Kenraalibasson merkinnästä ja sointukäännöksien nimistä
Kun basson numeroiminen aikoinaan
syntyi, niin se perustui kontrapunktiseen
käsitystapaan. Toisin sanoin sävelien
yhtymiä ei pidetty kolmi- ja nelisointuina,
vaan enemmän tahi vähemmän
irrallisina intervalleina. Siitä oli
suoranaisena seurauksena, että bassonuottien
kohdalle ei merkitty, mikä
sointu oli soitettava, vaan mitkä intervallit,
bassosta lukien. Myöhemmin
käsitystapa kokonaan muuttui, ja opittiin
pitämään määrättyjä sävelyhtymiä
eheinä yksilöinä: kolmi- ja nelisointuina
ja niiden käännöksinä. (Onko tämä
jälkimäinen käsitys oikea, sen tulee
vastainen tutkimus osottamaan. Nykyhetkenä
ei kumminkaan ole vielä esitetty
vakavia syitä sen muuttamiseksi).
Mutta vaikka täten siirryttiinkin aivan
toisenlaatuiseen käsitykseen ja käsittelyyn,
niin nimityksissä ja merkinnässä
jäätiin yhä intervallien kannalle. Niin
me vielä tänä päivänä saamme todeta,
että vaikka nykyinen sointujärjestelmä
jo yli 200 vuotta on ollut käytännössä,
niin sointuja, ja varsinkin niiden käännöksiä,
yhä merkitään ja nimitetään
intervalleina. Tämä periaatteellinen
ristiriita, että nimittäin siten noudatetaan
yhtäaikaa kalua vastakkaista järjestelmää,
esiintyy kaikista käännöksistä
puhuttaessa hyvin häiritsevänä käytännöllisenäkin
ristiriitana. Ajatelkaammepa
vain seuraavaa esimerkkiä: I asteen
kolmisoinnussa on kolme säveltä,
joilla kullakin on oma nimensä, nim.
perussävel, terssi ja kvintti. Kun tämä
sointu esiintyy toisena käännöksenä,
niin sitä sanotaan 1 asteen kvarttisekstisoinnuksi.
Ei siis enää ole puhetta
perussävelestä, terssistä ja kvintistä,
vaan kvartista ja sekstistä, vaikka soinnussa
ei sen nimellisiä säveliä olekaan!
Kolmisoinnun sävelillä on siis nimensä
perussävelestä laskien, mutta käännöksistä
annetaan toiset nimet bassosävelestä
laskien, jolloin oppilaalta ja lukijalta
vaaditaan, että hänen tulee tietää,
että se, mikä nyt on merkitty 4:llä, on
oikeastaan perussävel (siis = 1) ja se,
mikä on merkitty 6:lla, on oikeastaan
terssi (= 3). Otan vielä toisen esimerkin:
Jos bassonuotin päällä on numerot
3, #4 ja #6 (päälletysten), niin lukijan
pitää tietää, että on kysymyksessä
nelisointu, jonka kvintti on bassossa
ja jonka perussävel ja terssi ovat korotetut.

Mitä hyötyä siitä oikeastaan lienee,
että sävelet täten nimitetään rinnan
kahden eri järjestelmän mukaan? Opiskelevalle
siitä on yksinomaan haittaa
ja päänsekotusta, ja oppineellekin yhtenäinen
järjestelmä olisi selvempi. En
liene ensimäinen ehdottamassa, että
siirryttäisiin sekä kenraalibassossa että
muutenkin käyttämään sävelien niminä
sekä soinnun perusmuodossa että käännöksissä
nimityksiä perussävel, terssi
ja kvintti (= 1, 3, 5). Kenraalibassossa
se tapahtuisi siten, että, bassonuotin
alle merkitään numero, joka
ilmaisee, mikä asema soinnussa bassonuotilla
on, ja bassonuotin päälle numerot
korotuksista, alennuksista, pidätyksistä
y. m. Siten ensimäisessä esimerkissämme
ei merkittäisi muuta kuin
numero 5 bassonuotin alle, mikä ilmaisee,
että soinnun kvintti on alinna,
jolloin sen nimi on kvinttisointu. Jos
taas bassonuottina on soinnun terssi,
niin nuotin alle merkitään 3, („terssisointu”).
Jälkimäisessä esimerkissä
taasen bassonuotin alle merkittäisiin
numero 5, sointu, jonka kvintti on
bassossa) ja bassonuotin päälle 7 #3 1
(päälletysten) (= septima- eli nelisointu,
jonka perussävel ja terssi ovat korotetut).
Jos taas bassonuotin päällä ovat
esim. numerot 6—5 (perätysten), niin
se merkitsisi pidätystä (6, laskettuna
soinnun perussävelestä), joka purkautuu
kvinttiin (5). J. n. e.

Niin merkiten tulisi esim. Wegeliuksen
kenraalibasson „Harjotelma XIV
n:o 3 olemaan seuraavan näköinen:

Sointuanalyysissa asia olisi entistä
paljoa yksinkertaisempi ja selvempi.

Esim. seuraava sointuyhdistelmä kirjoitettaisiin
näin:

ja lausuttaisiin näin: I asteen kolmisointu,
V asteen terssisointu, I asteen
kolmisointu, IV asteen terssisointu, I
asteen kvinttisointu, V asteen septimanelisointu,
I asteen terssisointu, V asteen
kvinttinelisointu, I asteen kolmisointu.

Koko tämä ehdotus saattaa kyllä tuntua
vähäpätöiseltä ja samantekevältä,
ehkäpä monen mielestä vain intoilevalta
uudistushalultakin. Itse asiassa se ei
kuitenkaan ole niinkään samantekevä,
varsinkaan opiskelevan kannalta.

Ensinnäkin se sointuanalyysissä on
suuressa määrässä helpottava ja selventävä,
koska nimi ja merkitsemistapa jo
itsessään ilmaisee soinnun aseman.

Kenraalibassossa se ei ole kirjotusharjotuksiin
nähden mikään erikoinen
helpotus vaikeimmissa tehtävissä, missä
toisinnot ja pidätykset tulevat kysymykseen
(yksinkertaisissa harjotuksissa
se on suoranaisesti helpompikin), mutta
niissä sillä on varsin huomattava pedagoginen
merkitys, se kun pakottaa
oppilaan huomaamaan, mikä sointu
kussakin kohdassa on kysymyksessä.

Luulisin asian sen arvoiseksi, että ne,
jotka ovat tällaisten ilmiöiden kanssa
tekemisissä, ja varsinkin ne, jotka analyysia
ja kenraalibassoa opettavat, ottaisivat
asian kokeilunalaiseksi ja ilmaisisivat
sen perustuksella kokemuksensa
ja kantansa asiassa. Omasta kokemuksestani
tiedän sen sointuanalyysin alalla
tuottavan varmempia tuloksia ja suurempaa
selvyyttä, kuin entinen menettely.

Lähde: 

Aksel Törnudd
Uusi Säveletär
1916
Musiikki