Maan kaiho
Ei kukka vain: ne kuihtuu pois.
 Ei laulu vain: ne vaientuu.
 Vaan että kuuluttaa ne vois:
 käy mailla luonnon luomiskuu.

 Käy kutsu päivän korkean:
 kukoista, nouse, nuorru, maa!
 Ja kummut puhkee kukkahan,
 päin päivää kiurut kimpoaa.

 Ja sielun siipi-kaipio
 taas elää, tulvii, polttaa taas:
 vapaus, autuus, aurinko...
 Oi vanki, vangin-unelmaas!

 Unelmat murtuu, unhoittuu,
 ja kukat niittää nopsa syys,
 mut kaipauksen porraspuu
 on korkea kuin iäisyys.

 Sorasta suureen elämään
 se kaikki vartovaiset vie,
 kun järkkyy portit yön ja jään,
 kun aukee aurinkoinen tie.

 Suvusta kukkii suku uus
 säentä pyhää säilyttäin,
 niin siltaa kuolemattomuus
 luo mullan maasta päivää päin.

 Rakentaa maata rahduttain
 maan lapset liitoss’ auringon,
 ja astinlauta suurempain
 kukinto suurin olkohon.

 Aseensa aamu seppelöi:
 maan kaiho voittoon kantakaa,
 ett’ elon valtaa heilimöi
 puutarhan lailla laaja maa!