Toldi. Neljäs runo
Niilo Toldista, Unkarin keskiaikaisesta kansansankarista, on Arany, säilyneiden tarujen perusteelle runoillut suuren trilogiian, joka luetaan hänen merkillisimpiin teoksiinsa. – Selitykseksi mainittakoon tässä, että Niilo on myllynkiven kappaleen heittämällä surmannut erään vanhemman veljensä Yrjön juomatovereista ja häijyn Yrjön kostoa peljäten lähtenyt kotoansa pakoretkelle. Tällä matkalla hän viimein joutuu Budaan, voittaa siellä kaksintaistelussa mahdottoman ison ja väkevän Tshekkiläisen, joka kauvan on pilkannut Unkarilaisia, ja saavuttaa siten kuninkaan suosion. – Koittaren III vihosta löytää halullinen lukija muutamia muitakin kääntämiäni runoja Toldista.

 Niinkuin hirvi haavoitettu,
 Nuolen noutama urakko,
 Kiitävi kivun pakosta
 Korven synkeän sylihin
 Sekä lähtehen lähelle,
 Kylmän lainehen kylylle,
 Haavallensa haukkimahan
 Tuhatlatvan tutkaimia;

 Vaanpa sinne saatuansa
 Lähe on kaikki kuivillansa,
 Eikä hän haavan hauteheksi
 Tuhatlatvoja tapoa:
 Risutki hänt’ on nipinynnä,
 Kaikki karsinna karangot,
 Jott’ on raukka raukeampi
 Paljon ennistä pahemmin.

 Niinpä Niilokin pakeni,
 Hartioilla huoli raskas,
 Ku hänen kupehiansa
 Kannuksinsa kaivelevi;
 Niinkuin hepo hinkalossa,
 Jon päällä laki palavi,
 Niin hänellä heitteleksen
 Syän sykkien povessa.

 «Kahilistoa» käveli,
 Osasi «Ojantohonki»,
 Siin’ ei löytänyt sijoa,
 Kuhun päätä painaltoa.
 Turhin tuotakin tavotti:
 Yksin olla, itseksehen,
 Ei vaan vammalle syämen
 Löyä lääkettä mitänä.

 Ja kuin hukka, jonka hääti
 Lammaspaimen laumastansa,
 Niin hän suurehen solahti
 Kuivahan kahilasuohon:
 Siinäkin sopottelevi,
 Joka kaisla kuiskoavi:
 Ei kukana ilman alla
 Ole orvompi sinua.

 Mätäs päätyi päänsä alle,
 Kaislan sänki sängyksensä
 Sekä yllensä sininen
 Kansi taivahan katoksi,
 Kunnes yhtyi yö pimeä,
 Otti alle siipiensä,
 Pannen mustan palttinansa
 Uroholle uutimeksi.

 Jopa joutuvi unonen,
 Sinne saapuvi simainen
 Välkkyvissä vaattehissa,
 Perhon lailla liihytellen,
 Vaan ei vielä tohtinunna
 Uron silmille aleta
 Ennen huomenen hämyä,
 Aamukoiton alkamista.

 Unta sääkset säikytteli,
 Kaislat pistävät pelotti,
 Enemmin peto pelotti
 Kaisloissa kahahteleva;
 Uni jo kaukoa kavahti
 Vainomiehien melua,
 Mutta kaikkia kovemmin
 Toldin huolta haikeata.

 Vaan kun valkoi aamu kaunis,
 Päivä koitti kirkkahasti,
 Alas istuihe itikka
 Eikä kuulunut kumua:
 Silloin hiipi hiljallehen
 Uni poian päälaelle,
 Levittäen lentimensä
 Sen on silmälle kahelle.

 Siitä suuteli simansa,
 Pojan huulille hunajan,
 Yön varaksi vaalimansa
 Unikukkasen kuvusta;
 Se oli tenhon tarmollista
 Unen mairetta metoista,
 Jotta tuosta Toldillenki
 Vesi kielelle vetihe.

 Vaan sitäki tuskan tuoja
 Nälkä kalvava kaehti
 Ja välehen valveutti
 Tuon unesta aamuisesta;
 Sitte poikoa patisti
 Sekä roiski ruoskallahan,
 Kunnes luhtoa kuleksi
 Pitkittäin ja poikkipuolin.

 Siinä hän etsivi samoten
 Luhtalintujen pesiä,
 Rannanraukujan, kajavan,
 Sorsan, suokanan kotoja,
 Auki murteli asunnot,
 Aitat tyynni tyhjenteli
 Ja munilla kirjavilla
 Nälän vaivoja vajenti.

 Nälän näillä poistettua,
 Halun häättyä munilla,
 Mieli läikkyi lainehina
 Tuumissa tulevan aian:
 Kunne kummalle menisi,
 Mihin puuttua pitäisi?
 Ei tieä tulinen sielu,
 Kulle laskisi laulle.

 Kyllä poies poikkeaisi,
 Pian lähtisi pakohon,
 Ellei eessä silmiensä
 Armas äitinsä olisi:
 Senp’ on murhe murtaneisi,
 Huoli särkisi syämen,
 Jos ei viesti vierähtäisi,
 Saisi poiasta sanoma.

