Luonnon kirja/Luku 1
Ensimäinen Luku.

Ihmisestä.

Jumala on suuri. Jumala on hywä. Hän on luonut taiwaan. Hän on luonut
maan. Hän on luonut Sinun. Kiitä Jumalata. Pelkää Jumalata. Rakasta
Jumalata. Tottele hänen käskyjänsä. Jumala olkoon kiitetty.

Me olemme Jumalan lapset. Me katselemme hänen tekojansa. Me
ihmettelemme hänen wiisauttansa. Me rukoilemme hänen suuruuttansa. Me
ylistämme hänen hywyyttänsä. Jumala antakoon meille oikean nöyryyden.
Jumalan pelko on wiisauden alku.

Tämä kirja sisältää Jumalan töitä. Tämä kirja on lasten kirja. Lue
tätä. Lue kowasti. Lue hywästi. Pidä tarkka waari. Ajattele tarkasti.
Seiso suorana. Sano sanat selwästi. Rohkaise mielesi. Ahkera palkitaan.
Lukemisen perästä tulewat leikit. Hupaisesti saat sitten juoksennella.

Alottakaamme siis. Kuunteleppa nyt. Isä ei ole kotona. Missä on isä?
Hän tekee työtä lastensa eduksi. Hän tekee työtä isänmaansa hyödyksi.
Hän tekee työtä Jumalan kunniaksi. Työttä emme saa leipää. Leiwättä ei
woi kukaan elää. Kiitoksia isä. Kiitos hywä Jumala jokapäiwäisestä
leiwästä.

Äiti istuu tuwassa. Mitä tekee äiti? Hän tekee työtä lastensa eteen.
Hän ompelee waatteemme. Hän keittää ruokamme. Waatteitta palellumme.
Ruuatta näännymme nälkään. Kiitoksia äiti. Kiitos hywä Jumala ruumiimme
waatteista.

Kyllä wanhempamme owat hywät meille. He rukoilewat Jumalata kanssamme.
He opettawat meitä hywiksi lapsiksi. Rukouksetta ei ole siunausta.
Hywyydettä ei ole oikeaa iloa. Mielellämme siis tottelemme
wanhempiamme. Pidämme siis heitä kaiken ikämme sydämellisesti rakkaina.

Liisa on sisareni. Hän on aiwan pieni. Hän ei käwele. Hän konttaa. Hän
ei puhu. Hän loruaa. Nauraa hän osaa. Haukotella hän osaa. Aiwastella
hän osaa. Ei se ole suuri oppi. Pieni lapsi ei osaa enempätä. Suuretkin
owat ennen olleet yhtä pieniä. Wäkewätkin owat kerran olleet yhtä
heikkoja. Oppineetkin owat kerran olleet yhtä tietämättömiä. Kyllähän
ruumiimme kaswaa. Suokoon Jumala sielummekin kaswaa. Jumala siunatkoon
Liisaa. Kyllä hän on hywä.

Antti on weljeni. Hän on neljän (4) wuoden wanha. Hän ratsastaa laukkaa
isolla puuhewosella. Antti osaa juosta. Antti osaa leikitellä. Ei se
ole suuri oppi. Ajan pitkään oppii hän kyllä enemmän. Sitten tulee hän
ymmärtäwäisemmäksi. Sitten tulee hän wakawammaksi kaikissa. Jumala
siunatkoon Anttia. Kyllä hän on hywä.

Iso-isä istuu pöydän takana. Hän on hywin wanha. Hän on harmaissaan.
Hänellä owat rynkkyiset kädet. Ei hänellä ole hampaitakaan. Mutta
wallan hywä hän on. Hän on elänyt jo hywin kauwan. Hän on nähnyt hywin
paljon. Hän on wiisas mies. Jumalinen on hän kyllä. Hän osaa kertoa
Jumalan woimaa. Hän tuntee ihmiset. Hän tietää eläinten historian.
Kaswit tietää hän kaikki. Hän tahtoo kertoa meille kaikkia. Kiitoksia
iso-isä. Jumala siunatkoon wanhoja niiden wiisaassa wanhuudessa.

