Eräälle arvostelijalle
Saloit’ oudon äänen kuulen,
 Noin se kuului: ”koi, koi, koi!”
 Korven laulajaksi luulen,
 Mietin: jotain uutta voin
 Kuulla – Eipä! korppiraiska
 Huutaa vain kun loppuu haaska.

 Hurja lintu, tuki suusi,
 Katalaa ei kuulla voi!
 Kätköön vedä kurjat luusi!
 Etkö kuule: suloin soi
 Laaksoissamme satakieli,
 Siit’ on valpas meidän mieli.

 Tääll’ on laakso, lehto hellä,
 Jossa varpunenkin saa
 Äänellänsä viserrellä;
 Tääll’ on maata viljavaa,
 Meill’ on sievät yrttitarhat,
 Niissä kasvaa herkut parhaat.

 Miksi haaskalintu tarhaan
 Lennät, koetat myllertää,
 Pitkät siipes vie sun harhaan,
 Kun ei pyrstöä ensinkään,
 Jolla voisit ohjaella,
 Liikkeitäsi suunnitella.

 Nokka luotu raatelulle,
 Kukkain tuoksua tunne ei –
 Lennä korpeen, hakopuulle,
 Sinne kontio jo vei
 Naudan, konin puolikkahan,
 Lennä sinne nokkimahan!

 Kylän lapset naurusuulla
 Sua korpeen seurajaa,
 He voi pakinaasi kuulla
 Kun sa koikut murkkinaa;
 Ihailee he nokkaa moista,
 Jonk’ ei vertaa löydy toista. –

 Yrttitarhaa nokallansa
 Huuhk’ ei raasta kumminkaan,
 Metsämiesi, Suomen kansa,
 Sitä uhkaa luikullaan:
 ”Puh!” ja ruunan pirtti heti
 Kaunistuksen oivan veti!