»Myrskylinnun» laulajalle
Kun mylvi myrsky ja laine lauloi
 ja rantaan loiskivat kevätveet
 ja yli aaltojen ilmain halki
 soi myrskylintujen säveleet,

 niin laajoiks aukeni taivaan rannat,
 maa kaikki nuortui ja norjistui,
 ja päivän kultia kukkuroillaan
 mert’ aavaa päin runopursi ui.

 Mi riemu päästä noin päivää kohti
 ja vetten leikkihin väljempäin!
 Kun taivaan tannerta tuulet pyyhkii
 ja sarjat pilvien kiitäväin,

 mi lumo laulajan mielen täyttää
 ja elon usko ja uskallus!
 Ja illan seesteessä eteen nousee
 maan kauniin, kaukaisen kangastus.

 – – –

 On suvi mennyt, on saanut syksy,
 jäänriitta rannoilla helisee.
 Ja talven ankeus mieleen astuu
 ja rantaa laulajat astelee.

 Niin uhkaavaiset on taivaan ääret
 ja pihat pilvein niin kolkot taas,
 ja miehet nuoret syysmyrskyin alta
 runopurtta monta jo maalle kaas.

 Syyssuku nuori nyt rantaa astuu,
 on sillä mielessä talvi vain:
 vaan kevään laulajan silmä seestyy:
»mä kevätmyrskyjä mennä sain!

 Ol’ ilo laskea ulapoille,
 kun liian ahtaaksi kävi maa!
 – se muisto syksynkin murheen alta
 kuin valo auringon vapahtaa!»

Runot