Tutkiskelemisia
Kävellessä katsellessa
 päivän paisteella isolla,
 kesän illan ihanamman
 luonnon suurta suloisuutta,
 virtaavaisen vuoksen luona,
 kirkon Räisälän kohalla:
 metsät soivat, kalat keikku,
 hyppi tarkon hyttysetkin
 kaiken luonnon kukoistaissa
 varin vehmassa visussa,
 ukon hautein hauvottaissa
 ehto-lämpymän erällä.
 Ilo iso ihastutti
 kesän lemmen liikkuessa
 kaikki kasvot kauniasti,
 ratki varsin riemastuivat
 ilon innosta ihanan,
 vähän sateen virvottaissa
 suven sanomattomaksi.
 Ilo nousi ilon päälle,
 ihastukset ihanammat,
 ylentyivät yhteisesti
 kaikkivallan kiitokseksi,
 ylistykseksi yhäti;
 mutta kohta muuttui meno,
 loppui ilo laulannossa,
 koska päivä maille mäni,
 puuttui paisto päivällinen,
 meno majistietillinen;
 aurinkoinen alas kulki
 puhtahassa purppurassa
 illan ruskon rantehilla
 kullan vallassa korian;
 paistavissa pyörtänöissä,
 suitsevilla säteillänsä,
 sinisissä silkkisissä,
 kaunosilla kaariloilla,
 tasasella taivosella,
 loppui luonnossa ilomme.
 Linnut taukos laulamasta,
 sirkat heittiit sirsutukset,
 perhot pörähtämisensä.
 Päivän kuukkuissa kotiinsa
 vaikenivat viroitukset,
 luonnon lemmet luontiammat,
 vaikutukset vakaisemmat,
 nokkelammat, nuortiammat
 hävisivät helpposesti;
 lepo kaikki leppiästi
 soimatoina suositteli,
 ratki rauhaansa rakensi.
 Kaikkivalta kaiken ilman
 teki tuulet tyveneksi,
 asetteli ahkerasti
 hämärällä helpposella
 pian pimentäväiseksi,
 tasoitetulla tavalla;
 lopen pani luotujansa
 unta ottamaan osaksi.
 Kyntörastas, kyyhkyläinen,
 leppälintu laulavainen,
 visertivät viimiseksi;
 kivirastas kuuluvasti
 raunioilla rauskutteli,
 ehton päätteeksi enänsi:
 kaikuvilla kiitoksilla,
 lentämällä liukkahasti,
 kohten taivasta koholle;
 nautittua nuoruuttansa
 hyvän Luojan hyvyytellä,
 ratki laulunsa lopetti.
 Hiljaisesti hipsuttellen,
 kulki suomen kyntömiesi,
 kannattaissa kuormaksensa,
 attrajansa ahkerasti
 salosesta työ-siasta,
 hepo- juhtansa selässä.
 Parvisesti päiväseltä
 aivan työltä ahkeralta
 palasivat päiväläiset,
 sekä itse isännätkin,
 viljan hyvät viljeliät,
 kesän töitensä tekiät;
 aseillansa astelivat,
 väsyneenä vaivossansa,
 hien päästä hikoilessa,
 maiset miehet mainittavat,
 kaikki makaamaan majalle.
 Kulmakunnan taivaan kansi
 peitty hiljain peitteheensä,
 loistavassa luonnossansa,
 pian pukussa pimenty;
 jonka kahu katto vielä,
 varsin varjo vaipallansa,
 kahusella kaattualla,
 tosin taitavan tavalla.
 Aivan tästä astin-pyörä,
 mokomainen maailmamme
 tuli tummaksi peräti;
 tämä kahu taitavasti
 maltto tarkon muotollansa
 metsät, maat ja vetet kaikki,
 paikkakunnan pientaretkin
 yli koko kulmakunnan,
 pimiäksi piiritellä.
 Kävellessä, katsellessa,
 hiljaisuutessa hyräilin;
 vaeltaissa vaiti kaikki,
 elävät kans äänetöinä,
 sekä konnan kuonolainen,
 mailla martana makasi.
 Tultuani tutkinnolla
 kirkko-tarhan kukkulalle
 tämän toimeni tavalla,
 viilsi kohta veitsen lailla
 alkehinen aavistusten –
 läpi luuni liikutukset,
 vieryväisessä veressä,
 vaikuttaissa vuotoillansa
 tarkon sytämen sisässä.
 Jopas jalot johtatukset
 ajatusten alkehissa
 muljautti mielen-juoksun
 ymmärrykseen yrittäissä,
 läikähytti aika lailla
 hienojani huomijani,
 hiki-karvoja hytäytti;
 järki järkky, jäyvähteli
 monin kerron mutkaisesti
 aivan arvon antaissani,
 arvellessa aavinkita
 pelvossani painavassa,
 tässä tunnossa Jumalan;
 sytän palo suosioonsa
 luonnon läpi liikkuessa,
 tunnon käytessä tilalla;
 veri viery viantonpi
 tulisella tuoksullansa
 sytämmessä syvimmässä;
 joka hiuksi jouhellinen,
 karva pystyhyn karahti.
 Tokin minä tutkistelin
 ajatellen ahkerasti
 kammioita kuollehitten,
 luotuja lepo-sijaansa,
 jossa tokin tuhansia
 lopen levon omaisia
 vaipunevat valjussansa,
 kalmasessa kahussansa,
 soran murtuvan sisällä.
 Aika-kunnat ajalliset,
 monet ijät, miesten polvet
 hautattuna haamuissansa:
 Vaimot, miehet voipuneena,
 lapset tarkon lallivaiset,
 tauteiltansa tavattua,
 tähän tantereen tupatut.

