Yön kylmä tuuli (1931)
Yön kylmä tuuli käy, käy läpi tyhjäin puitten
 ja varvun kuivuneen se joskus katkaisee,
 kuin kääriliina lumiaava aukenee
 maan yli aution ja yli haudatuitten.

 Yömustin rivein käy tie korppiparvien
 maan pintaa viistäen, taa taivaanrannan jäisen.
 Ja koirat aukaisseet on kummun yksinäisen
 ja hampain taistelee nyt luista kuolleitten.

 Maan alla vainajain ma vaikertavan kuulen.
 Oi kalvaat asujat yön päättymättömän,
 mi muisto häiritsee unenne sikeän,
 mi itkuun katkeraan viel’ avaa jäisen huulen?

 Unohtakaatte! On jo sydämenne maa.
 Pois suonistanne vuos jo elon lämpö, veri.
 Oi kuolleet onnekkaat, kun madot luunne peri,
 elämää muistakaa ja pitkään nukkukaa!

 Ah, kätköön vuoteenne kun vaipua saan syvän
 kuin orjasoutaja, min raudat katkaistiin,
 niin riemuiten nään sen, mi minuks sanottiin,
 taas tomuun yhteiseen, mist’ on se, yhdistyvän.

 Oi unta! Vaikenee yön varjot, vainajat.
 Käy tuuli. Kuuntelen vain koirain ponnistusta.
 Soi, luonto armoton, sun huokaukses musta,
 sa sydän haavainen vain nyyhkit, valitat.

 Vait! Taivas kuuro on, maa sua halveksuu.
 Jos toipua et voi, miks tuhlaat kyyneleitä?
 Kuin susi kuoleva sa kärsimykses peitä
 ja kiinni tikariin käy verisenä suu.

 Viel’ yksi kidutus, viel’ yksi taisto vain.
 Oon poissa. Kitaan maan vain rahtu lihaa putoo
 Ja unhon ruoho yli haudan peitteen kutoo
 yli suuren turhuuden iäti rehottain.

Charles Leconte de Lisle