Kohtuuden mies
Kaarle vanhus, lautamiesi,
 Paikkakunnan arvokkain,
 Kaasi lasin naapurille,
 Itsellensä puolen vain.

 ”Näin” – hän lausui arvokkaasti,
 ”Isäin käski aikoinaan.
 Puolen lasin juon mä aina,
 Täyttä viel’ en milloinkaan.

 Väsyneenä monta kertaa
 Virkisti se sydäntäin,
 Poisti vilun pakkasessa,
 Mausti ruo’an syödessäin.

 Luojan lahjat maailmassa
 Usein väärin käytetään.
 Siitä syntyy pahennusta,
 Josta lahjaa syytetään.

 Minun mielestäin on väärä
 Syytös raittiusmiehien.
 ”Juo sä, mutta tiedä määrä!”
 Neuvoni on pojillein.”

 Ja hän joi ja kaatoi muille,
 Käski määrää noudattaa.
 Pojat joi ja isä kiitti
 Hyväin lahjain Antajaa...

 Vuodet vieri: poika vietiin
 Murhan työstä Kakolaan
 Tytär naitiin juomarille,
 Joutui varhain tuonelaan...

 Kaarle vanhus valkopäänä,
 Vanhuuttansa vavisten,
 Surun murtamana huusi
 Kotikylän nuorillen:

 ”Älkää juoko: viina kirkas
 Punertaapi lasissaan, *)
 Mutta alas mentyään se
 Tuo kuin käärme, kuolemaa!

 Ällös maista! Surkeasti
 Pettää malja kohtuuden.
 Viekää pois se, jott’ei teiltä
 Taittuis sauva vanhuuden!”

Kkkk [Hilda Käkikoski].

*) Sal. Sanani. 23: 31, 32.

Lähde: Päivälehti 17.10.1890.

Hilda Käkikoski
Runot
Päivälehti
1890