Neitsyt Marian tanssija
Ol’ ilvehtijä, temppumies,
 hän hypyn, tanssin taidon ties;
 hän kulki maat ja mantereet
 ja tanssi kaikki tantereet,
 vaan vihdoin kääntyi surulla
 maailman turhan turulta,
 pois heitti kaikki, hevosensa,
 rahansa, pulskat pukimensa,
 ja rauhaa etsein pyrki niin
 Clairvaux’hon, pyhään luostariin. –

 Kyll’ oli ulkonäöltä
 uus veli uljas, verevä,
 mut hurskaat, tarkat menot, tavat
 on hälle oudot, peloittavat;
 olihan hälle tutut seikat
 vain kujeet, painit, kuperkeikat,
 vaan missä tarpeen taito muu,
 hän oli tuiki tuppisuu.
 Ei luku hält’, ei laulu luista,
 ei edes isämeitää muista,
 ei niitäkään, mi lohduks ois
 ja mieleen tuen, turvan tois.

 Siell’ ilvehtijä poloinen
 on kovin outo-oloinen,
 kaikk’ ihmetytti, mitä näki:
 vakaana liikkui hurskas väki,
 vain äänettömin puhui merkein,
 ei maallisista kielin kerkein
 siell’ aukeevan hän jutteluun
 havainnut ainoankaan suun.
 Vakaana hänkin suunsa sulki
 ja mykkänä kuin kuva kulki,
 muut kunnes naurain näki sen
 ja puhumaan sai väkisen.

 Vain Herraa yhä palvella
 on kunkin halu palava
 ja tahto taidoin, voimineen:
 on papit pyhin toimineen
 jo varhain ääress’ alttarin;
 opetus evankeliumin
 on diakoneill’ uuras työ;
 noviisit nuoret joka yö
 saa valvonnoista pitää vaarin,
 ja luennassa breviaarin
 siell’ akoluutit ahkeroi,
 ja oppilasten laulu soi
 heleä alla kupuholvin,
 taas maallikot ne maassa polvin
 lukevat litaniojaan;
 on kukin tuttu toimessaan:
 jo pienin kuoropiltti ties
 siell’ isämeitänsä kuin mies.
 Hän yksin seisoi häpeissään,
 ei tiennyt hän, ei mitäkään.

 Hän hiiviskeli vaiti, varoin
 vain käytävissä mielin aroin,
 ja usein kuuli takaa uksen
 hän karvaan itkun, valituksen. –
 »Voi! mik’ on turma tullut siellä?»
 hän mietiskeli säälimiellä;
 »ja ketäkään tääll’ eikö näy,
 ken apuun lempityöllä käy?»
 Vaan kun hän mietti kotvasen,
 »voi, mitä houkka kuvailen,
 kai joku», itselleen hän sanoo,
 »siell’ armahdusta Herran anoo
 ja huutaa synninhädässään.
 Mä yksin en tee mitäkään,
 mä yksin työtä, tointa vailla
 vain laahustelen laiskan lailla;
 jos huoneess’ ansaitsisin Herran
 ma herja edes leivän verran,
 mi täällä runsas taritaan
 ja millä raukka ravitaan!
 Vaan muut jos saavat siitä vihin,
 ma mihin kurja joudun, mihin?
 Pois herjaamasta Herran majaa
 koht’ armotta ne minut ajaa.
 Tää hukkaan mull’ on hoiva, hoito,
 pois korjaa, Herra, sielu koito!»
  
 Hän hämärimpään lymys loukkoon,
 ei tohdi jäädä toisten joukkoon,
 hän kappeliin maanalaiseen
 pakeni paikkaan salaiseen,
 valossa vahaliekkein jossa
 on Neitseen kuva komerossa.
 Hän sinne piili pimeään,
 niin kellon ääni päältä pään
 äkisti kuului, kutsuvalla
 se messuun soitti kuminalla.
 Pois hypähti hän piilostaan:
 »Miks suotta laiska seisonkaan,
 muut kaikki taas kun kilvan koittaa
 Neitsyttä pyhää kunnioittaa?
 Kyll’ olen kehno, kelvotoin,
 mut tehdä tahdon, minkä voin,
 ja hän sen kyllä ottaa vastaan,
 ken tahtoon katsoo ainoastaan.»

