Keijuisten tanssi
Aurinko ei kultasätehillä
 Enää sinitaivahalta kiillä;
 Poiss’ on illan rusko, tähti
 Kulkee ujona.
 Äänetönnä lampi lainehtiipi,
 Kaukoa vaan yli seudun hiipii
 Ääni puron lirisevän:
 Yö on tullunna.

 Kuule! Kannel Wäinönko se kaikuu?
 Ei, tuo soitto niittylöiltä raikuu.
 Laulaja on lehdon puussa
 Satakielinen;
 Ja kuin sävel selvä heläjääpi,
 Metsän siimehistä silloin käypi
 Olentoja ilmaisia:
 Joukko keijuisten.

 Jaloilla he lumivalkoisilla
 Hyppivät nyt kedon kukkasilla;
 Kohta alkaa heinikossa
 Tanssi äänettä.
 Tuuli nukkuu puissa korke’issa:
 Kruunussa ja helmipukehissa
 Kuningas ja kuningatar
 Istuu piirissä.

 Illan kastehesta kaadetahan
 Mettä välkkyväiseen astiahan;
 Juoman kuningatar itse
 Laittaa joukolle.
 Yhä rajummasti tanssi kiertyy,
 Muuttaa niityltä ja laaksoon siirtyy,
 Hajoo rivilöihin sievään
 Metsän lävitse.

 Kalvas tähti taivahalta vilkkii,
 Lehväin rakoloista kuukin pilkkii;
 Riemulla ja rehmehellä
 Lehdot täytyvät.
 Vaan kuin idän aamukoitteen eellä
 Alkavat yön usmat selviellä,
 Äkkiä, kuin uni, keijuin
 Leikit päättyvät.

M. B.

Kaarle XV
Runot