Mustilaisneitonen
Säde päivyen, sammuvainen,
           Uinailee hämärässä jo
           Kohta joutuvi lumoovainen,
           Vilvas, viimeinen suutelo.
 Metsän vihriän nurmivaipan kuvan laineet jo kuvastaa
 Rusotellen jo ruusupilvet peittää iltaisen taivasta.

           Rannan rastaisen laulellessa
           Istuu illassa impinen.
           Yksin – vaanein – on silmäsessä
           Merkki langenneen enkelin.
 Mustantummat on kauniit kasvot, kiheränsä kuin musta yö.
 Vartensa on kuin liljan hieno, povi poimuvi, sydän lyö.

           Puvussansa on kummallisen
           Riemun riehuvan kaltaista
           Silmän sulo on haaveellinen,
           Katse niin itsevaltaista.
 Jos hän laulaa, kuin riemurastaan lauluns’ on välin suloinen,
 Kuni yölläkin kosken kuohu – kohoo välin kuin myrskynen.

           Sydämeensä kun syvän otti
           Sijan murhe, tuo musta yö,
           Sekö silmäänsä helmen nosti?
           Siitä sykkien sy’änkö lyö?
 Lapsuusmaailman kainoutta hänkö suree? sen ruusuja?
 Jon tuo tuulonen, viima kylmä, vilustutti – toi valvota.

           Sallimus! miksi sääsit huonon
           La’in – puhtaana hohtavi
           Korven liljakin – miksi luonnon
           Lapsen musteus kohtavi?
 Kuvan kauneimman, minkä koskaan nä’in, aina ma muistan sen,
 Korven korkean kukan – liljan – mustan, langenneen, valkoisen.

–[Fann]y–[Frima]n.

Lähde: Ilmarinen 7.8.1886.

Emil von Qvanten
Fanny Friman
Runot
Ilmarinen
1886