 Näillä tuumin nääntelihe
 Kolme päiveä kovoa,
 Päivänäpä kolmantena
 Kaislat vieressä kahahti;
 Sen sueksi arvelevi
 Eikä kättänä kohota:
 Ei ole muut kuin Yrjö yksin
 Hukka hulmiva hänelle.

 Sep’ oli Pentti palkollinen,
 Vanha orja uskollinen,
 Jonk’ on äiti jou’uttanut
 Pojan etsohon emonen;
 Nyt kovasti nyyhkyttäen
 Niilon kaulahan kavahti
 Ja hänelle noin nimesi
 Vähän aian oltuansa:

 «Oi, kuin miekkonen osasin,
 Löysin sun, syänkäpyni!
 Jo sua etsin yötä kolme
 Pitkin suota suunnatonta,
 Katsellen joka kahilan,
 Hajotellen heinikotkin,
 Enkä luullut löytäväni
 Tänä päivänä enämpi».

 «Kuin elelet, poika kulta?
 Eikö jo nälkä näännyttänyt?
 Eikö syönehet sutoset,
 Aron aution elävät?
 Katso, tässä konttiseni,
 Ota, syö’ös onneksesi!
 Siin’ on paistit, siinä vehnät,
 Taskumattikin mukana».

 Siitä orja uskollinen
 Pyyhki silmänsä pivolla,
 Pivoapa pyyhkäisevi
 Nukkavieru-nuttuhunsa;
 Jo panihe polvillensa,
 Laski laukkunsa olalta
 Sekä siitä järjestänsä
 Kaikki kaivavi käsille.

 Vielä pöyänkin varusti,
 Vaikka vaan hätävaroiksi,
 Pöyän laittoi laukustansa,
 Kontinkannesta rakenti,
 Sen päälle panevi paistin,
 Viinileilin, vehnäisetki,
 Kaunolla kahen omenan
 Viimein valmisti veronsa.

 Veitsen etsivi esille,
 Varren tähtitäplikkähän,
 Tuota Toldille taritsi,
 Pani herransa pojalle:
 Hänpä veitsellä hyvällä
 Viilti vehnäiset paloiksi,
 Sitte söi halukkahasti
 Leipeä lihan keralla.

 Voi iloa Pentin vanhan
 Tuon on tuota katsellessa!
 Maistuvi makeammalle,
 Kuin jos itse atrioisi;
 Niin hänellä leuka liikkui,
 Kuin ois hänkin herkkuellut,
 Jopa joskus kyynelytki
 Ripsen harmajan hämärti.

 Kunp’ oli Toldi kyllin syönyt.
 Nälän Niilo häätänynnä,
 Silloin orja uskollinen
 Kaulan kiertävi Matilta:
 Matti kerran kiljahtavi,
 Punahurme purskahtavi,
 Valui vanhuksen käsille,
 Päälle Pentin kämmenien.

 Pentti viiniä punaista
 Otti onneksi isännän,
 Kulausta kaksi, kolme,
 Kielen vierehen valellen,
 Sitten poialle putelin
 Antoi käellä oikealla,
 Suuta pyyhkien samassa,
 Huulta paian helmuksihin.

 Viini viehätti tulinen
 Miehen vanhan mielihinsä,
 Sittepä syän avoihe,
 Sitte kielensä kerittyi!
 Pakinan perusteheksi
 Pani Niilon taaton taaton,
 Kuin oli ollut aikoinahan
 Härkäpoikana hänellä;

 Sitten siirtävi sanansa
 Niilon äitihin, isähän,
 Vanhempahan veljehensä,
 Niinpä Niilohon lopulla;
 Kuka tiesi, konsa oisi
 Puhevirta vierähtänyt,
 Kuin ei Niilo noin olisi
 Sanan virkkanut suruisen:

 «Oi, kuin silma kuunnellessa
 Tuiki läyläksi tulevi!
 Heretkös jo, heitä poies
 Tuo pakina tuskallinen!
 Muinoin kiukoan kylessä,
 Maissin päitä riipiessä,
 Öisin kuunnellut ikäni,
 Puhettasi puhki polven».

 «Kuin monesti jo kuvasit
 Tuota taaton urheutta!
 Pian puoliyö lopetti
 Joka iltaman jutelmat;
 Ja kuin sitten kauan kesti,
 Kunnes uinota osasin!
 Vasta aamun alkaessa
 Silmät ummistui unehen».

 «Ollut aika myös on mennyt,
 Armas aikani alennut;
 Kirjan on lehti kääntynynnä,
 Onni poikennut pahanne:
 Tuli työ, tapoin urohon,
 Jou’uin pillan piilijäksi,
 Oi, ken saattavi sanoa,
 Konsa tuosta kostunenki?»

 «Vaan ma luotan Luojahani,
 Heitän huoleni hänehen,
 Ku on orvonkin isänä
 Ja tukena turvattoman;
 Ehkäpä vereni vielä
 Hävyn huuhtovi minusta,
 Jonka viljon veljyeni
 Mulle surmaksi sukesi».

