Haudalla (Mäkinen)
Säteitänsä kultakehrä
 Päivän valaa; aaltonen
 Meren kirkas kirkkautta
 Taivon katsoo: tuulonen
 Tuutii lepoon ruohot rannan;
 Kukat päänsä kallistaa
 Maahan: Eivät silmään valon
 Uskalla he katsahtaa.

 Kaikkiall’ on liikuntoa,
 Hauskuutta ja elämää.
 Mutta tuolla kalmistossa –
 Sielläpä on ikävää.
 Pappi seisoo, puhuu, viimein
 Siunaa äsken Tuonelaan
 Muuttanutta pienokaista,
 Sitten – hauta suljetaan.

 Hiljaisina, liikkumatta,
 Vaikka liikutettuna,
 Surevaiset kuulematta
 Seisovat, kun kaukana
 Kukahtelee kultarinta
 Käki Herran kiitosta,
 Lintuparvi puhtahinta
 Helkyttelee soittoa.

 Reunuksilla hiekkahaudan
 Seisovaiset mielensä
 Tuntevat jo eroavan
 Täältä sekä sielunsa
 Kohoavan ylös aina
 Luokse Luojan istuimen,
 Missä sitten Hälle nöyrän
 Veisailevat kiitoksen.

 Mutta haudan partahalla
 Äiti valju, onneton
 Seisoo, katsoo sijaa pienen
 Lausuellen lohduton:
»Hauta, kuinka taisit olla
 Mulle aivan armoton?
 Ilon’ ryöstit, onnen’, julma!
 Nyt on elon’ arvoton.»

 Näin hän lausuu, nojaellen
 Käsivarteen vakavaan
 Isän, joka katsoessaan
 Leposijaan avaraan,
 Kyynelhelmen silmästänsä
 Kädellänsä kuivaten,
 Puolisoaan lohdutellen
 Sanoo, hautaan viitaten:

»Haudan havuhelmasessa
 Rauhan unta uinailet;
 Tuossa Tuonen tuntusessa
 Pienoseni, viihtynet. – – –
 Yli-isä yksin tietää,
 Mitkä vaarat vältti hän;
 Eipä nyt voi häntä viettää
 Viettelykset elämän.»