Työn sana
Työ! Nyt moiti moukarilla
 maailmaa, miss’ aatoksilla
 ole ei nyt enää alaa,
 jonka joka nurkka palaa.

 Enin moiti maata pientä,
 surullista Suomennientä,
 kansaa, jonk’ ei sielu suurru,
 jossa jumaluus ei juurru.

 Pimeyteensä vaipukohon!
 Jäähän, hallaan haipukohon!
 Maa ei sydänten, ei aivoin –
 vei sen raakuus veijesraivoin.

 Työ! Nyt valka ukkosvaajoin,
 mitä muinen lauluin laajoin,
 syytä aikakautta sutten
 hurmehesen hurmaunutten.

 Työ näin vastaa: »Vaikka kyisen
 kynnän pellon kylmän, hyisen,
 vaan en heimon hengettyyttä,
 joka pelkää – ihmisyyttä.

 Kyllä isken aattein aavoin,
 ajan uuden uskonkaavoin,
 mut on usko, aatos turha,
 missä liikkuu yö ja murha;

 missä myrkkyänsä valaa
 veljesvaino julki, salaa,
 vaanii kosto kynnyksellä,
 milloinkaan ei mieli hellä.»

 Työ! Et raasta etkä riistä,
 kipinää et muiden kiistä,
 mutta rakkaudella tehden
 käännät ajankirjan lehden.