Nyt istumme kaikki rinkiin. Pidä waari. Nyt alkaa ensimäinen kertomus.
Mitä siinä on? Siinä puhutaan ihmisen ruumiista. Siinä puhutaan sen
sielusta. Siinä puhutaan sen aistimista.

Kuinka Dion yritti luomaan ihmistä.

Olipa kerran mies. Sen nimi oli Dion. Hän asui yksinäisellä saarella.
Hänen päiwänsä tuliwat pitkiksi. Hänellä oli ikäwä. Hän puhui
itsekseen. Minä teen itselleni kumppanin. Minä luon ihmisen.

Tuolla rannalla oli sawea. Dion otti sawea käteensä. Hän teki siitä
tönkin. Hän teki tönkin ihmisen muotoiseksi. Hän teki pään. Hän teki
kaulan. Hän teki rinnan. Hän teki watsan. Hän teki käsiwarret. Hän teki
kädet. Hän teki sääret. Hän teki jalat. Hän asetti kuwan seisomaan
puuta wasten. Nyt on ihminen walmisna.

Eipä kuwa hengittänytkään. Dion sanoi näin: Hywä Jumala suo kuwan
hengittää keuhkoillansa. Hywä Jumala suo weren juosta kuwan suonissa.
Hywä Jumala suo kuwan sydän liikkumaan.

Jumala lähetti saarelle enkelin. Enkeli koski kuwaan. Alkoiwatpa kuwan
keuhkot hengittää. Juoksipa weri sen suonissa. Sydän alkoi tykyttää.
Dion ihastui. Nyt on kaikki hywästi. Nyt on ihminen walmisna.

Eipä kuwa liikkunutkaan. Ampiainen pisti sitä. Tätä ei se tuntenut.
Dion sanoi näin. Wielä puuttuu jotakin. _Liikunto_ on poissa. _Tunto_
on poissa. Kuwa on hermotoin. Hermotoin on onnetoin. Ontuwan täytyy
kulkea sauwan nojassa. Molemmat tarwitsewat toisten apua. Hywä Jumala
suo hänen ottaa kiinni käsillään. Suo koko ruumiin saada wapaan
liikunnon. Suo koko hänen ruumiinsa saada tunnon-aistimen.

Enkeli koski kuwaan. Kohta taittoi kuwa oksan puusta. Kohta tunsi hän
ampiaisen piston. Koko kuwa sai liikunnon. Koko kuwa sai tunnon. Se
hikoili lämpimässä. Sitä paleli kylmässä. Hywin iloisena oli Dion. Nyt
on kaikki hywästi. Nyt on ihminen walmisna.

Kuwa löi päänsä puuhun. Kuwa kompistui pienintäkin kiweä wasten. Dion
peljästyi. Wielä puuttuu jotakin. Kuwa on sokea. Sokea on onnetoin. Se
elää alinomaisessa pimeydessä. Muiden täytyy sitä käsillään taluttaa.
Hän on wieras maan päällä. Hywä Jumala suo kuwan nähdä silmillään.

Enkeli koski kuwaan. Kuwapa näki silmillään. Jumala oli antanut kuwalle
_näön-aistimen_. Dion tuli hywin iloiseksi. Nyt on kaikki hywästi. Nyt
on ihminen walmisna.

Dion puhutteli kuwaa. Kuwa ei kuullut hänen ääntänsä. Dion peljästyi.
Wieläkin puuttuu jotakin. Kuwa on kuuro. Kuuro on hywin onnetoin. Ei
hän kuule ystäwäinsä suloisia sanoja. Ei häntä ilahuta lintuin laulu.
Hän on wierasna wertaistensa seassa. Hywä Jumala suo kuwan kuulla
korwillaan.

Enkeli koski kuwaan. Kuwa alkoi kuunnella. Nyt kuuli hän korwillaan.
Jumala oli antanut hänelle _kuulon-aistimen_. Dion tuli hywin
iloiseksi. Nyt on kaikki hywästi. Nyt on ihminen walmisna.

