Henrik
Kanossassa eessä linnan
 keisari on Saksan Henrik
 murhemekoin, paljasjaloin.
 – Yö on sateinen ja kylmä.

 Ikkunasta ylhäält’ tähyy
 kaksi haamua, ja kuuhut
 Gregorion kaljuun päähän,
 Mathildinkin rintaan paistaa.

 Henrik kalvain huulinensa
 isämeitää mutiseepi.
 Mutta keisarrinnassansa
 salaa kiroo, salaa lausuu:

 ”Kaukana mun Saksassani
 kohoavat lujat vuoret,
 niiden salakomeroissa
 kasvaa rauta sotapiiluun.

 Kaukana mun Saksassani
 ylenevät tammimetsät,
 ja pisimmän tammen runko
 piiluun oivan varren antaa.

 Sä mun kallis Saksanmaani
 olet kantava sen miehen,
 joka tuskieni käärmeen
 murskaava on sotakirvein”.