 Hän kaavun riisui ripeään
 ja paidan päältä olkapään,
 sen vyöksi kääri viipymättä
 hän käyttäin tottunutta kättä,
 ja hartain, nöyrin katsannoin
 luo armon äidin astui noin;
 ja kuvaa kumarsi hän syvään:
 »Oi Neitsyt pyhä, huomaas hyvään
 ma sieluin, ruumiin sulkeun,
 tee armo antimille mun!
 En luvulla, en laulelulla
 ma tyhmä tykös saata tulla,
 mut leikit parhaat valikoin
 ja kasvois eessä karkeloin,
 kuin nurmikolla nuori vuona
 iloisna leikkii emon luona.
 Mink’ antaa sydän nöyrä sulle,
 se eihän hyljätyksi tulle,
 mun puoleeni siis silmäs luo
 ja lahjalleni laupeus suo,
 mua sulje suosiosi varjoon,
 sen, minkä taidan, sulle tarjoon.» –
 Ja ylhäällä kun virsi soi,
 hän kauniisti jo karkeloi,
 ees- sekä taaspäin hypyin sorjin
 ja notkistuksin, nousuin norjin,
 lyö kuperkeikkaa kattoon asti,
 ja käsillään käy kapperasti.
 Ja kuvaa kumartaa hän yhä:
 »Äl’ ylenkatso, Neitsyt pyhä,
 sun puolees silmäni ma luon,
 tään kaiken, katsos, sulle tuon!»

 Sirosti, taidokkaaseen tahtiin
 hän tanssi eri maitten mahtiin,
 Lotringin hypyt ja Champagnen,
 Espanjan, Rooman ja Bretagnen,
 ja välillä käy kuvan luo:
 »Kas, miten kaunis hyppy tuo!
 Mun intoni siin’ ilmi tulkoon
 ja sulle otollinen olkoon!»

 Taas taiten sovittaa hän jalkaa
 ja sorjan hyppyjuoksun alkaa,
 ja käsi kaaress’ otsallaan
 hän tanssii tahtiin nopeaan
 ja kyyneleihin puhkee kuumiin:
 »Sua, Neitsyt pyhä, sieluin, ruumiin,
 sua käsin, jaloin kunnioitan,
 suo että suosios ma voitan!
 Ylhäällä sulle virret soi,
 paremmin palvella en voi.
 Mun olla suo sun tanssijas,
 suo asuntoihin taivahas,
 miss’ on niin monta sijaa sulla,
 minunkin turvihisi tulla,
 pois ota omas, katso, sun
 kaikk’ on, ei mitään enää mun!»

 Niin tanssii vain hän tarmon takaa,
 kun ylhäältä soi virsi vakaa,
 ja välillä hän läähöttäin
 luo katseen armokuvaan päin.
 Ohimot, suonet soi ja hakkaa,
 vaan tanssimasta ei hän lakkaa,
 kaikk’ aivan kunnes voima voipuu
 ja kuvan eteen valju vaipuu
 jo tanssiniekka tajutonna – –.

 Vaan alttarilla, kas, madonna
 jo hymyin lempein liikahtaa
 ja alas maahan astahtaa
 ja kumartuvi yli koidon
 ja taintuneelle hoivan, hoidon
 hän ihanaisen itse tuo,
 suloisen viivoituksen luo
 hän hohtavalla hunnullaan
 poloisen otsaan polttavaan,
 pois pyyhkii hikipisaroita,
 hyväillen jäähtää ohimoita
 omalla armokädellään. –

 Mut munkki muuan näkemään
 on kappelissa kummat nuo
 osunut salaa oven luo.
 Apotti hältä sanan saa
 ja kappelille kiiruhtaa,
 tuon näkee ihmetapauksen
 ja ihanan saa liikutuksen;
 hän armonmerkin saadun ties
 ja virkkoi: »Se on pyhä mies!» –

 Kun päivä toinen tullut on,
 hän luokseen käskee maallikon.
 Mies siitä kovin peljästyy:
 »Voi, päälleni on pantu syy,
 lait luostarin kun laiminlöin,
 rukoillut, valvonut en öin.
 Kaikk’ isäntäni varmaan tietää. –
 ‘Pois laiska, tääll’ en voi sua sietää’,
 hän sanoo, kun mun nähdä saa,
 ‘saat markkinoilles matkustaa!’»

 Hän täynnä tuskaa, ahdistusta
 apotin kuulee kutsumusta,
 halaten hänen polviaan
 hän nyyhkyttävi katkeraan:
 »Kyll’ arvaan, mitä tarkoitat,
 sa minut täältä karkoitat,
 sen ansaitsenkin ainoastaan,
 sen otan nurkumatta vastaan,
 ma lähden, lausu käskys vain.» –
 Mut apotti hänt’ armahtain
 jo syleili, ja silmäluomiin,
 suluksi tuskan kyyneluomiin,
 hän painoi hellän suutelon
 ja lausui: »Herra suokohon
 ettei me koskaan erittäis,
 ett’ autuutes me perittäis,
 ett’ armoon kelpaisimme kerran
 sun kanssas mekin luona Herran!
 Sit’ ano, veli, meille myös,
 jää täyttämähän tänne työs!» –

 Ei kestä raukka riemuaan;
 hän koht’ on kuolinvuoteellaan.
 Vaan viime hetkensä kun löi,
 hänt’ enkeljoukko ympäröi
 ja sylissänsä tanssijan
 salihin saattoi taivahan.

Anonyymi
Otto Manninen
Runot