Dion koetteli kuwaa. Oikeaan käteensä otti hän kukoistawan ruusun.
Wasempaan käteensä otti hän mädänneen munan. Kumpiko näistä haisee
paremmalta? Kuwa osotti munaa. Dion oli mielipahoillaan. Wielä puuttuu
jotakin. Haju on poissa. Haju eroittaa hywähajusen pahalta haisewasta.
Hywä Jumala suo kuwan saada nenäänsä _hajun-aistimen_.

Enkeli koski kuwaan. Kuwa saattoi eroittaa kukan hajun. Dion tuli hywin
iloiseksi. Nyt on kaikki hywästi. Nyt on ihminen walmisna.

Dion koetteli wielä kuwaa. Hän otti toiseen käteensä makean omenan.
Toiseen käteensä otti hän karwaan sienen. Syö molemmista. Kumpiko
näistä maistuu paremmalta? Kuwa osotti sientä. Dion tuli pahoille
mielin. Wielä puuttuu jotakin. Maku on poissa. Maku eroittaa makean
karwaasta. Hywä Jumala suo kuwan kieleen maku.

Enkeli koski kuwaan. Kuwan kieli sai _maku-aistimen_. Dion tuli hywin
iloiseksi. Nyt on kaikki hywästi. Nyt on ihminen walmisna.

Dion koetteli wielä kuwaa. Hän puheli ystäwällisiä sanoja. Kuwapa ei
wastannutkaan. Dion peljästyi. Wielä puuttuu jotakin. Kuwa on mykkä.
Mykkä on hywin onnetoin. Ei hän woi sanoa tarpeitaan. Ei hän woi saada
ajatuksilleen ääntä. Hän on wieras ihmisten seassa. Hywä Jumala suo
kuwan puhua suullansa.

Enkeli koski kuwaan. Kuwan huulet saiwat äänen. Hänen kielensä sujui
puheesen. Hänen suunsa sai _puheen_ lahjan. Dion tuli hywin iloiseksi.
Nyt on kaikki hywästi. Nyt on ihminen walmisna.

Wieläkin koetteli Dion kuwaa. Dion kyseli. Kuwa wastasi hulluja sanoja.
Dion peljästyi. Wieläkin puuttuu jotakin. _Ymmärrys_ on poissa. Hullu
on hywin onnetoin. Hullu ihminen on peto. Hywä Jumala suo kuwan
ajatella. Hywä Jumala suo kuwan tietää mitä tahtoo. Hywä Jumala suo
kuwalle ymmärrys.

Enkeli koski kuwaan. Ajatuksia tuli kuwan aiwoihin. Ymmärryksen walo
yhdisti ajatukset. _Tahto_ toi ajatukset kuwan huulille. Nyt puhui kuwa
wiisaita sanoja. Dion tuli hywin iloiseksi. Nyt on kaikki hywästi. Nyt
on ihminen walmisna.

Dion otti kuwan syliinsä. Yksinäni olen täällä. Tarwitsen ystäwätä. Ole
ystäwänäni. Kuwa kääntyi pois. Kuwa naurahti. Hänen naurunsa oli niin
kummallista. Dion peljästyi hywin. Wieläkin puuttuu jotakin. _Mieli_ on
poissa. Tässä puuttuu _mieli-kuwituksen_ woima. Mielikuwituksetta ei
ole ihmisellä iloa maan päällä. Mielikuwituksetta ei hän ymmärrä
wertaistensa mielikarwautta. Hywä Jumala suo kuwalle mielikuwituksen
lahja.

Enkeli koski kuwaan. Kuwan sydän tykytti ihmisen tunteilla.
Mielikuwituksella ymmärti hän toisen ystäwyyden. Dion otti kuwan
syliinsä. Kuwa itki ilosta. Dion oli onnellinen. Nyt ei puutu mitään.
Nyt on ihminen walmis.

