Kotiseutuni huumoria
Kotiseutuni huumoria.

euraavassa ei ole tarkotukseni syvemmältä tutkia
ja eritellä kotiseutuni, pohjois-Hämeen kansan humoria
eikä verrata sitä muissa osissa Suomea tavattavaan
huumoriin. Haluan vain omien havaintojeni
perustalla esittää muistelmani sellaisenaan
aineskokoelmaksi tutkijalle, joka haluaa lähemmin
tutustua eri seutujen kansan luonteen eroavaisuuksiin ja tehdä
johtopäätöksiä vertailujensa nojalla.

Jo sillä alueella, josta havaintoni ja muistiinpanoni ovat
kotoisin — Jämsästä, Korpilahdelta, Jyväskylästä ja Saarijärveltä,
on olemassa huomattava ero eri seutujen huumorin
laadussa. Jyväskylän eteläpuolella on huumori tiedotonta hämäläistä
sukkeluutta, kun se taas sen pohjoispuolella muuttuu
itsetietoiseksi savolaiseksi, sujuvaksi ja sanansukkelaksi leikinlaskuksi,
johon yhtyy samalla melkoisessa määrässä pohjalaista
nasevaa dialogia. Erikoisesti on tämä leikillisyys henkilöitynyt
ja samalla kohonnut huippuunsa joissakin yksilöissä, joiden
synnynnäinen humoristisuus on saanut rauhassa kehittyä ja
kasvaa ja joissa kansa itsekin näkee luonteensa leikillisen puolen
erikoisen selvänä kuvastuvan. Tällaisia kansan huumorin edustajia
sallittakoon seuraavassa esittää muutamia.

Jyväskylän tienoilla eleli ennen Leppä-Jukka, etevä kärrynpyörien
tekijä. Hän oli ollut pieni kooltaan, ruma muodoltaan,
rokonarpinen ja suurinenäinen sekä puhui honottaen nenäänsä.
Pahasuinen hän oli ja viinaan menevä eikä pelännyt pienten
hieman epäilyttävääkään laatua olevien kepposten tekoa kanssaihmisilleen.

Päijänteen ensimäisen höyrylaivan, suuren ja vaikeasti
ohjattavan siipialuksen »Suomen» päällikkönä oli tuima merikapteeni.
Hänen »vanhaa aatamiaan» halusi Leppä-Jukka erikoisesti
ärsytellä. »Suomi» oli juuri eronnut Jyväskylän laiturista
ja koneet saatu käyntiin, kun kaupungin katua juosta kipasee
rantaan Leppä-Jukka selässään ainainen toverinsa, työaseita
sisältävä säkki.

— Äläkee mänkö! Teältä tulii yks herra mestar ja arkkitähti
laivaan. Keäntäkee takasin, keäntäkee takasin!

Kapteeni luuli hänen tuovan jonkun suuremmankin herran
tavaroita ja palautti laivan laituriin. Leppä-Jukka kiipeää
yhtäsuoraa ylös kapteenin eteen ja ilmottaa:

— No nyt on mestar laivassa, ann’ soilottoa!

Eerolan taloon Jyväskylän lähellä oli kauan aikaa odotettu
Leppä-Jukkaa rattaiden pyöriä valmistamaan. Hän oli silloin
tällöin jo käynytkin siellä, mutta valittanut päätään, saanut
isännältä »korttelin kotitekoista kohmeloonsa» ja kadonnut
taas kaupungille. Silloin päätti isäntä, että viinaa hän ei enää
anna, ellei Jukka rupea todella työhön. Muutamana aamuna
ilmestyy Jukka taas taloon, tällä kertaa pussinsa olallaan.

— Nyt minä, kuulkees isäntä, tulin tuota niitä kärrynpyöriä
varvoamaan. Mutta jos isäntä antas korttelin viinoa, kun
on niin kova kohmelo.

Isäntä ollen nyt varma, että Jukka ei enää voi muualle
mennä, antoi ryypyt.

— Koettakees isäntä tuotakin parruhivelin (höylän) peätä!
kehäsi Jukka näyttäen pussiaan isännälle ja työntäen sen sitte
sängyn alle. Jukka katosi ja kului viikkoja, eikä häntä vain
kuulunut työhön. Isäntä ihmetteli, miten mies tuli toimeen
ilman työkalujansa ja alkoi tutkia Jussin pussia. Se sisälsi —
koninluita.

Noin viisikymmentä vuotta sitte kiertelivät kotiseudullani
sisarukset Kuusis-poika ja -tyttö. He olivat oikeastaan hullunkirjoissa,
mutta poikaan nähden oli tämä hulluus hieman epäilyttävää,
siksi mestarillisia olivat usein hänen lauseensa.

Sisarineen kulki hän kylästä kylään, söi kun pääsi ruokaan
käsiksi ja viisasteli maksuksi. Tultuaan muutamaan torppaan
tapasi hän piimää ja talkkunoita pöydällä ja kävi heti velliä
tekemään. Se tuli liian sakeaa, kaatoi piimää, tuli liian vetelää,
pani talkkunoita, sai liian sakeaa j. n. e. Kun velliä alkoi karttua
kovin runsaasti, ehätti torpan emäntä Matleena Fredman
hillitsemään:

— Johan se Kuusis-poika nyt mänii vallan mahottomiin!

