Hädässä
On usvassa harjut ja usvassa maat on,
 kehä kirkas huipuilla häivähtää.
 Arastellen nään lentävän lokkien saaton,
 mut taivahan ranta kimmeltää.
 Lyö keinuvin rytmein aaltoset rantaan,
 mut myrskyn raivo on rauennut.
 Nyt nouseeko päivä, vai kuolonko antaa
 jo rauhan hauta auennut?

 Sa Maria, valtias maan sekä vetten,
 ilon, tuskan, ilman, mi hohdetta
 hymys yölle suot ja kyynelvetten
 suot päivän poskille virrata.
 Joka annat suloisen virvoituksen,
 mehun nautinnon heelmäin uhkeain,
 masennat taas alle rangaistuksen
 ja tuskan ja murheen taivuttain.

 Vavistuksella päivää tulevaista
 odotellut on sieluni hädässään.
 Minun on kuin jo ruoskaa vinkuvaista
 tuho, kuolema kantaisi kädessään.
 Ah, murhe ja tuska elämäämme
 niin seuraa kuin kahleet vankiaan,
 ja paheista unhoa etsiessämme
 me myrkkyä janoomme, juomme vaan.

 Minä arvoton, Maria, armoas anon
 sinun ankaran, lempeän. Syntiä tein,
 sen tiedät, mut sairahan, villin janon
 myös tiedät, mi öitteni rauhan vei.
 Hädän hetkellä apuas huudan, makaan
 sun eessäsi turvaa etsien.
 Nyt nouseeko päivä usvien takaa
 vai kuolema? Vastaa, sa tiedät sen!
  
 Mut yhä vain usvassa harjut ja maat on
 ja kirkkaus huipuilla häivähtää.
 Arastellen nään lentävän lokkien saaton,
 mut taivahan ranta kimmeltää.
 Lyö keinuvin rytmein aaltoset rantaan,
 mut myrskyn raivo on rauennut.
 Nyt nouseeko päivä, vai kuolonko antaa
 jo rauhan hauta auennut?

Katri Vala
Oscar Levertin
Runot