Mutta enkeli naurahti suloisesti. Dion raukka. Sinä tahdot tehdä
Jumalan töitä. Sinä tahdot luoda ihmistä. Sinä sanot näin. Nyt ei puutu
enää mitään. Mutta parhainta puuttuu wielä. Ihmisen ylewintä lahjaa
puuttuu wielä. _Järkeä_ puuttuu wielä. _Omaatuntoa_ puuttuu. Paljo olet
kyllä tehnyt. Jumalan kuwaa et ole woinut tehdä. _Kuolematonta_ henkeä
puuttuu wielä. Kuwa ei woi tuntea Jumalata. Kuwa ei woi rukoilla
Jumalata. Siksi ei sillä ole osaa ijankaikkisessa elämässä. Siksi ei
ole kaikesta muusta mihinkään. Siksi on kuwasi sawinen tönkki.

Enkeli koski kuwaan. Kohta musertui kuwa tomuksi. Dion peljästyi kowin.
Mitä on minulla tehtäwä? Olen ylpeydelläni wihoittanut eläwän Jumalan.

Enkeli näki Dionin katumisen. Nöyryytä itsesi Jumalan edessä. Anna
hänelle ainoalle kunnia. Ota sauwasi. Seuraa minua. Minä johdatan sinun
ihmisiin. Yksinään ei woi kukaan tulla toimeen maan päällä. Käy Jumalan
teitä. Te'e Jumalan tahtoa. Niin on Jumala luopa sinuun uuden ihmisen.

Dion lankesi polwilleen. Hywä Jumala suo anteeksi ylpeyteni. Ihminen on
sinun pyhä tekos. Ainoastaan sinä woit luoda hänen. Ainoastaan sinä
woit tehdä hänen täydelliseksi. Mutta minä olen tomu. Minä en woi
mitään itsestäni. Sinun on walta. Sinun on woima. Sinun on kunnia
ijankaikkisesta ijankaikkiseen.

Nyt loppui puhe Dionista. Nyt tulee toinen kertomus. Mistä siinä
puhutaan? Siinä puhutaan ihmisen opista.

Kasper ei saanut oppia mitään.

Olipa kerran kuningas. Hän meni muutamana päiwänä metsään. Siellä oli
muurahaispesä. Monta muurahaista weti korsia pesään. Niistä oliwat
useat hywin pieniä. Ne oliwat wasta päässeet kuorestaan. Kohta alkoiwat
ne tehdä työtä. Kohta taisiwat ne kummia asioita. Ne keräsiwät
itselleen ruokaa. Ne rakensiwat itselleen kammioita. Ne tekiwät
kummallisia kulkureikiä muurahaispesään. Ne menetteliwät juuri kuin
täydellisiksi oppineet.

Tämäpä näytti kuninkaasta kummalta. Hän ajatteli itsekseen näin.
Muurahainen on ainoastaan eläwä. Se rakentaa niin kummallisia
kammioita. Mutta kukaan ei ole opettanut häntä rakentamaan. Ihminenhän
on paljoa täydellisempi. _Miksi ei ihminen woi oppia itsestänsä?_

Kuninkaalla oli puutarha. Sen ympärillä oli korkea muuri. Siinä oli
puita kauniine hedelmineen. Siinä oli kirkkaita wesihetteitä.
Kuninkaalla oli myös paimen. Hänen kutsui kuningas tykönsä.
Kartanossani on poika. Kasper on hänen nimensä. Hän on hywin pieni. Hän
ei taida wielä puhua. Wie Kasper puutarhaan. Sulje se sinne. Anna
hänelle ruokaa. Anna hänelle juomaa. Mutta tätä tulee sinun tehdä
yöllä. Kasper ei saa sinua nähdä. Ei koskaan saa hän nähdä ihmistä. Ei
koskaan saa hän oppia mitään muilta ihmisiltä. Hänen pitää opettaa
itsensä.

Paimen teki mitä kuningas käski. Neljä wuotta kului. Sitten tuli
kuningas puutarhaan. Elääkö Kasper wielä? Elää herra kuningas. Mitä on
hän oppinut? Hän ei ole oppinut mitään. Tämä näytti kuninkaasta hywin
kummalta.

