Yössä
Vait on lehto, ja lepää veet,
 rannan ruusut on nukkuneet,
 taivaalt’ illan, mi säihkyyn loi
 templikummun, jo yöpyi koi
 hiljaa, uinuen, hiljaa.

 Merestä ääneti nousee kuu,
 hiljaa seisovi palmupuu,
 myrtistössä jo alla sen
 huokas ja uupui tuulonen
 hiljaa, uinuen, hiljaa.

 Vedenneito on sammaliin
 viereen uurnansa uinuksiin
 vaipunut humuun suihkuvuon:
 povi kuutamoss’ aalto tuon
 hiljaa, uinuen, hiljaa,

 Unessa riemuin näkee veen
 ajan virrassa kiteyneen:
 herpos mailma jo tuskistaan
 helmahan Kaikkivaltiaan
 hiljaa, uinuen hiljaa.