Sade pinjametsässä
Vait! Ei ihmissuiden
 äänet metsän kieltä.
 Sointuu kieli muiden
 raikas, nuori sieltä:
 sade pisarehtien
 puhuu kera lehtien
 ja puiden.
 Kuule! Pilven viskin
 vihmoo puut ja yrtit,
 huuhtoo tamariskin
 pölykarstat kuivat,
 pinjat suihkuss’ uivat,
 vyötyt kaarnakuoreen,
 herää hempeen nuoreen
 pyhät myrtit,
 kinsterien sankat
 kiiltää kukkasarjat,
 tuoksuu runsasmarjat
 katajat, kun kosket
 lyö rankat;
 meidän, metsähisten, posket,
 kädet, paljaat käsivarret
 ja vaatteet,
 kevykäiset kesäparret,
 saavat kylvyn tuoreen,
 myös aatteet,
 auenneet kuin anemone,
 kun lauloi
 ne eloon kaunis satu,
 kun pauloi
 sua eilen, mua tänään sen latu,
 oi Hermione!

 Kuule! Loppumaton
 rapse vehmaan katon!
 Kohu metsän rauhassa raisu
 tai vaisu,
 kuink’ alla lehvät, varvat
 on taajat tai harvat.
 Nyyhkyyn äänin kirkkain
 jo tuohon
 soi ruohon
 lasten laulu, sirkkain,
 ei säikytä, ei suista
 sitä itku inhan tuulen,
 säät, ilmat savenkarvat.
 Ja on toinen
 sävel pinjan, toisenmoinen
 käy katajista, myrteistä ja muista.
 Soi monet eri soittimet ja helää;
 ma kuulen,
 kun luvuttomat sormet niitä soittaa.
 Jo valtoihinsa voittaa,
 jo nieli
 meidät metsän henki ja mieli,
 vain metsän puiden elo meissä elää;
 ja poskiin sade kuuman toi huuman,
 ne herkiksi tehden
 kuin kastehisen lehden;
 ja sulla tuoksuvainen
 on sorja kutritukka,
 kuin kinsterin on kukka,
 maan tytär jumalainen,
 jonk’ on nimi mainen
 Hermione.

 Vait! Hiljenee jo pyhä
 helke sirkkain soiton,
 vaipuu soinnuin vaisuin,
 vie voiton
 ilmain itku, yhä,
 yhä paisuin;
 mutt’ yltyin laulun loiton
 soi humu,
 meren aavalta ammuu,
 missä ui kaukainen sumu:
 kumisee, humisee,
 hitaasti mumisee.
 Sävel viimeinen vielä soi siellä
 värjyy, pois sammuu,
 viel’ elpyy, värjyy, pois sammuu.
 Ei laula meri enää. Ei tuule.
 Vaan sakoo sadekuurojen savut,
 ja rapisevat latvakatot laajat,
 sateen hopeaisen saajat,
 kuin vieris päällä pavut;
 kohu viihtyy ja kiihtyy,
 kuink’ alla havut
 on harvat tai taajat.
 Taas kuule!
 Jo vait on ilman impi,
 vaan sitä valmihimpi
 on lammen lasten kuoro,
 nyt vuoro
 on sammakon, ja soittoon suo ja rimpi
 ties missä, missä kaukana vastaa!
 Ja sun ripses sade kastaa,
 Hermione.

 Sun kastaa tummat ripsesi, on kuin
 itkisit, kuin hekumoisit
 kyynelissä, virpi vieno oisit,
 et valkonymfi nuori,
 kuin verhonasi vihanta ois kuori.
 Kaikk’ elo meissä nuorta kevätmahlaa
 on suonten,
 sydän rinnassa kuin hedelmä, jossa
 ei merkkiä vamman,
 ja siimestämät luonten
 on silmät kuin lähteet nurmikossa,
 ja hampaat hymyn hohtaessa vilkkaan –
 helon manteleilla näitkö helakamman?
 Ja vesakossa kulkumme kahlaa,
 kons’ yhtyy, konsa eroo tie,
 ja yhä vesaa, virpeä
 kiertyy polveen, nilkkaan,
 kuin kietois paula kirpeä,
 ties kunne, kunne kulku se vie!
 Sade meidän, metsän lasten,
 lyö kasvoja vasten;
 kädet huuhtoo, käsivarret
 ja vaatteet,
 kevykäiset kesäparret,
 se vihman viime tilkkaan,
 myös aatteet,
 auenneet kuin anemone,
 kun lauloi
 ne eloon kaunis satu,
 kun pauloi
 mua eilen, sua tänään sen latu,
 oi Hermione!

Gabriele D’Annunzio
Otto Manninen
Runot