Taas kului neljä wuotta. Kuningas tuli puutarhaan. Elääkö Kasper wielä?
Elää herra kuningas. Mitä on hän oppinut? Hän on oppinut kaksi sanaa.
Muutamana päiwänä juoksi lampaita puutarhan muurin takana. Niiden
jälessä juoksi koira. Kasper matki lammasten määkymistä. Kasper matki
koiran haukkumista. Siitä asti taitaa hän puhua kaksi sanaa. Yksi on
mää. Toinen on hau. Tätä kummeksi kuningas hywin.

Wielä kului neljä wuotta. Kuningas tuli puutarhaan. Elääkö Kasper
wielä? Elää herra kuningas. Mitä on hän oppinut? Hän lirittää kuin
lintu. Hän kirnuttaa kuin sammakko. Hän kiipeää kuin orawa. Hän laukkaa
kuin jänis. Enempätä ei ole hän oppinut. Kuningasta kummastutti.

Wiimein kului wielä neljä wuotta. Kuningas tuli puutarhaan. Elääkö
Kasper wielä? Elää herra kuningas. Mitä on hän oppinut. Hän on kaswanut
isoksi. Hän on seitsemäntoista (17) wuotias. Hän on wäkewä kuin karhu.
Hän on wiekas kuin kettu. Hän on sukkela kuin kissa. Hän on ahnas kuin
koira. Hän on siiwotoin kuin eläin. Hän syöpi weristä lihaa. Hän kulkee
waatteitta. Hän ei tunne tulen pitoa. Hän ei tunne metallien hyötyä.
Hän ei tunne ihmisten tapoja. Hän on eläin.

Kuningas tahtoi nähdä oppimatonta ihmistä. Kuningas meni puutarhaan.
Kasper peljästyi. Kuningas puhui laupiaita sanoja. Kasper piilottui
puiden taakse. Kuningas meni likemmä. Kasper pakeni. Hän kiipesi muurin
ylitse. Hän juoksi metsään. Kuningas haetti häntä. Palwelijat etsiwät
läpi koko metsän. Wiimein löysiwät he Kasperin puusta. Hän torjui
wastaan. Hän puri kuin susi. Hän kynsi kuin kissa. Hän karjui kuin
leijona. Wiimein saatiin hän sidotuksi. Palwelijat weiwät hänen
kuninkaan tykö. Taas puhui kuningas laupiaita sanoja. Hän tarjosi
Kasperille waatteita. Hän tarjosi hänelle ruokaa. Kasper ei ymmärtänyt
mitään. Hän konttasi kuninkaan sängyn alle. Hän puri kuninkaan kättä.
Kasper oli peto.

Sitte armahti se hywä kuningas. Hän sanoi näin. Nyt näen Jumalan
tarkoituksen. Eläintä ei tarwitse opettaa. Se tekee itsestään mitä
sillä on tehtäwänä. Se on alusta miksi Jumala sen aikoi. Sellaisena
pysyy se koko elinaikansa. Eläin ei woi tulla täydellisemmäksi. Ihmisen
pitää tulla alinomaa paremmaksi. Siksi pitää hänen alinomaa oppia.
Opettamatta on hän eläin.

Kuningas antoi Kasperin asua ihmisten seassa. Kasper oli kuin pieni
lapsi. Hän opetteli puhumaan. Hän opetteli ihmisten tapoja. Hän
opetteli hyödyllisiä oppeja. Näin tuli hän ihmiseksi. Näin tuli hänestä
hywä mies.

Pieni lapsi on kuin siemen. Jumala kylwää sen. Ihminen kastelee sitä.
Hoidotta laskastuu se. Siksi tulee pientä lasta opettaa. Tulee siis
ajatella näin. Se on Jumalan siemen. Minä kastelen sitä siementä. Näin
tulee siitä Jumalan kukka. Näin tulee siitä hywä ihminen.

Sillä ihminen on Jumalan lapsi. Elämä maan päällä on hänen koulunsa.
Omatunto on hänellä witsana. Ijankaikkinen elämä on hänellä päämääränä.
Wiisaus on hänen kaunistuksensa. Jumalan pelko on wiisauden alku.