 «En ole siksi syntynynnä,
 Sen jo tunnen ja tajuan,
 Tässä sammakon tavalla
 Kaislikoissa kykkimähän;
 Enkä orjaksi ylennyt,
 Härkien hätyyttäjäksi,
 Kasakaks’ en kasvanunna,
 Mieron heinämies rukaksi».

 «Nyt vain tuota tässä vuotan,
 Jotta joutuisi hämärä,
 Illan tullen ihmisetki
 Mailta kääntyisi kotihin;
 Sitten täältä pois pakenen,
 Saan maailman markkinoille,
 Ett’ ei tuone tuulikana
 Teille tietoa minusta».

 Penttipä puhetta tuota
 Ylen äijälti apeutui,
 Hänen on surku herraansa,
 Kun nyt lähtevi kululle;
 Kauan istui äänetönnä,
 Pian itkuhun puheten,
 Sekä kynsin kenkähänsä
 Ristilöitä riimustellen.

 Viimeinpä sanoihin saapi,
 Aivan nöyrästi anovi,
 Ett’ ei Niilo närkästyisi,
 Nuori herra harmistuisi,
 Hänpä huiman hankkeheksi
 Tuota tuumoa näkevi,
 Jotta piilijän jälille
 Rupeaisi noin rutosti.

 «Näätsen, nuori herraseni,
 Viikon puolen viivyttyä
 Taaskin Yrjänä isäntä
 Pois palannevi Budahan:
 Silloin ollehet asiat
 Unehesen uppoavat,
 Ja kuin pikkuinen kuningas
 Oot oleva näillä mailla».

 «Ethän hennonne hylätä
 Kelpo käskylaisiäsi,
 Kutka kuin omoa lasta
 Niin suaitsemme sinua?
 Kuin härätki hylkeäisit,
 «Hatasarven» ja «Kukanki»,
 Joien ei kaltaista kohata
 Maan kaheksan markkinoilla»?

 «Kuinka kaikki hylkeäisit
 Hilpeät huvittelusi?
 Kuka myllyhyn menisi,
 Kaksi säkkiä selässä?
 Ken kivet kohotteleisi
 Käsivartensa varassa
 Myllypoikien peloksi,
 Haitukkojen hämmästellä?»

 «Elä poikani pakene,
 Ellös kauaksi karatko,
 Katkeraksi kaipu’uksi
 Koko Suurelle-kylälle;
 Ellös herratta hylätkö
 Toldin vanhoa taloa
 Eläkä anna äitiäsi
 Surun saattoa Manalle».

 Renki noin rukoelevi,
 Vaan ei tuosta toinen huoli;
 Silloin tällöin päätä puisti,
 Kons’ ei suostunut sanoihin,
 Kunpa ennätti emosta
 Vanhus virkkoa sanasen,
 Kiven sillä kierittävi
 Poialle syämen päälle.

 Kotvan katsoi huokaellen
 Kaisloja kahisevia,
 Vaan ei vastannut mitänä
 Pakinahan palkkalaisen;
 Sinnes tuossa tuijotteli
 Kaisloja kahisevia,
 Kunnes kyynel suuri, lämmin
 Silmän ripsihin rupesi.

 Niilo niinkuin pyyhkäiseisi
 Hikihernehen otsasta,
 Niin pivolla pyyhkäisevi
 Kumman kuokkavierahansa:
 Kyynel maahan kierieli
 Pitkin pikkusormeansa,
 Niilopa kohti kääntyneenä
 Sanan virkkoi vanhukselle:

 «Vieös viesti, Pentti kulta,
 Saata äitille sanoma:
 Nyt on Niilon onnen tähti
 Surupilven peittelemä,
 Ei nyt poikoa näkyne
 Eikä kuulu kotvallana
 Mainehens’ on maahan pantu,
 Kuin olisi kuollehena».

 «Vaan ei kuole kuitenkana,
 Eikä vaivu vainajihin,
 Niin vain on, kuin konsa miesi
 Vaipui valhekuolemahan:
 Se kun aian oltuansa
 Heräjävi hurmiosta,
 Ihmiset imehtelevät,
 Kummat kuuluvi hänestä».

 «Minustakin moinen viesti
 Vielä hälle vierähtävi,
 Kuta lapset kuullessansa
 Imijätkin ihmehtivät,
 Silloinpa särähtänevi
 Sielu armahan emoni,
 Kunpa ei pakahtuneisi
 Syän suuresta ilosta.»

 Toldi tuon sanoa käski.
 Silloin orja uskollinen
 Viinilaskun laukkuhunsa
 Tyhjän työntävi takaisin,
 Veitsen tähtitäplikkähän
 Hyvin pyyhki puhtahaksi
 Sekä rasvariepusenki
 Kääri tarkasti kokohon.

 Sitten kontin kaikkinensa
 Otti toiselle olalle
 Ja hyvästi heitettyä
 Jalat matkahan järesti:
 Jalka käski, toinen kielsi,
 Katse taakse kääntelihe,
 Viimein teitä tiettömiä
 Kautta kaislikon katosi.

János Arany