 Jos nyt suonto suuren Luojan
 olis sen moinen osunut,
 että kaikki kerkiästi
 ylösnousis yhteisesti,
 kyllä kankas kuhahtaisi,
 vilahtaisi varvikossa
 monen muotoista näköä:
 mutta suonto suuren Luojan
 ompi toinen onneksemme,
 toinen tarpeeksi tasattu.
 Moni tosin meikäläinen,
 ihmisistä ilman alla,
 on jo suotu onnen tähten
 ajallansa, alkehissa,
 kuolemallekin kovalle;
 toinen elää elostaapi
 loppumata luonnostansa
 ajan ahtaalla ajolla
 iälliseen ikääns päähän,
 jollon kuukkuin kupsahtaapi,
 vihtoin viimeksi väsyypi;
 mutta aivan monta niitä,
 jotka aivan imevänä,
 varsin vielä vakaisena
 holhojan huolettomuuten,
 tähten äitin – tuimuutesta,
 kohta kuolevat vähänä.
 Kuka vaivan kivuloisen
 puhuu taitaa puuttehessa,
 kehnon vaalian kotona,
 koska poto pohjustaapi
 viruissansa vuoteessansa,
 tuskan alla tuimallisen,
 aika lailla askaroiten,
 hourausten harjoittaissa,
 päivät päättääpi pahasti;
 toista tapaa tapaturma
 henken siertää hönkyväisen,
 hirmuisuuten huikialla,
 tosin turmion tavalla.
 Kerta riuhtoo keuhkonensa,
 aivot päästä pullistaissa,
 sytämmessä suloisessa,
 kourin kohtaapi kovasti.
 Kenen kiersi keskosista,
 pistämällä, painamalla,
 salapäillä sairahaksi,
 henken helposti hävitti;
 toinen tuutii tuskassansa
 pitimissä purevissa,
 monet ajat muuttumata,
 kalman muotosen kahussa;
 huikiasti huutamalla
 kituapi kauhiasti
 tautin tuskaisen tilassa.
 Mikä millä, kuka kulla,
 tavallansa, tautillansa,
 menossansa, muotossansa,
 taikka muulla turmiolla
 pojes kaatunut katala;
 eli sierty elostansa
 oman elon etsinnossa,
 hellä hyvään hekkumaansa,
 kuolemallensa kovalle;
 sillä varsin vähän ompi
 meillä niitä nimitellä,
 joska kuolleet ijästänsä,
 vaipuneita vanhuutesta,
 luonnon laatusta omasta.
 Mutta talmat, turmellukset,
 herkulliset himo-ruuvat,
 sekä juomat joutilaisten,
 haareuten halut huimat,
 taikka turhat surut suuret,
 eli pahat elkivallat,
 tuovat tauvit tukelammat,
 moninaiset menon alla,
 taikka omasta ojasta,
 eli elon elämässä
 toisten tähen, tuimuutesta,
 eriseuraisen ehosta.

