Neiti Iisa Aspin haudalla
Tuoll’ aina, missä pohjantulten palo
 Yön synkeydeltä rauhan valloittaa,
 Siell’ yleni se ihmishenki jalo,
 jon ruumista tuo hauta tallentaa.

 Siell’ yleni hän, siellä syttyi koitto
 Sieluunsa pohjan taivaspalosta,
 Ja isänmaalle kunnia ja voitto
 Säteili vienosti sen valosta.

 Ja siellä hälle sielun hartautta
 Herätti salon syvä huokaus,
 Siell’ antoi rauhaa, riemun runsautta
 Kotoisen lammen tyyni kirkkaus.

 Mut pohjan tuli, kerta syttyneenä,
 Ei rauhaa suo, se tahtoo valaista,
 Kun päiväks yön se näkis muuttuneena,
 Silloinpa vasta löytäis lepoa.

 Se pohjan neidin rauhatonna syöksi
 Valoa isänmaalle kantamaan,
 Se rinnastansa levonlaulut ryösti,
 Kamppaavan kosken nosti pauhaamaan.

 Vaan taivaan tult’ on kauvan mahdotonta
 Maan lapsen kestää, tomuasunnon:
 Tuo toivon maa, tuo tähtein valtakunta
 Taivaisten tulten asuinpaikka on.

 Kas sinne pohjan leimuna myös lenti
 Kukintoajallansa neitonen;
 Tääll’ lepää ruumis, siell’ on puhdas henki,
 Kotoisen lammen tyyntä nauttien.

 Jäi laulun ruusut haudalleen ja tänne
 Jäi ystävät ja siskot suremaan.
 Vaan hautakumpu kuiskaa: elämänne
 Valoksi loistakohon synnyinmaan.

J. H. Erkko
Runot