Impi (1885)
Ma tiedän immen ihanan, –
 Ken hänt’ ois armahampi!
 Sen silmäin sini taivahan
 Sineä kirkkahampi,
 Ja poski milloin ruusuinen,
 Taas milloin lumivalkoinen.

 Ei suurta oo hän sukua, –
 Perillä syntyi Pohjan. –
 Ei loistosta myös lukua
 Hän pidäkään, kosk’ ohjan
 Elolleen taivas antoi näin:
 ”Oo kaino, kasva lemmessäin!”

 Hän, vaikka vuoroin kylmä on,
 Vaan yhä voittaa mielet,
 Ja häntä, kosk’ on nuhteeton,
 Ylistää kaikkein kielet. –
 Mutt’ impi milloin laulelee,
 Riemusta syömmet sykkäilee.

 On kosijoita hällä kaks:
 Lapsuuden tuttu toinen,
 Vaan tääkin käy jo kalseaks,
 Ei sovi hälle moinen.
 Taas toinen: outo, parrakas
 Ja viekas, julma, juonikas.

 Sa heihin ällös taivukaan:
 Heill’ uhkaa vain on sulle.
 Ei konsanaan he johdakaan
 Sua onnen valkamille.
 Oi, pysy, impi, puhtaana
 Ja Pohjan kaunistuksena!

–r–r.

F. F. Brummer