Yhtä ma pelkään
Vuoria nousen, laaksoja lasken,
 tannermaita ma astelen.
 Mieli on milloin hilpeä mulla,
 milloin musta ja murheinen.

 Kukkaset harvat tieltäni poimin
 kiittäin Luojoa lempeää;
 muruja elon onnihan onpi,
 sirpaleina se kimmeltää.

 Tuota en säiky, rohkehin mielin
 astun tietäni eteenpäin,
 riemuitsen, kun vain tähtönen pieni
 viittaa polkua välkähtäin.

 Yhtä ma pelkään: kulkea yksin
 tuonen tummia aaltoja,
 vaikkapa murheet vaipuvat niihin,
 vaikkapa soivat ne unhoa.