Metsien mies
Ikimetsäin isännäksi
 luotu metsien on miesi.
 Ilmoilt’ ihmisien läksi –
 minne? – Metsä tietön tiesi.

 Metsäin sanatonten, sankkain
 halki mitaton on meno.
 Vaaluvissa vetten vankkain
 honkapuinen puikkaa veno.

 Laajalta jok’ ilman laitaan
 metsien käy miesi kempi
 eksymättä erämaitaan,
 metsällisetkin miss’ empi.

 Kääntymättä käypi, kunne
 miestä miehen tahto ajaa.
 Toist’ ei tunnusta, ei tunne
 joka tielle rastis rajaa.

 Lainehilla lastu, kaksi
 kymen kymmenlatvan tuomaa –
 silloin liiat liikkuvaksi
 honkahuoneillaan jo huomaa.

 Astuu monen aamun, illan
 kadotessa kannan taaksi,
 kunnes pihojensa pillan
 kohtaa, kolkkaa kuoliaaksi.