Musa lapidaris
Halu haaveen, leikkien lento
 levon-saamaton,
 käsi, katse kiehtovan hento,
 veri Vellamon.

 Sinitiell’ ilo huomenen huiluin,
 kisa kimmel-sees,
 yli kuuntelevain salakuiluin,
 yhä eespäin, ees!

 Voi uneksijaa, sini-ilveen
 joka uskoi sen,
 joka leikkiin Vellamon viiveen
 tuli turvaten.

 Sill’ aarteita aalto janoo
 sini-aarnioon,
 alas tähdet, auringot anoo
 kera karkeloon.

 Alas nuoret, syttyvät noutaa
 sydän-maailmat:
 sydänsoihtujen riemussa soutaa
 kisat kiehtovat.

 Vaan sen, kehen virva syöpyy
 kihar-kelta tuo,
 sydän sairas, sammunut yöpyy
 levän vievän luo.

 Lelu särkynyt leikin kesken,
 suruss’ impi veen!
 Halu silloin on leikin lesken
 teon telmeeseen.

 Tuless’ äärimmän tyrsky-renkaan,
 joka tyynt’ ei saa,
 johon eest’ ei auterinenkaan
 näy enää maa,

 kivet uurtaa untensa muotoon
 sydän-uhma sen:
 kisa niit’ ei saa verenvuotoon
 kevätvirvainen.

 Kiviveistokseen tarun tahtoo,
 mikä kestä ei,
 sinikuplina pois mi vahtoo,
 veren vaikka vei.