Ma annan arvon tuumilles
Ma annan arvon tuumilles
 Ja periaatteillesi,
 Ja liljanhennoll’ uumilles
 Ja silkkivaatteillesi.

 Myös tunnen sulot syleilys,
 Niin unhoittaa en mieli;
 Mut suurin mulle viehätys
 On silmäis mykkä kieli.

 Sen tutkimiseen vietin jo
 Mont’ unetonta yötä;
 Oi ettei vaan tuo opinto
 Ois ollut turhaa työtä.

 Usein, kun juuri perehdyin
 Tuon kielen moneen kuriin,
 Taas huomasin, ett’ erehdyin,
 Ja tieteen käy nurin.

 Siis riennä, neito, apuhun,
 Opinnon ohjaajaksi;
 Suo huuliltasi kuulla mun.
 Mit’ aikoo silmääs kaksi.

 Houkuttavatko saalistaan
 Pois satakielten maille,
 Sen sitten jättäin suremaan
 Ja autuuttansa vaille.