Fanny
Selmalle ennen aina
 mä laulain soitin kanneltain,
 kun povelleni painaa
 hänt’ ystävänä sain.

 Vaan vanhempana sitten
 näin lapsen käyvän templihin.
 Poiss’ maasta kuolevitten
 sen sielu, katsekin.

 Maan pääll’ on taivas varmaan,
 niin luulin, kun mä Selman näin;
 vaan kun näin Fannyn armaan,
 hän mun nost’ ylöspäin.

 Elolla – opin heistä –
 on kauneus kaksinkertainen.
 Niin näyttääpi se meistä;
 vaan yks on alku sen.

 Lähteellä, laakson puolla,
 näen ihanaisen Eedenin:
 kuvaansa Selma tuolla
 hymyillen silmääkin.

 Vaan ylös silmäellen
 mä näen Fannyn vuorella.
 Hän siellä rukoellen,
 seisoopi kirkkaana.

 He yhteen sopii aivan:
 on Selman tytär Fanny tää;
 vaan Fanny saa jo taivaan,
 ja äiti suruun jää.

 Hän vuoren alle istuu
 ja nukkuin unta nähdä saa.
 Kun kaikki täydellistyy,
 niin yks on taivas, maa.