Ei ole ilo ikuinen
Aina ovat Suomalaisten
 Sananparret sattuvilla,
 Somahasti solmetuilla
 Sanoilla sangen tosilla
 Kuvailehet jotakuta
 Josta ovat ihte työssä
 Saaneet vahvan vakuutuksen,
 Kokemistansa omista,
 Täällä ajan nautinnosa.
 Niinpä mainittu tämäki
 Sananlasku somahinen
 Kuvaileepi ihmisyyen,
 Kaiken luonnonki lavian
 Muuttumista alituista. –
 Vai ken lienee ihmisistä,
 Kuka ihmisen pojista?
 Jonk’ ei täytyne sanoa,
 Tunnustaa aivan toeksi,
 Mitään täällä mailmassa
 Pysyväistä ei olevan;
 Mutta kaikki muuttuvaista,
 Vahetusten alahista. –
 Niin on asia ilonki,
 Rikkauuen, rakkauuen,
 Kauneuuen kaikenlaisen,
 Mikä ikänä elossa,
 Kansan mielest’ kallihinta,
 Paihti ainoa Jumala,
 Sekä sanansa totinen
 Ompi aina pysyväinen.
 Katso! kuinka ilo täällä
 Usein muuttuu mureheksi;
 Joko temmaa tauti tuima
 Isän, äitin lapsukaisten
 Muuttaa Manalan majoihin
 Aviolta kumpaninsa,
 Taikka joku kova onni
 Ilon itkuksi tekeepi.
 Kuinka päivän sulosimman
 Nielaseepi yö pimeä
 Kuinka auringon ihanan
 Pilvet pian peittelevät.
 Katoo kauneus kesänki;
 Kukkaisetkin kaunihimmat
 Lakastuvat luhdillaki.
 Mehtä kaunis viheriöivä
 Kaottaa kesä-pukunsa
 Talven tuiman lähetessä;
 Rikas täällä tavaransa
 Kavottaa aivan äkisti;
 Rakennukset rautasetkin
 Käsialat kaikenlaiset,
 Teot ihmisten ikuset
 Joko tuli turmeleepi,
 Taikka voima veen väkevä,
 Ajan valta voimallinen
 Kukistaa kaikki kumohon.
 Näinpä kaikki maailmassa
 Rikeneeltä raukiaapi,
 Näinpä näkyypi toeksi.
 Sananlasku sangen kaunis;
 ”Ei ole ilo ikuinen
 ”Eikä päivä päätymätön.”

 Frans Pietari K[eme]–lli.

*) Kirjotus-kokeeksi Suomen-kielen harjottamisesa annettu Akedemiasa.

Lähde: Oulun Viikko-Sanomia 3.10.1840.

Frans Pietari Kemelli
Runot
Oulun Wiikko-Sanomia
1840