Lemmen vallan kumous
Ol’ äsken mulle neittonen
 Mielestäni hyvä;
 Hän viehättävän suloinen
 Ja soria, miellyttävä.

 Ma tuollen toki uhrasin
 Parhaat aarteheni:
 Hän oli mulle kallihin,
 Niin ryösti sydämmeni.

 Ah, silloin siis ma ihanoin
 Elon’ aamu koita,
 Kun lemmen taivas salamoi,
 Ja satoi suuteloita.

 Ma lumottuna lemmestä
 Luulin, itsen’ miksi? –
 Jo unelmien siivillä
 Ma nousi enkeliksi!

 Mutt’ miksi muuttui mieleni,
 Miksi toivon’ riemu?
 Nyt mitä virkkaa kieleni,
 Mitä uhkuu sielu?

 Kun lemmen vallan kumous
 Tuli tuosta mulle,
 Se eikö kova kohtaus
 Oo lempen’ autuudelle?

 Nyt onko taivas takanan’ –
 Onnein’ kaikki siellä?
 Ei, ammun lempen’ armaampaan,
 Jok’ sydäntään ei kiellä!

Kario [Kaarle Karikko].

Lähde: Tampereen Sanomat 31.12.1885.

Kaarle Karikko
Runot
Tampereen Sanomat
1885