Ammattijärjestön perustavan kokouksen muistolle
Vuos’sata vanhana kaljupäänä
 Nyt haudan partaalle painuu,
 Tuo raukka on kestänyt monta säätä
 On kulkenut uljasna – hourupäällä,
 Nyt turma sen loppua vainuu – – –.

 Kullervona se lehdosta läksi
 Ja tuulispäänä se kulki,
 Jopa keski-ikähän päästyänsä
 Ol’ miestä viisaita mielestänsä,
 ”Toi aattehet uudet julki”.

 Se Hegel’in hengen vainioilta
 Myös Suomen kulmalle kulki,
 Ja suuren Snellman’in omanansa
 Kuin isä, armasta poikastansa
 Se rintaansa vasten sulki.

 Ja nuoriso nousi, kansallensa
 Oppia, valoa, tahtoi –
 Ja hetken hehkussa, riemupäällä
 Ne taistohon läksivät myrskysäässä,
 Ja valonlippua kantoi – – –.

 On ”suuret” kuolleet, ne nukkuu nurmen alla,
 Ja nuoriso ei tunne voimiansa;
 Rahaa, virkoja, ne kaikki halajaa –
 Toiset pomomiehen mahaa – kunniaa,
 – Eksyneet on raukat kansastansa.

 Ja köyhät kärsii – ne tahtoo huojennusta
 Kuten Mooses vettä kalliosta –
 Kadulle koiran lailla ajettuna
 Leipähuolet niskaan ahdettuna
 Täyttää rinnan kurjuus – murhe musta.

 Ulvoen ilmoja myrskyt käyvät
 – Se tultua näille maille,
 Ne köyhän väen pimeät päivät
 Sai tän joukon valvchelle!

 Jos ”kermalla” nyt on kelpo päivät
 Ja tuhansia kukkarossa,
 Työmiehen työllä ne kaikki käyvät
 Silkissä ja sametissa.

 Vaan annas olla kun kasvetaan
 Ja joukkomme heikko varttuu,
 Palttua herroille annetaan
 Ja onnea meille karttuu.

 Vielä se koittaa meillekin aamu
 Vuos’sata meidän on uusi,
 Vähän on tuolta vanhalta saatu –
 Siks’ tehtävämme on suuri.

 Tuonpa tehtävän suuren onneksi
 Nyt miehissä kättä lyömme,
 Terve veikot! Olkoonpa onneksi
 Nää vasta-alkavat työmme!

Tiupan Otto.

Lähde: Työmies 3.1.1900.

Otto Tiuppa
Runot
Työmies
1900