Karjalan hongat
Soi solkihongat vierillä veen,
 harjujen harjanteilla,
 nuokkuvat notkeina hiljalleen
 tuulissa tuntureilla.
 Kattavat kauniin Karjalan maan
 vihreiden salojen syliin.
 Onnipa kulkevi kasvustaan
 Karjalan köyhiin kyliin.

 Talvella keskellä hongiston tuon
 kaikuvi kaadon pauhu.
 Keväällä vieriltä virtojen vuon
 nousevi nuotiosauhu.
 Kiitävät tukit kun järvihin päin
 vauhtia vallattominta.
 Katsoissa kulkua uittajan näin
 riemusta laulavi rinta:

»Hei, silotukkini, riuskasti vain
 kiitäös kauemmaksi,
 kiitäös alas ja eespäin ain
 sahoille sahattavaksi.
 Sieltäpä sitten matkanne vie
 suurien merten yli.
 Takaisin koneina kulkevi tie
 Karjalan nouseviin kyliin.

 Eipähän ennen hongikkovyö
 kansalle onnea tuonut.
 Eipähän ennen kaatajan työ
 hongista koneita luonut.
 Herrat ne silloin hedelmät vei
 raatajan raskaasta työstä,
 raatajat vielä kun osanneet ei
 herroja hiiteen syöstä.

 Nyt ovat omamme hongikot nuo,
 kansalle onnea tuovat.
 Kouluja, tehtaita kylien luo
 lauttamme laajat luovat.
 Siksipä reippaasti raikua saa
 rintamme riemustansa.
 Soi, solkihongikko Karjalan maan,
 onnesta raatajakansan!»

1927

Herman Laukkanen
Karjala