Kuulle
Oi armas Kuu, sen selkeästi muistan,
 vuos siitä vierryt on, kun tälle kukkulalle
 ma saavuin täynnä tuskaa ihailemaan sua.
 Ja riipuit silloin yllä metsän tuon sa
 kuin juuri parhaillaan, sen valain kirkkauteesi.
 Mut usvaisilta niin ja värjyviltä näytti
 lävitse kyynelvuon, mi tulvas ripsilleni,
 mun silmääni sun kasvos, sillä murheenraskas
 mun elämäni oli: ja on, ei sävyänsä
 se kaihda, armas Kuu. Mut sentään ilahduttaa
 mua palauttaa mieleeni nuo hetket
 mun tuskani. Oi, kuinka mieluisaa on
 ajalla nuoruuden, kun vielä pitkä taival
 jää toivolle ja lyhyt tie on muiston,
 menneiden asioiden ajattelu,
 jos suruisia lie ja vaikka murhe kestää.

Giacomo Leopardi
Kaarlo Sarkia
Runot