 Pahat kaikki pahennukset,
 toisten teot turmiolla,
 vaikuttavat vahvemmassa,
 lujammassa luonnossakin
 paljo pahuutta peräti;
 mutta veri, mieli-karvas,
 surma suuri suvullensa;
 panettellen paisuttaja,
 hellän rintoja repiipi.
 Ah kuin paljo ajallansa
 luetella lausunnalla
 olis outoja eläissä,
 soimat, tautit sanomiksi;
 eipä jaksa eli-kauven
 kuolevainen kuuna päinä
 panna täällä puntarille,
 eikä määrätä mitalla!
 Kuinkas sitten Kaikkivalta,
 itse Isimme Jumala,
 jalo Luoja luotuissansa
 paljoutessa punnitseepi,
 tyhmäin turmiot tapaapi?! –
 Koska vielä katsellessa
 tutkistelen tarkemmasti,
 kuinka moni kelpo miesi
 eikos olis elossansa,
 aivan ollut onnellansa
 tarpeellinen, tunnollinen,
 avuillansa avullinen
 tässä tukelan tilassa,
 jos myös järki jalo, iso,
 toimellakin taitavalla
 olis onnella omansa,
 kasvatettu, kaunistettu
 valoistetulla valolla.
 Sankariksi suurimmaksi
 tilapäässä moni tullut;
 kansan kaitsia ankara.
 Kuinkas monta eikos kyllä
 kunnialla kuukkuannut
 korkialle kukkulalle,
 varsin viisaasti virassa
 tanistunut taitollansa
 ihmisyytemme iloksi;
 mutta moni muutteessansa
 kalevaaksi kasvaissansa,
 ylön ylennyttyänsä
 kunniansa kukkulalle,
 olis tokin onnen tähten,
 ylvästäissä ylläkkönä,
 ollut syynpää outoisuuteen,
 vitsa monen viattoman,
 vallan ottaja visumpi;
 tyranni ja turmellia,
 hyötytysten hävittäjä,
 pahennusten paisuttaja,
 rakkain heikkoen rasitus.
 Jos on monta joutavata
 tässä tuhkassa venyvä,
 enemmän on eli-kauten
 hauvattuna haikiasti,
 joista olis jaloutta,
 isoo toimea tavannut;
 mutta Luoja suonnon suuren,
 kyllä tiesi, kuinka teki,
 taiton tyhjänä piteli;
 Sillä toimi tointuvainen
 virottua viisahasti
 alla valon valoistuksen,
 olis monen onnen päässä
 varsin vaivaksi valinnut;
 mutta nyt hän miemossansa,
 tukelassa tyhmyytessä,
 eli ajan ehtosesti
 taniammalla tavalla,
 tyhjemmällä tyytyissänsä,
 vakaan onnensa omaksi.

 Tarkon naiset toimeelliset,
 moni ihmisen ijässä,
 valoistua viisahaksi
 äimällinen älystänsä,
 tunteissansa, tietäissänsä
 luonnon hyvän lähetystä,
 olis ollut ajallansa
 hyväksi hyötyllisempi,
 siveyttä saavuttaissa
 pahuutessansa parempi;
 mutta nyt hän muuttumata
 eli aikansa elossa.

 Katsellessa näitä kaikki
 toimen hyvän tutkinnolla,
 sanoin saumaksi sanelen:
 Kyllä moni kurja konna
 iässänsä ilkivallan,
 kanssa kiukun kelvottoman,
 pahoin pauhasi eläissä;
 loppumata laittaissansa
 surmas itse suu-sanalla
 etun hyvän ehollensa,
 toisen rauhan turmeltaissa,
 satatteli, saastutteli,
 vikkelästi viekastellen
 kalvo onnea katalan,
 pahennuksen pahuutella
 vasta lakkasi viasta,
 puhumasta, pauhamasta,
 lemmon kieltä lipomasta,
 koska kuukkui kuolemalle,
 kalma muutti kahuansa,
 kärme kalvaapi sisusta.

H[erman]: E[manuel]: H[ornborg].

Herman Emanuel Hornborg
Runot