Nyt
Kuink’ usein vain ma kartoin,
 kun nuoret silmät loi
 niin vakaasti hän vartoin:
 kyll’ isä virkkaa voi!

 Kuin aallonleikki lieto
 on aatos levoton.
 Niin polttaa epätieto.
 Kaikk’ arvoitusta on.

 Ei tiennyt isä koito,
 ei virkkaa paljonkaan.
 Vain hetken huolten hoito
 vei ajan ainiaan.

 Niin harvoin isä ehti.
 Vain muissa hääri hän.
 Jäi tyhjimmäksi lehti
 hält’ oman elämän.

 Ain’ asiat jäi vakaat,
 jäi huomiseen – ja nyt,
 nyt kalpeana makaat.
 Ties pää on päätynyt.

 On kannettu sen taakka,
 sen käyty kilvoitus,
 sa valkamassa saakka,
 mun kesken vaellus.

 Nyt vuoro vaihettuva
 niin oli nopeaan:
 nyt sult’ on esikuva,
 sa jouduit johtamaan.

 Sa teet, mit’ en ma voinut:
 näit tien ja näytät sen;
 vain olen haparoinut,
 en tiennyt, nähnyt en.

 Kuin jännitetään jousi
 ja nuoli kauas käy,
 sun kaihos kasvoi, nousi
 jo niihin, jotk’ ei näy.

 Niin varhain valistuntaan
 jo kypsyit syvimpään:
 sait voiman alistuntaan
 sa tinkimättömään.

 Kun kilvoituksen vuori
 on kiivettävä mun,
 sun olkas, silmäs nuori
 suo nojan, rohkaisun.

 Nyt estää syyt ei mitkään
 saa tätä tärkeää.
 Nyt puhelemme pitkään.
 Nyt isä ennättää.