Pakolaiset
On kaita piilopolku korven syliin,
 vain harvoin ihmisjalka löytää sen.
 Ei johda kulkijaa se metsäkyliin,
 tuo polku loputonten taivalten.

 Se kiertää reunamata jylhän rotkon,
 sen, missä huuhkain öisin huhuaa,
 ylitse käy se soisen rämenotkon,
 syvärit missä mustat tuijottaa.

 Kas, siellä kummitukset öisin teiskaa,
 manalan aaveet, peikot kotiutuu,
 ja virvatulet soiden yllä leiskaa;
 siks’ seudun väki paikkaa kammoksuu.

 Lähellä rotkoa on hiilimiilu
 ja vanha sysisauna. Aikoja
 on hauta käyttämätön ollut; kiilu
 ei saunan räppänästä valkea.

 Suvinen yö se varjoin himmentyvin
 nyt laskee maille, linnut vaikenee
 ja korven yllä lepää rauha syvin. –
 Mut kenpä siellä ripsaa, rapisee?

 Jo aukee saunan ovi, kyyristyen
 mies aukosta sen astuu näkyviin.
 Hän kummitusko, polttajako sy’en?
 Luo katsehen hän korven syvyyksiin.

 On hauta tyhjä, pinoa ei missään.
 Ei työssä siis. Hän vaiti kuuntelee
 ja odottavan näyttää kiihdyksissään
 ja säpsähtää, kun oksat kahisee.

 Nyt kuului vihellys, ja hiljaa vastas
 hän siihen. Naavakuusten takaa saa
 esille mies nyt. »Terve tulemastas!»
 niin äsken tullutta hän toivottaa.

»Mä varroin iltakauden evääntuojaa,
 ei saapunut, lie turha odotus.
 Tää korpi nälkäkuolemalta suojaa
 ei suone, eessä lienee uupumus.»

 Näin virkkaa tulija se mielipahoin
 ja toinen tuohon vastaa kiihtyen:
»Valkoisten vangiksi en ehein nahoin
 mä jääne, ennen korpeen nääntynen!»

 Risukko rapsaa ihmisaskeleista,
 jo oisko kintereillä vainoojat!
 Ei auta näkyvissä siinä seista,
 takana miilun oivat suojamat.

 He sinne painautuvat vaiti, pelvoin. –
 Nyt nainen saunan eteen ilmestyy
 selässä reppu raskas, kantaa kelvoin
 ei jaksa. Pois jo häipyi pelon syy.

 He esiin käyvät riemuin tervehtien
 ja naisen hartioilta irroittaa
 jo kontin pois. Hän otsaltansa hien
 nyt pyyhkii, jutteluhun puhkeaa:

»Jo eksyin äsken tuolla, löytää hevin
 en tietä sammaleista tahtonut.
 Kai vartositte povin sykkäilevin?
 Kas, esihin nyt eväät hankitut.»

 Puheli näin ja kautta vinon uksen
 he käyvät sisään saunaan matalaan
 ja miehet tuovat risukannalmuksen
 nokisen kiukaan luokse tullessaan.

 Tää maahan kaivettu on sauna, muinen
 majana ollut hiilenpolttajan.
 Vain muutama on riuku koivupuinen
 Pylväiksi lyöty seinäin multahan.

 Lavitsa tuettu on hongantyvin
 ja siinä sammalvuode pehmeä.
 Käy pölkky pöydän sijaisena hyvin,
 ja valon hämyisen luo räppänä.

 Pianpa lieska kirkas kiukahalla
 katossa saattaa karstan kiilumaan
 ja havut tuoksuu multalattialla,
 ja nainen häärii ruokapuuhissaan.

 Hetkeksi unhottaen vainon ajan
 ja pakolaisen kurjan kohtalon
 näin rauhassa nyt pienen piilomajan
 he alkaa aterian nautinnon.

 Mut syötyään on hetki hyvästjätön,
 jää rakkaat, kotiseutu, kaikki jää,
 ja eteen aukee taival tietämätön.
 – Vain nainen yksin kotiin kiirehtää.