Nykyaikaan
Nyt maailmaa kuiskehet kummat käy
 Ja ilmoja oudot aaveet,
 udut uudet aikoja hämärtäy
 Ja päivän pilkettä ei nyt näy.
 Nyt syntyvät hullut haaveet.

 On niinkuin murskana maa nyt ois
 ja valoa taivas vailla,
 ja on kuin kuoleman virret sois.
 Nekö maailman kuoloa soida vois?
 Ikiyökö jo onkin mailla?

 Joko sammuvat päivä ja aurinko
 ja näy ei kohta kuuta
 ja taivaan tähtien karkelo,
 ne kaikkiko mennyttä oisi jo,
 ja saammeko sijahan muuta?

 Ei kenkään vastata taida nyt,
 ei ihmiset, maa, ei meri.
 Oi, onnekas äidistä syntynyt,
 mikä milloinkaan ei etsinyt,
 vain hällä on tyynnä veri.

 Epätiedon ei tunne hän tuskia
 ja elo on helppoa hällä.
 Mut etsijän päivät on kurjia,
 tulisia hän kärsii tuskia
 ja raskast’ elo on tällä.

 Hän tietää: kohta se tapahtuu!
 Mut mikä se oisi, mikä?
 Joko maailman loppu tai joku muu;
 sitä tuskin lausua tohtii suu:
 Joko täys ois maailman ikä?

 Ei! Elää ihminen tahtoisi
 Niin lyhythän elon on aika.
 Hidun onnea vielä hän kaipaisi.
 Uus’ etsintä vieläkin alkaisi.
 Moni jälellä viel’ on taika.

 Elon oikean taikaa vaan ei lie.
 Sen vienehet Hiiden on peikot.
 Ja ihminen syntyy, kuolee.
 Tie, tie aina se vainen Tuoneen vie.
 Elon-onnen ohjat on heikot

 Elon-onni on merehen heitetty
 tai oisko se taivahalla
 eli oisko se multaan peitetty?
 Sitä turhaan kauvan on etsitty.
 Ovat etsijät murheen alla.

 Nyt ihmiset sanovat toisilleen:
 Voi murheen alhoa tätä!
 Ja ajat ne hiipivät hiljalleen
 ja vuodet ne vierivät verkalleen,
 mut ainapa vain on hätä.

 Ja ihmiset elää tahtovat.
 Mitä varten? Eivät he tiedä.
 Ja vaikka he kurjina kulkevat
 sekä onnettomina astuvat,
 ei kuolon sanaa he siedä!

 Oi, jospa nyt syntyis sankari uus’,
 mies voittoja varten luotu,
 joka tietäis, mikä on vastaisuus
 ja untako oisikin onnekkuus,
 mit’ on ihmisen onneks’ suotu?

 Koko maailma miestä nyt tarvitseis.
 Hän saapuu! Koska, milloin?
 – Ja jospa hän täällä jo kierteleis,
 surut, murheet, tuskat, vaivat veis,
 niin – oiskohan onnea silloin?