Elo ja Kuolo
Elon enkel’ Luojan kädell’ istuiksen,
 Alla maa viel’ uinui lapsuudessahan;
 Näki korkuudestaan Korkein suuttuen
 Ensi synnin siinä nyt jo versovan.

 Lennä, lausui Herra elon hengellen,
 Rankaiseppa maata syntiin uupuvaa!
 Älköön riemu kukkiko siell’ ikuinen,
 Turmelust’ ei mikään luotu välttää saa!

 Herran airut lensi maahan syntisään,
 Riehui kalvallaan, kun Herra käski näin;
 Mullan lapsi turman jäljet nähtyään,
 Valkohengen kutsui Kuoloks’, säikähtäin.

 Korkee niittomies ei säästä. – Kalvallaan
 Kaataa halvat ruohot, tammet korkeat;
 Suuret pienet, orjat herrat – kaikki vaan
 Ankaraa ja voimakasta kammoovat.

 Mutta täällä kaatamista uhreistaan
 Jalouden hän korjaa heissä piillehen,
 Saasta-aineksista puhdisteltuaan
 Sovitellen kaikki vie taas Herrallen.