Koivu ja tähti (Harmaja)
Sa armas tähti, joka lohduttain
 poveeni paistoit talven iltaa monta,
 kun tuudittelin tuskaa loputonta,
 mi samaa öistä rataa kiersi vain,

 niin vaaleana loistaa valos nyt
 lävitse koivunlehväin rauenneiden,
 kun täyttynyt on mitta talven teiden
 ja tuskan kehä umpeen kiertynyt.

 Välähti kerran siipi keväimen.
 Mut suvi viipyy, tuoksuva ja lämmin.
 Sen multaan juurrun yhä kiinteämmin.
 Sen pilvet, aallot, hehku peltojen,

 sen kukkais saatto hymyn-autuas
 jäi sydämeeni, hengähdellen siellä
 suloista, syvää elämäänsä vielä
 kun syttyy syksyn tähti kuulakas.

 En pelkää viestiäsi, taivainen.
 On ehkä aukeneva tietön syvyys,
 mut suojani on suven suuri hyvyys.
 – Ah, metsien ja meren sineten

 on elokuinen ilta humissut
 myös hälle, jota paahtoi päivän helle,
 ja jok’ on vuoteellensa olkiselle
 työn kovan syvään uneen vaipunut.

 Hän nukkuu nyt, sen tunnen hymyten.
 Oi armas tähti, vaalennut ja hellä,
 suo hänen unelmiinsa hengähdellä
 mun sydämeni levon suloisen.