Andromachen varotus Hektorille
Surmaan intosi vie sinun, Hektori, et sure pientä
 Lastasi, et mua myös osatonta, jo leskeä kohta.
 Kohtapa vaan sun Achaian miehet surmoavatten
 Päällesi hyökäyten joka henki. Jo vaan paras oisi,
 Pääsisin itsekkin manalaan sun kanssasi, eipä
 Mull’ ilopäivää lie, sun mentyä surmasi teitä,
 Huolia vaan yhä; pois isä on jo ja äitini armas.
 Aikoja sitte jo julma Achilles taattoni tappoi,
 Veljet myös omat, joit’ oli koissani seitsemän ennen
 Kaikki ne yhtaikaa manalaan matkustivat raukat,
 Kun jokaisen löi tuima Achilles sukkela-sääri.
 Veipä jo laivoilleen myös valtian äitini julma,
 Vaan antoi takaisin, kun sai lukemattomat lunnaat,
 Koissa sen kuitenkin ihanuolinen Artemi kaatoi.
 Niinpä sä, Hektori, taattoni liet jo ja äitini armas,
 Liet veli myös ollessasi armahin puoliso mulla,
 Siis mua armahtain jää luokseni tornihin tänne,
 Last’ älä orvoks’ tee, leskeks’ älä naistasi heitä!

Lähde: Veteranen: poetisk kalender. 1858. Finska Litteratur-sällskapet tryckeri, Helsingfors.

Elias Lönnrot
Homeros
Runot
1858
Veteranen: poetisk kalender