Rakas sisko
Rakas sisko, josta pesi
 tomun taivaan rakkaus,
 vierelleni hymyinesi
 tule, tuskan huojennus.
 Vaikka peityt kaipuultani
 taakse hunnun tiheän,
 tuntea voin kasvoillani
 katsees näkymättömän.

 Vain sun kirkkautes häivä
 valaista voi sydämen,
 niinkuin läpi pilven päivä
 loistaa iankaikkinen.
 Haudan ero on niin syvä
 meille, joita sitoo maa.
 Helenevä, herkentyvä
 hymyilys sen kirkastaa.

 Rakas sielu, kevään matkan
 kanssas kuljin kuulakkaan.
 Yksin vaellusta jatkan
 suveen tuntemattomaan.
 Maiset ruusut polullani
 ehkä kukkii huumaten.
 Miten, tomu povessani,
 niiden tulta katselen?

 Miten käydä loppuun saakka
 jaksan tieni vuorisen,
 sydämessä kaipuun taakka
 heltymätön, kivinen?
 Tule, viivy, au’o sumu,
 näytä kasvos häikäistyt,
 anna kuulla siipeis humu
 heidän, jotka murtuu nyt!