Matkamies (Cajander)
On joulu-ilta, ja yksin
 Vaeltavi matkamies,
 Jotakin hän etsivän näyttää,
 Mitä etsivi, Herra ties.

 Monest’ uljahast’ asunnosta
 Tuli liekitsee, ilo soi,
 Hän huomaavan sit’ ei näytä.
 Ohi rientävi, minkä voi.

 Kylän äärihin saapuu hän jo,
 Pimeys hänen on edessään,
 Pimeästäpä kaukaa loistaa
 Valo metsästä yksinään.

 Se välkkyvi kuin luo kutsuis,
 Hän kutsua noudattaa:
 Maja pieni se on, väki siellä
 Juur hartauttaan lopettaa.

 Ja kaikuu nyt pyhä virsi,
 Ja leimuvat valkeat,
 Ja himmeli hiljaa häilyy...
 Oi kuulkohot taivahat!

 Kädet, ristissä miesi siinä
 All’ ikkunan viivähtää,
 Kylm’ ympärill’ on, vaan hällä
 Sydän hällä se lämpiää.

 Hän viipyvi siinä, kunnes
 Kaikk’ uuvahtaa lepohon,
 Ja kynttilä yksin tuikkaa,
 Ja hiljaus kaikkiall’ on.

 Mit’ etsi se matkamiesi?
 Kenties – kenties kotiaan.
 Ja ken oli hän sekä mistä?
 En tiedä, – kulkija vaan.

P[aavo]. C[ajander].

Paavo Cajander
Runot