Nyt loppui puhe Kasperista. Nyt tulee kolmas kertomus.

Kuninkaan matkasta.

Kuningas oli wiisas mies. Hän tahtoi tuntea ihmisiä. Hän tahtoi nähdä
niissä Jumalan tekoja. Siksi pukeusi hän alhaisiin waatteisiin.
Käteensä otti hän sauwansa. Selkäänsä otti hän laukkunsa. Näin meni hän
ulos awaraan maailmaan.

Kuningas näki monta maata. Pian kaikissa maissa asui ihmisiä. Yksi maa
ei ollut toisen lainen. Yksi ihminen ei ollut toisensa kaltainen. Mutta
kaikilla oli ihmisten ruumis. Kaikilla oli ihmisten sielu. Ihmiset
samassa maassa kutsuttiin maan _kansaksi_. Toinen kansa oli toistaan
erilainen. Muutamat maat oliwat hywin kuumia. Niissä oliwat ihmiset
mustia. Toiset maat oliwat wähemmin kuumia. Niissä oliwat ihmiset
ruskeita. Muutamissa maissa oliwat ne kuparin punaisia. Toisissa maissa
oli heidän ruumiinsa keltainen. Kylmemmissä maissa oliwat ihmiset
walkeita. Mutta kuningas oli lukenut raamattua. Hän tunsi Aadamin
historian. Hän tiesi Eewastakin. Näistä owat kaikki ihmiset sukuisin.
Siksi kaikki ihmiset owat weljeksiä. Moni ei ajattele sitä. Moni walkea
ihminen pitää mustia huonompina. Walkeat ostawat mustia rahalla. Ne
pitäwät niitä orjinaan. Tämän näki kuningas hywin wääräksi. Sillä
kaikki ihmiset owat yhdellaisia Jumalan edessä.

Kuningas näki wielä enemmän. Hän näki ihmisten ruuan. Siinä on ihminen
suurin kaikista pedoista. Hän tappaa monta eläintä. Sitten syöpi hän
niiden lihaa keitettynä. Metsä-ihmiset syöwät weristä lihaa.
Raiwokkaimmat syöwät ihmisenkin lihaa. Tämän näki kuningas ilkeäksi.
Eläinten maito on terweellistä ruokaa. Ihminen syöpi monia kaswejakin.
Puiden hedelmät owat monella ruokana. Jywistä tulee ihmiselle ruokaa.
Hän walmistaa tulella ruokansa. Tätä eiwät tee koskaan eläimet. Moni
ihminen laittaa konstillista ruokaa. Siitä ei woi kukaan hywin.

Kuningas näki wieläkin enemmän. Hän näki ihmisten _pituuden_. Sadut
kertowat pitkistä jättiläisistä. Sellaisia ei ole enää. Ihmisen
tawallinen pituus on kolme kyynärää. Muutamat owat pitemmät. Sata (100)
wuotta takaperin eli mies Paltamon pitäjässä. Hän oli neljää kyynärätä
pitkä. Siksi näyteltiin häntä rahan edestä. Monet ihmiset owat kolmea
kyynärää lyhyempiä. Muutamat owat hywin pieniä. Sellaisia kutsutaan
lintukotolaisiksi. Sata wuotta takaperin eli Puolassa mies. Hän oli
kolmenkymmenen (30) wuoden wanha. Kuitenkaan ei hän ollut täyttä
kyynärätä pitkä. Siksi häntäkin näyteltiin rahan edestä. Sellaiset
ihmiset owat onnettomia. Ei ihmistä pidä kummana katsella kuin outoa
eläintä.