— Ihtelläni minulla meärä on, ei siihen Reimannin Lienan
miteän tule, kuului vastaus.

Kuusis-poika sattui muutamassa talossa kaatamaan täyden
taikinapytyn. Hartaana katseli hän hävitystä ja virkkoi:

— Jos tuon ois joku toinen tehny, niin maksu pois!

»Puhtaasti leikkaa Kuusis-pojan puukko herra Hellstenin
leipää» sanotaan asioiden hyvin sujuessa. Hellsteniltä oli varastettu
leipiä. Kuusis-poika oli siinä talossa yötä, mihin niitä
tuotiin ja sattui näkemään varkaushomman. Ruokapöydässä
hän sitte varastettua leipää leikatessaan lausui nuo vieläkin
toistetut sanansa. Milloin mihinkin sananparteen liitetään kotipaikoillani
»sanoi Kuusis-poika». Kansa on oikeudentuntoinen.
Se antaa kuolemattomuuden kerjäläisellekin, jos tämä sen mielestä
sen jollakin tavoin ansaitsee.

Tyypillinen hämäläinen mielikuvissani kansanhumoristeista
on Vanha Yijälä. Kertojani mukaan eli hän miehuutensa päivät
50—60 vuotta sitte. Talon isäntä hän oli, viisas ja omintakeinen
mies. Kuvittelen, että hän oli kehittänyt itselleen
muutamille kansanmiehille ominaisen, hiukan kömpelön ja
naivin, mutta sittekin juurevan ja totisen elämänkäsityksen,
johon sen omistaja uskoo järkähtämättä. Se vapautti hänet
siihen aikaan tavallisista ennakkoluuloista. Hän ei uskonut
tietäjiin eikä noitiin ja halveksi taikoja. Se oli harvinaista sillä
paikkakunnalla. Pappejakin hän pani hämille paradokseillaan
y. m.

Paikkakunnalla oli silloin kuuluisa noita, jonka »erikoisala»
oli painajaisen parantaminen. Tämä poppamies kantoi
kaunaa Vanhalle Yijälälle, joka hämmästeli hänen hommiansa.

Muutamana päivänä tuli kuitenkin vankka isäntämmekin
sairaaksi ja lähetti renkinsä noutamaan tietomiestä. Tämä
saapui vahingoniloisena isännän valitellessa, että hän ei saa
öisin nukutuksi, vaan »jokin» on aina häntä viemässä ja hän
on tulla hulluksi pelosta.

— Kyllä »sille» keino keksitään, selittää noita varmana,
minä tulen illalla tänne yöksi.

Isäntä tiesi kyllä, miten ukko tällaisissa tapauksissa menetteli
— tuskinpa hän »reseptiään» lienee muuttanut. Eikö
mitä. Illalla noita tuli, komensi isännän pitkinpituuttaan lattiapalkille,
pää juuri sen jatkoksen kohdalle, joka permannossa
kulki muurinkulmasta kohtisuoraan sivuseinää vastaan ja jalat
oveen päin. Itse hän kiersi isännän kolmeen kertaan, luki
höpisten painajaisen sanat, ehkäpä johonkin seuraavaan tapaan:
Rahko rautasaappahissa
kiertävi kivistä vuorta
mäen päälle päästäksensä.
Pane, Rahko, painajainen,
pane kiinni painon alle,
alle ortten, alle partten,
alle rautasten katosten,
alle kellon kielettömän.
Maatappa mammoki pani
iltasensa syötyänsä,
päin tulehen, jalon vetehen,
kourin ilmahan kovahan.

Sitte asettui hän maata isännän päänpohjasiin, jalat peräseinään
päin. Pelonsekaisena odotti isäntä. Kului hetkiä puoliyön
tienoille.

— Ei taida enää tullakaan, iloitsi isäntä.

— Ei »se» rijo uskalla, minä olen semmoinen poika, kehaisi
ukko.

Mutta jo parahti isäntä:

— Nyt se vie, nyt se vie! Samassa tarrasi hän tukevasti
päänsä takaa noidan pitkään tukkaan ja niin mentiin ovea kohti.
»Se» laahasi isäntää ja isäntä laahasi ukkoa tukasta. Kun jälkimäisen
pää kolahti kynnykseen, kirposivat isännän kourat ja
he jäivät kahdenpuolen kynnystä.

— Olipa sen verran mahtia, ettei »rijo» saanut kynnyksen
yli, ylvästeli noita pystyyn kömpiessään.

Aamulla nauroivat isäntä ja renki onnistuneelle kolttoselleen.

