ne kiiriskeli kilvoin vauhdin tulisin
 ja varjojansa maihin valoi.

 Maa herran vihaa voimakasta vapisi
 ja perus järkkyi paikoiltansa.
 Ja kansa hoivaa synneissänsä tuskaili
 ja uskoi kaikin loppuvansa.

 Vaan valtain voimat raivossansa riehuaa
 kuin ilkkuin maista kärsimystä,
 ja taivaan tulikielet välkkäin liehuaa,
 hohteella lisää luoden epäilystä.

 Ja tuskin Siinai vapisi niin ankaraan,
 kun Herra kansallensa lain antoi,
 ja tuskin kaikui pitkäinen niin valtavaan;
 nyt kaikin voimin turmat kantoi.

 Ei kukaan suorin selin tohdi käydäkään,
 vaan painui kukin nurkkahansa,
 ja kaikkialla kuiskutellen äännellään,
 niin pelkäs kaikin tuhoansa.

 Vaan sittenkin se siellä täällä tuhosi
 niin monen pienen mahdillansa.
 Se voimiansa näyttäin aina uhosi
 ja loihe turman tuliansa.

 Vaan siltäi luonnon virveheltä mahti jää,
 se omaan raivohonsa suli.
 Kajasti rusko huomenen ja toukosää,
 kun multaan uupui tuhon tuli.