Katkelmia runonäytelmästä »Valtamaantie»
Tienviitta, jossa kaksi siipeä; toinen osoittaa ylös-, toinen alaspäin.

Taustassa mustia ukkospilviä. Myöhemmin puhkeaa ukonilma.

 Metsästäjä

 (sisään, lukee viitasta):

 Ma minne saavuin, kuinka kauaksi?

 Tuo tie vie ylöspäin, tuo alas vie!
 Ain alas pääsee, ylös tahdon ma.
 Siipensä viitta täällä levittää
 ikäänkuin varottaen nousemasta!
 Siis vaara väijyy, monta vaaraakin
 polulla, joka jyrkkä, kaita on!
 En sitä säiky, vaaraa rakastan.
 Mut ensin hetken tahdon levähtää
 ja hengittää!
 ja koota aatoksein,
 ja löytää Itseni,
 mi multa varastettiin...

 ***

 Liiaksi kauan kuljin joukoss’ ihmisten
 ja sieluin kadotin,
 aatokset, sydämein;
 otettiin toinen, toinen varastettiin –
 käteni ystävyydellä he sitoivat,
 lahjoilla, joit’ en pyytänyt;
 niin lämmint’ oli käydä alhaalla
 kodista kotiin, juhlapöytihin,
 luo soiton, kukkain, valon, lasejen.
 Mut lämpö nousi, kävi helteiseks –

 Löin silloin poikki köydet ankkurin,
 pois heitin liian, sen, mi taakaks oli,
 kalleimmankin – ja katso, nousin!
 Voin täällä hengittää, mun syämein tulvii
 onnesta, rinta paisuu, laajenee;
 ei pöly, sauhu, toisten hengitys
 myrkytä vertain.

 Valkee, puhdas lumi,
 härmäksi käynyt huuru! Vesitimantit,
 te liljankukat, kylmän jähmettämät,
 sa taivaan jauho, jota seuloi mustat pilvenpalteet,
 hiljaisuus pyhä, silkkivaippaasi
 mies peitä, jonka matka uuvutti,
 rukoillen päänsä lepohon hän painaa!

August Strindberg