Hiiri
Kun illan varjot lankeaa
 ja hämy hiipii tupaan,
 niin joku hiljaa hipsuttaa
 ja liikkuu ilman lupaa.

 Se on niin pieni harmaja
 ja pehmyt villasukka.
 Se öinen hipsustelija
 on pieni hiirirukka.

 Se etsii leivänmuruja,
 kun nälkä näykkii suolta.
 Ja siit’ on sillä surua
 ja sydän täynnä huolta.

»Kentiesi pienen kannikan
 luo reiän, alle kaapin
 sä kätkit mulle, makean
 sen siitä köyhä saapi!»

 Ja nokka pieni kohoksen:
»Ah, tätä herkkupöytää!»
 Kun kaapin alta sirusen
 se iloksensa löytää.

 Se kepeissä kengissään
 nyt leivän luokse hyppää.
 Sen sieppaa sievään käpälään
 ja suuhun heti nyppää.

 Se jauhaa pikku hampahin,
 se jyrsii, järsii salaa,
 ja vielä huomiseksikin
 se säästää pari palaa.

 Nyt kipin kapin kiipeää
 se kaapin laitaa jyrkkää,
 On toimessa nyt häntä, pää,
 ja takajalka tyrkkää.

 Ja kaapin korkeudesta
 on laaja näköala.
 Kas, siellähän on vuoteessa
 se hellä avustaja.

 Sua kiitollisna katsahtaa
 ja suorii viiksiänsä.
 Vaan konsa päivä sarastaa,
 se rientää reikähänsä.

1914.

Max Oker-Blom