Amuri-maalta
Amuri-maalta

Strelokista, mihin suomalaiset siirtolaiset viime
syksyllä asettuivat, kirjoittaa yksi niistä Joulukuun
15 p. 1869 muun muassa: Ilman-ala ei ole
ensinkään vastannut toiveisimme ja unelmiimme
tästä maasta. Useammat viikot meillä on ollut
melkein joka päivä 10 ja 12 pykälän C. kylmää,
eräinä päivinä 17 ja 19 pykälää, jopa 5 p. tätä 
kuuta 22 pykälääkin, ja sen lisäksi tuima, usein
myrskyntapainen luodetuuli, joka tekee kylmyyden
tuskalliseksi ja paljon ankarammaksi tuin tavallisesti 
meillä Suomessa kylmimpinäkin talvipäivinä.
Maa on vielä paljas. Joskus sataa lunta muutaman 
tuuman paksulta, mutta se pian taas häviää 
puolenpäivän auringon lämpimän paisteen alta,
ja tämä tekee pakkasen sitä kolkommaksi ja tuntuvammaksi. 
Tietysti tämä ilmanlaadun kovuus meitä suuresti 
vaivaa. Savi-mökkimme ei suojele meitä tuulestakaan; 
vaan joka puuska menee suoraan seinän
läpi, niin että täällä sisälläkin voimme tietää millainen 
tuuli ulkona käy. Vaikka me koko päiväkauden 
lämmitämme suurta uuniamme, joka marrask.
19 p. joutui valmiiksi, on ollut päiviä, jolloin
vesi on jäätynyt kyynärän päässä siitä. Kun
yöllä makaa täysissä vaatteissa, vaippoja ja turkkia 
yllä ja karvalakki päässä, ja nenä silloin sattuu 
pistäimään esille, niin heti herää unestaan,
sillä pakkanen ja tuuli kouristavat sitä kohta hyvin 
tuntuvalla tavalla. Kun tuuli joskus kääntyy 
eteläiseksi, niin päivä on lämmin ja suloinen,
kuin kevätpäivä totona; — paha vaan että sellaisia 
päiviä sattuu niin harvoin. Kesä taas kuuluu 
olevan sateiden ja sumujen aika. Maa on
kirressä vielä Toukokuulla. Mutta enemmän tästä 
sittenkun itse olemme sitä koettaneet.

Elämämme sillä välin on ja tulee olemaan
vaivaloista siirtolais-elämää, — toisella viikolla
sahaan lautoja, toisella ajan här’illä puita kotia.
Täällä sisällä kumminkin alkaa näyttää vähäsen
rattosammalta; toinen toisensa perästä saapi muuttaa 
makuusijansa kirstultaan tahi laattialta koijuun,
ja ennen joulua saavat kaikki oikeita sänkyjä, joita
tulee olemaan pitkin kaikkia seiniä, aina kaksi päälitysten. 
Sitte kaksi viikkoa syömme myöskin pöydässä, 
— mikä on suureksi huviksi sille, jonka kaksi
kuukautta on täytynyt tulla toimeen ilman semmoista.

Prikimme on yhä vielä matkoilla. Kuinka ihmisparat 
siinä lienevät tulleen aikoin näissä pakkaisissa 
ja tuulissa, tiesi Jumala. Suurella halulla 
odotamme prikiä kotia, sillä uudella vuodella
loppuu meiltä leipä ja sen pitää tuoman meille
uutta jauhoa.

 kirjoittaa sama mies Jouluk. 31
p., että hän ynnä viisi hänen toveriansa jouluksi
olivat tulleet sinne, ja kertoo kuinka hauskaa oli
taasen nauttia kaikenlaisia sivistyneen elämän mukavuuksia 
sikäläisten suomalaisten virkamiesten luona. 
Leipä täytyi heidän ottaa Nahotkasta, ja se
oli ihmisten selillä perille kannettava, kun teitä ei
ole, joilla voisi ajaa. ”Vaikea aika on esillä”,
lopettaa kirjoittaja, ”Jumala sallikoon meidän olla
terveinä, niinkuin tähän asti!”

Viimeisessä kirjeessä, helmik. 20 p:ltä, joka, samaten 
kuin edellisetkin, on ”Hufvudstadsbladissa”
julkaistu, kirjoitetaan: Kuinka ihmeellisesti Jumala 
valvoo ihmisten kohtaloa, olemme näinä päivinä 
selvästi nähneet. Se sotameisjoukko, joka
oli täällä, kutsuttiin muutamia viikkoja sitten kotia, 
ja me olemme saaneet periä heidän ruokavarat, 
8 mattoa jauhoja ja useammat puudat ryyniä, 
joita ei voitu ottaa mukaan. Ilman tätä
avutta olisimme tuskin tulleet toimeen, sillä sitten
kun ensimäinen ja toinen kerta tuotiin Nahotkasta
jauhoja, on satanut lunta niin runsaalta että sitä
on monta kyynärää korkealta metsissä. Koko tammikuun 
ja puolen tätä kuuta on meitä rasittanut
kestävä pakkanen kolmattakymmentä pykälää ja ankarat 
pohjoistuulet. Vasta muutamat päivät sitten 
tuli lauhkeampi ilma, mutta tuulet yhä kestää.

Amurinmaa
Siirtolaisuus
Uudelleen julkaistut kirjeet