Torpan ukko ja varis
Torpan äijän halkolasti
 meni kariin kannonkylkeen.
 Kiros äijä kirkkahasti,
 uhkas koni-rähjän nylkee.

 Istui liikehuolissansa
 siinä liki vanha varis,
 nukkavieru-nuttuansa
 korjas, kohtalotaan maris.

 Ukko huilas ronkkelilla,
 huomas variksen ja juttus:
 ”Kyll’ on leivän hakusilla
 nukkaantunut sunkin nuttus!

 Aika paha, varis-parka,
 leipäkori korkealla,
 laiha kumpaisenkin sarka,
 vaanii vihamies ja halla.

 Torppa hatara ja harmaa
 varsin on kuin varispesä.
 Elämä on epävarmaa
 kummankin, vaikk’ ain’ ois kesä.

 Molemmiss’ on liikehuolet
 raskaat ett’ on järki mennä.
 Oitis näppiäsi nuolet,
 jollet aamust’ iltaan lennä.

 Sull’ ei kontrahtia lainkaan,
 suullinen on puhe mulla.
 Turvaa tuost’ ei likimainkaan
 – syyt’ ei kadehtia sulla.

 Tulen, särjen pesä-rääsyn,
 mitäs sull’ on sanomista?
 Ja jos kiellät sisäänpääsyn,
 tuttavan saat tuomarista.

 Mihkäs poikasesi laitat,
 sit’ ei kysy, kouraa kukaan.
 Kaikki, joill’ on täydet aitat,
 laulaa saman pillin mukaan.

 Ilman asut männyssäsi,
 hevos-, jalkaviikot mull’ on.
 Paiskin, että puutuu käsi.
 Tosin omat surus sull’ on.

 Helppo metsäss’ ei oo meillä.
 Räsy sunkin virkanuttus!” –
 Niinpä halkoronkkeleillä
 äijä varikselle juttus.

 ”Niin vaa, niin vaa”, varis myönsi.
 Ukko piipun taskuun pisti.
 Kangen kuorman alle työnsi
 ja niin väänsi hemmetisti.