Vuosisadan seppelöitsemä
Kunne tuhannet talvet
 tuhannet toi tuhot, hallat,
 kevään kerjetä vihdoin
 soi valon korkeat vallat.
 Kulmilla Pohjolan korven
 liekehti Koittaren linnat,
 syttyi sydänten into,
 aavistus avarsi rinnat.

 Kajahti Karjalan kannel,
 Väinämön väkevä virsi,
 katkesi talviset kahleet,
 kirposi routa ja kirsi.
 Koht’ ihanasti jo vastaan
 soi Häme kultaisin nummin,
 häämöttävin sinimetsin,
 hongistoin syväntummin.

 Oi kevät maan, kevät kansan,
 oi kevät korkea Suomen!
 Luomisen ihmeitä mahtoi,
 maa, sinun henkesi huomen.
 Lakastumattomin lahjoin
 korpiset hallasi kosti,
 vuoreen vangitun sulle
 päiväsi päästäjät nosti.

 Vaan ase auringon olla,
 hengen hehkuva kalpa,
 Turjan hyyt hajotella,
 särkeä ankara salpa –
 kuink’ yli kaikkien mittain
 taittava taisto ja taakka,
 vaikea tie valitulle
 kuoleman varjoihin saakka!

 Siksikö häll’ osa orvoin
 tääll’ oli, köyhin ja halvin,
 taival niin vilu, vitkaan
 väistyvin varjoin ja talvin,
 että sit’ ilmehisemmin
 ilmi sun voittos, sun voimas,
 iäinen Henki, sun ihmees
 tois ase, sun valikoimas?

 Ah, niin ett’ olit, Suomi,
 soiseen untunut huuruus,
 tuntosi turta, kun suotiin
 aamusi antien suuruus,
 antajan ett’ okaseppel
 vain oli vaino ja riita,
 viihdytys ainoa vihdoin
 himmeä Tuonelan viita!

 Punnitsi aikojen vaaka
 vasta sun kultas, sun kuonas:
 näit, kuka vaelsi valta
 outona, orpona luonas.
 Kantaa vuossatasarjat
 hälle nyt seppeltä voiton,
 jolt’ ikiseppelen itse
 sait ajall’ aamusi koiton.

 Ylennä mieles, mi paljon
 hetken harhoille tuhlaa:
 juhla on sen, loputonta
 sulle ken valmisti juhlaa!
 Suurene, korkene! Ainut
 sovitus on se sun harhaas,
 että et tuntenut häntä,
 sulle jok’ antoi sun parhaas,

 löys syvät luontosi luotteet,
 sen omat, oikeat juuret,
 sun oman henkesi hetteet,
 suonet hiljaisen suuret,
 kirvoitti, kirkasti kieles,
 sai sanas jaloa voimaan,
 sun oman sydämes laulun
 viritti syvästi soimaan.

 Muista, kun rikkahin riemuin
 suurtasi juhlit sa julki:
 näin sinut rikkaaks on tehnyt
 hän, joka köyhänä kulki,
 ett’ iankaikkinen kalleus
 sun sydämessäs on kantaa,
 kauneeksi kansojen, aikain
 aarteistoon sinun antaa.