Kuningas näki wieläkin enemmän. Hän näki ihmisten _elin-ajan_. Korppi
elää sata wuotta. Elehwantti woipi tulla sadanwiidenkymmenen (150)
wuoden wanhaksi. Hauki woipi elää kolmesataa (300) wuotta. Walaskalan
sanotaan eläwän tuhannen (1000) wuotta. Moni puu tulee sadan wuoden
wanhaksi. Monien puiden ikä lasketaan aina useiksi tuhansiksi wuosiksi.
Wedenpaisumusta ennen eliwät ihmisetkin paljoa kauemmin. Aadami eli
yhdeksänsadan kolmenkymmenen (930) wuoden wanhaksi. Methusalemi tuli
yhdeksänsadan kuudenkymmenen-yhdeksän (969) wuoden ikään. Nyt ei enää
tule monta ihmistä seitsemääkymmentä (70) wuotta wanhemmaksi. Muutamat
pääsewät kahdeksankymmenen (80) wuoden wanhaksi. Englannissa oli yksi
mies Jenkins nimeltä. Hän eli satawiisikymmentä-yhdeksän (159) wuotta.
Muutamat ihmiset kuolewat nuoruudessaan. Monta lasta kuolee aiwan
pienenä. Ainoastaan Jumala määrää ijän pituuden.

Kuningas näki wieläkin enemmän. Hän näki ihmisen _neljä ikäkautta_.
Lapsuus lasketaan aina wiidenteentoista (15) wuoteen. Sitten tulee
nuoruus kolmanteenkymmeneen (30:neen) wuoteen asti. Sitten seuraa
miehuus kuudenteenkymmeneen (60:neen) wuoteen asti. Wiimein tulee
wanhuus kuudenkymmenen wuoden perästä. Sekään ei ole aina yhtäläistä.
Lapsi kaswaa. Sen sielu kaswaa yhdessä ruumiin kanssa. Kolmenkymmenen
wuoden ijässä on ruumiilla täysi woimansa. Sielu kaswaa alinomaa
enemmän. Siksi on wanhuus nuoruutta wiisaampi.

Kuningas näki wieläkin enemmän. Hän näki ihmisen _awiopuolet_. Kaikki
eläwät owat jaetut kahteen osaan. Muutamat eläwät owat koiraita. Toiset
owat naaraita. Kaswit jakauwat samalla lailla. Wäkewämpi ihminen on
mies. Heikompi ihminen nimitetään waimo. Kumpikaan näistä ei ole
huonompi. Molemmat owat yhtä Jumalan edessä. Molemmat owat Jumalan
waltakunnan periwiä. Molempain tulee alinomaa auttaa toisiansa. Jumalan
tahto on sellainen. Wäkewämmän ei saa olla kowan heikompaa kohtaan.

Kuningas näki wieläkin enemmän. Hän näki _ihmisen wallan luonnon
ylitse_. Ihminen kesyttää raiwoimmatkin eläimet. Hän tappaa mahdottoman
suuren walaskalan. Suuri elehwantti kantaa häntä kuuliaisesti
selässään. Ylewä hewonen tottelee hänen suitsiansa. Wäkewä härkä wetää
hänen sahrojansa. Hänelle täytyy karhun jättää turkkinsa. Hänelle
täytyy lampaan antaa willansa. Hän höyhentää linnulta untuwat. Hän
ottaa mehiläiseltä hunajan. Hän kaataa kirweellä suurimmatkin puut. Hän
walmistaa pellon siemenille. Hän kutoo pellawista waatetta. Hän kehrää
hampuista köyttä. Hän etsii metallia maan sisuksista. Hän koristaa
kullalla sormensa. Hän panee ruokapöydälleen hopioita. Hän takoo kowaa
rautaa. Hän koristaa timanteilla keisarin kruunun. Hän särkee wuorien
läpi tien. Hän pyörittää wedellä myllyin rattaat. Hän purjehtii
tuulessa laiwalla. Hän sulkee uuniinsa waltawan tulen. Hän kuwaa koko
maanpiirin kartallensa. Hän laskee jo edeltäkäsin auringon juoksun. Hän
jakaa wuotensa kuun waiheiden mukaan. Hän mittaa numeroilla kiiluwain
tähtien juoksun.