Samantapaisista kepposista kuuluisa oli Viisas Tapani.
Raakoja saattavat hänen urotyönsä olla ja kovin järeätä niiden
komiikka, mutta tehonnut se on kansaan, koska häntä mainitaan
ahkeraan ja laajalti. Hän saattoi tapattaa talosta hyvän
ja kauniin varsan nähdäkseen vain ihmisten tekevän tyhmyyksiä,
antoi papin kuuluuttaa pariskuntia asianomaisten hölmöinä
istuessa kirkonpenkissä j. n. e. Kaskut hänestä ovat kuitenkin
juttukokoelmassani haalistuneet, joten yksityistapaukset saavat
jäädä sikseen.

Nämä usein ehkä vaivallakin suunnitellut kolttoset ovat
ominaisia kansan luonteelle kotiseudullani. Niitä valmistellaan
kaikessa totuudessa, varsinkin kesäöisin liikuskelevat nuoret saattavat
nukkuvalle toverilleen tehdä yllätyksen, josta iloitaan ja
jota muistellaan vielä ehkä vuosikymmentenkin vierittyä. Menneen
ajan viikkoja kestäneet nuottaretket palaavat usein vanhusten
mieleen ja huulille. Siellä nuotiolla tai yksinäisessä kalamajassa
kohtasivat nuottakunnat toisensa ja silloin väännettiin
liikkeelle hämäläisen viimeinenkin leikkisä pila. Jos joku nukahti,
tehtiin tuli aivan hänen viereensä ja huudettiin: nuttusi palaa!
Luonnonväärästä puusta tehtiin kiikkutuoli, johon joku houkuteltiin
istumaan ja kiikutettiin nurin y. m. s.

Jyväskylän pohjoispuolella muuttuu huumorin luonne jonkun
verran. Siellä sitä ei vaivaloisesti harkita, se välähtää nerokkaana
leimauksena, se sutkahtaa sukkelana sanana. Saarijärveläinen kunnioittaa
sitä, joka osaa nerokkaasti »veksotella» tai sanoa »jutkauttaa»
— ja siellä harrastetaan tätä jaloa taitoa enemmän
kuin etelämpänä. Saarijärveläinen antaa mielellään kuvaavia
nimityksiä esineille ja erittäinkin ihmisille, esim. Viuhka-Matti:
hyvin eloisa mies, jonka silmät siirtyvät paikasta toiseen ja
liikkeet ovat hätäisiä; luteet: ruskeat, lyhytvartiset pieksut;
tiihosia: vehnäsiä j. n. e.

Saarijärveläisistä jutuista olkoon tässä pari näytettä. Naapurin
isäntä, poikamies, tuli muutamaan torppaan vieraisiin. Torpan
isäntä alkoi »veksotella»: — Kuules Heikki, kun tuota meijän
venettä ajaa yöllä painainen. Joka oamu, kun lähen ongelle,
on se telollaan märkänä kun järvestä veitty. Tännäi oamuna se
oi aivan märkä, kun lähin tuonne järven toakse kylään.

Heikki kuunteli allapäin ja ukko repäsi ison naurun. Jälestäpäin
sain kuulla, että torpan nuorella isännällä oli mielitietty
talossa järven takana ja se selitti veneen öiset painajaiset.

Saman torpanmiehen piti kerran kaupungista tuoda partavahaa
muutamalle komeilunhaluiselle nuorukaiselle, joka oli
kuullut, että sellaistakin oli olemassa. Ukko muisti asian kuitenkin
vasta paluumatkalla muutamassa syöttöpaikassa. Siellä
sattui olemaan eteisen akkunalla kupillinen suopaa. Tätä kääräsi
hän paperiin ja vei sen nuorukaiselle, kehuen tinkimällä
saaneensa runsaasti.

Jyväskylästä puhuttaessa on ennen muita mainittava Puksin
Jussi, joka kuoltuaan sai heti sanomalehdessä yhden alakerran
mittaisen nekrologin. Hän oli »keski-Suomen vakkamestari»,
kuten hän itsensä aina esitti, ja johti hän sukuperänsä
Buxhövdenistä, Suomen sodan aikuisesta venäläisestä
ylipäälliköstä. Pitkänä, komeana, kaitaiseen takkiin puettuna
kävellä nyökytteli tämä kreivillistä sukua oleva »virkamies»
kadulla hiukan etukumarassa, mutta silti arvokkaan näköisenä.
Joku stoalainen filosofi hän olisi saattanut olla, niin maailmaa
ymmärtävältä hän näytti.

— Hyvää päivää, hän nosti kohteliaasti lakkiaan ja äänensä
vapisi — ei pelosta eikä vanhuudesta, mutta nähtävästikin
jossain estetisessä tarkotuksessa — olisiko herralla lainata
10 tai 5 penniä?

Olet koulupoika ja vastaat kieltävästi.

— Suokaa anteeksi, suokaa anteeksi, suokaa anteeksi!
Minä olen keski-Suomen vakkamestari. Ja kumarrellen hän
poistuu

Lähde: Kaikuja Hämeestä — Hämäläis-osakunnan albumi no 8, 1913, s. 283–288 (299–304)

K. N. Rauhala
1913
Humoristinen kirjallisuus
Häme