Työn urhoille
Teit’ urhot muistan, jotka lapiolla
 uhmaatte tulta syöksyävää vastaan
 ja saatte piinaa vain ja leipäpalan,
 kannikan kurjan.

 Te urhot kaivoksien syvyyksissä,
 jotk’ kuokkaa heilutatte kourin laihoin
 ja halki sysimustain käytävien
 raahaatte kuormaa.

 Käy outo suhina ja ryske, rymy
 kohoopi onkaloiden holvikupuun.
 Maa vapisee, ja synkkä sumu täyttää
 käytävät kolkot.

 Vaan halki vuoren poven rikkinäisen
 vaeltaa höyry raivaellen tietään.
 Se aukosta käy aurinkoista kohti
 voittaisin mielin.

 – – – –

 Teit’ urhot muistan, jotka sankarmielin
 aatteille sijaa raivasitte kilvan,
 te marttyyrit, jotk’ ajan taistotorvet
 soimahan saitte!

 Ja tutkijoita muistan, yksin käy he.
 Ei kukaan tunne heidän tuskiansa.
 Mä heille, yksin seisoville, huudan:
 sankarit ootte.

 Teit’ tervehdän, te rautarinta urhot
 järeät, jäntereiset olennolta,
 te joiden työstä yhä liikkuu elon
 jättiläisratas,

 Teill’ asuu ylpeyttä suonissanne,
 työn ylpeyttä, jok’ ei surmaa säiky.
 Niin – teitä jalot aatteen, kuokan urhot
 tervehtää mielin.

 – – – –

 Käy ohitseni synkät, kalpeet varjot,
 nuo neidot, naiset, onnetonten parvi,
 jotk’ kuihtuneet on tehtahitten tomuun
 uhrina riiston.

 Väsyneet lapset, otsin näivettynein,
 ruhjotuin jäsenin ja sairain ilmein,
 nuo nuoret raatajat, joill’ ohimoillaan
 on kalman hehku.

 – – – –

 Mä kuulen kaukaa äänten humun, melskeen
 vasaran, kirveen, taltan iskennästä
 ja nostan ääneni ja halki ilman
 näin julkihuudan:

 työn joukko, ihmisperhe rikkilyöty,
 sun eteenpäin ties aina kulkekohon!
 taistele, voita, voimas yhteen kerää,
 luo yhteisonni.

 Työn urhot ylös! Kas jo päämme päällä
 kohoaa vastaisuuden aurinko ja
 jäähyväissäteet ajan kuolevaisen
 kulmille heittää.

Ada Negri