Niin on koko näkywä maailma ihmiselle alamainen. Kyllä elää waltawa
henki ihmisen heikossa ruumiissa. Mutta Jumalan edessä on ihminen
kuitenkin aiwan wähäinen. Hänen waltansa on maan päällä aiwan suuri.
Mutta Jumalan walta on kuitenkin paljon suurempi. Wäkewin sankari ei
ole Jumalan suhteen mitään. Wiisain mies on Jumalan wiisauden suhteen
hullu. Pieni käärme woipi surmata wäkewimmän miehen. Sääsken siipi on
wiisaammasti luotu kuin kaikkein ihmisten teot. Kuningas otti käteensä
yhden ketokukan. Woi kuin olet kaunis. Kultainen pukuni ei ole niin
kaunis kuin sinun.

Ihminen elää tänä päiwänä. Wähän ajan perästä kuolee hän pois. Sitten
muuttuu hänen ruumiinsa maassa mullaksi. Sitten tulee hänen sielunsa
eläwän Jumalan eteen. Sitten kuuluu hänelle Jumalan ääni. Minä panin
sinun luonnon waltakuntain kuninkaaksi. Kuinka käytit sinä suurta
waltaasi? Kuinka elit sinä ihmisten seassa? Kuinka menettelit sinä
eläinten kanssa? Kuinka täytit sinä toimesi maan päällä? Elä ole wäärä.
Elä ole ylpeä. Minä olen Herra sinun Jumalasi. Sinä olet ainoasti
taloni hoitaja.

Kaikkea tätä ajatteli kuningas tarkasti. Hän sanoi itselleen näin.
Olenpa minäkin herra minun kuningas-waltakunnassani. Mutta nyt minä
waellan ympäri maailmaa palwelijan puwussa. Niinpä on ihminenkin
kaikkein eläwäin herra maan päällä. Mutta Jumalan edessä on hän waan
palwelija. Jumala antakoon hänelle nöyrän sydämen. Sitten käyttää hän
oikein waltansa. Sitten on ihmisen kunnia Jumalan kunnia. Sitten on
ihmisen waltakunta Jumalan waltakunta maan päällä.

Mitä Jumala antoi ruumiilleni.

 Mä silmää kirkast' olen saanut kaksi;
 Kun niillä katson, tulen iloisaksi.
 Luon silmäni mä Herran valohon,
 Mä näen iltatähden taivahalla.
 Niitulla näen kukat vihannalla.
 Ne Luojan töit' on. Tekons hyvät on.

 Ja kaksi korvaa onpi myöskin mulla.
 Jumalan sanaa niillä saatan kuulla.
 Mä äidinrukouksen kuulla voin,
 Ja linnun laulun Luojan kunniaksi,
 Ja isän neuvon. Tulen viisaammaksi,
 Kun kaikki opin. Se mun palkintoin.

 Suun saanut olen, kielen myöskin, jolla
 Mä ylistää voin Herraa laulelolla.
 Mä sillä puhun. Sillä kyselen
 mit' en mä ymmärrä, ja rukoelen.
 Mä suulla syön. Mä sillä naureskelen.
 Suo, Herra, että hyvää puhelen.

 Kaks kättä mull' on. Vasen onpi toinen
 Täll' oikealla paljon tehdä voinen.
 Viis sormea on mulla kädessäin.
 Rehellisesti teen mä niillä työtä.
 Suo, Luoja, aina apus olla myötä!
 Niin elän isänmaata hyödyttäin.

 Kaks jalkaa on mulla. Sormia ne vailla,
 Vaan varpaat niiss' on. Jaloill' aika lailla
 Mä juoksen äidin luo, kun kutsuu hän.
 Kun isä käskee pois, niin lähden miellä.
 Suo, Luoja, käydä oikealla tiellä!
 Niin astun vakavasti elämään.

 Myös sydän pienä on mulle kasvanunna.
 Viel' ei sit' ole murheet murtanunna.
 Kädellä tunnen, kuin se riemuitsee.
 Suo, Luoja, terveyttä ruumiilleni,
 Sykkäillä hyvän eestä sydämeni!
 Niin siunauskin mua seurailee!

Luonnonkirja