Kurjet
Taas kohti pohjoista kurjet kulkee,
 jää jäiset järvet jo kauas taa.
 Niin siivin välkkyvin kiila lentää,
 ja kirku kirkasna kajahtaa.

 On villi vapaus Pohjan soilla,
 on kuulas huhtikuun loppuyö,
 mi pajuviitojen kautta katsoo...
 Siks siivet sivakat tuulta lyö.

 Vei kohti pohjoista tiemme kerran,
 soi ilmat sotaista soittoaan.
 Kuin siivet välkkyvät varus hohti
 kevätaurinkokullassaan.

 Ah, punakurkien lento katkes,
 sai meistä monelle viime yö...
 Vaan vielä veremme villi palaa,
 ja kaiho entinen mieltä syö.

1924

Ludvig Kosonen