Mökissä
On koivut hiirenkorvalla,
 suo päivyt paistettaan,
 ja linnut laulaa lehdossa
 suloa Suomenmaan.

 Sun on niin kirkas äänesi,
 sa lehdon laulaja,
 kun turvaan pääsit, pienoni,
 jo talven tuiskuilta.

 Oi laula, laula, viserrä
 vienoimmat virtesi!
 Ma tiedän tuossa mökissä
 ken sua kuulevi.

 On suoja pieni, puhtoisa,
 siell’ immyt sairastaa,
 ja koivuvihko vihanta
 vedessä tuoksuaa.

 Ja sitä immyt ihannoi
 se hänen keväänsä,
 kenties se hälle tarinoi
 ikuista kevättä.

 Ja lastaan äiti suruinen
 hän hoitaa hellästi,
 mut kun ei huomaa lapsonen,
 niin äiti itkevi.

 Hän pelkää: tuonen niittomies
 vie hältä kukkasen.
 Niin kylmäks’ jäisi kotilies,
 jos lähtis lapsonen.

 Sulosti virtes vieriköön,
 sa lehdon laulaja,
 se lohdutusta helkkyköön
 ja soikoon toivoa.