Henkipatto rakkaus
Rakkaus henkipatto
      kahleitta tietään kulkee.
 Astua taloon julkee,
      puristaa ihmisen kättä,
 kuiskata lauseen rakkaan,
      katsoa hehkuvaan takkaan,
 mutta, kuin painais katto.
      lähtee ja portin sulkee
 taaksensa silmäämättä.
      Tuntea ei voi huolta,
 aina se lieden löytää.
      Vieras on sille vastuu,
 tiellä kun toiseen töytää.
      Lähestyy juhlapöytää,
 kohta jo poispäin astuu.
      Äänen se kerran kuuli
 vuorilta, lännen puolta,
      hymisi vuorten tuuli:

 Jalkasi kauan astui
      helteisen kevääs teitä,
 janoa näit ja nälkää,
      syö suven rypäleitä!
 Vaikeni kielto kade,
      voimaton huuto »älkää!»
 Putoaa lämmin sade,
      siitä jo pellot kastui.
 Yltäsi kahleet heitä!
      Kielto on yksi ainut:
 Ihminen, ällös sano
      omakses ihmiskättä,
 ikuista ällös ano.
      Lähteestä viihdä jano,
 jälkiäs silmäämättä
      tietäsi jälleen astu,
 siksi kun lepoon painut,
      rauhaton aallon lastu.