Hongan laulu
Kuljin kentillä, kedoilla,
 kuljin honkien keskellä,
 kautta hienon hiekkarannan.

 Päivä kentälle se paistoi,
 punas mansikat mäellä.
 Säde kultainen kedolla
 kukan suudellen avasi.
 Honka humahdellen lauloi
 iki-ihanan sävelen.
 Aallot hienon hiekkarannan
 tarut kertoilivat kummat.

 Kysyn päivyeltä tuossa:
 kelle mansikat sä kypsät?
 Hovin herrallepa varmaan.

 Päivä vastaisihe siihen:
 – Herja herralle on niitä!
 Paremp maassa makaamassa,
 kuin on herran herkkuloiksi.

 Kysyin säteheltä päivän:
 – Kelle kukkasen avasit?
 Varmaan hovin tyttärelle.

 Vastasi vihassa säde:
 – Kukka porona parempi,
 kuin on hovin tyttärelle!

 Kysyin hongaltakin vielä:
 – Kelle honkani humiset?
 Kaipa laulat unenvirren
 unettomalle unehen,
 kasvumaasi haltijalle,
 jonk on paha uneen päästä.

 Kiljas kiukkuisena honka:
 – Horna hälle tuutijaksi
 mokomallekin möhömahalle!
 Kun ei muuten uneen pääse,
 iäti unetta olkoon!

 Kysyin vielä viime kerran
 hiekalta heliärannan:
 – Sinä kaipa kaskut kerrot
 kummaksi sen kultatytöin,
 joka luoksesi tulevi
 silkkilöissä sipsutellen,
 silmät jonka on siniset,
 kutrit kuni kultalangat?

 Rasahti heliä hiekka:
 – Kerron, kerron kaskut hälle,
 kerron kaskut mut kamalat,
 että kauhussa katala
 suorii kotiinsa, kopea.

 Viisi hänen silkeistänsä
 tahi kultakutreistansa;
 rohdinpaitakin somempi
 päällä kunnon lapsukaisen
 kuin on silkit tään tenavan;
 hapsoset sekavat toisen
 katsoella kaunihimmat
 kuin kultakutrit tään kakaran.

 Kumma kuunnella ol tuota.
 Aloin aatella kovasti,
 kelle kaikki tää ihana,
 vaiko itse sen pitävät.

 Sekä surukin sukesi
 alle rinnan riskamahan.
 Miel oli laululle ruveta;
 nyt en tiennyt, kelle laulaa,
 kelle runoni tekisin.
 Istuin maahan mättähälle
 alle hongan naavaparran,
 suru sylkytti sydäntä,
 mieli alle aallon painui,
 vedet silmihin tulivat.

 Näki honka huolimielen,
 kysäsi suruhun syytä.

 Haastoin mielihaikeani:
 – Laulut mielessä majavi,
 runot rinnassa kytevi;
 aioin laatia lauluja,
 aioin runoja raketa;
 nyt en tiedä, mitä tehdä,
 kun niin kovat on sanomat
 luonnon laulajainkin suussa.

 Kuuli kun suruni syystä,
 honka hyväillen humahti:
 – Turhia sureksit syitä.
 Laula, laula lauluasi,
 rakenna runosi virsi;
 mikäpä estäisi siitä.

 – Niin, mutt kellepä nyt laulan?

 – Kellepä siis laulus aioit?

 – Tietty, hovinherrallemme
 sekä hänen tyttärelleen.

 – Miks et muille voisi laulaa?
 Vaikka työläislapsoselle.

 – Heille laulusta mitäpä,
 ei he kuitenkaan ymmärrä.
 Heidän iloton elonsa,
 huoli paha huomisesta,
 leikki leipäkannikasta;
 ei he laulua ymmärrä,
 ei he runoja rakasta.
 Toista on hovisten luona:
 heillä elämä ihana
 keskellä on kultakoruin;
 he ovat laulujeni lapset,
 ihmiset ihmerunojen.

 Hyvä honkani hymähti:
 – Voi, kuin erehdyt sä, veikko.
 Hovissa elo etevä,
 laulun siellä ei väliä.
 Toista työläisten kotona;
 siellä on elo ikävä,
 puute paha painajainen;
 lapsen siellä läyli olla,
 ikävä on isän mieli,
 emolla sitäi pahempi.
 Sinne laulusi lähetä,
 sinne runosi rakenna,
 siellä niitä kaivatahan,
 tahotahan, tarvitahan
 iloksi ikävän mielen,
 auvoksi apean hetken;
 kuulevi kun laulun isä,
 heltivi jo sydänsuru,
 huoli raskas huomisesta;
 sointuvi kun laulun sävel,
 äiti itkevä ilostuu
 ja itse loihe laulamahan
 värttinätä vääntäissänsä,
 tuppuistansa tuutiessa;
 virittävi kun vienon virren,
 jo tyyntyy lapsi tuudissansa,
 hymyyn kiertyy hieno huuli,
 maireheksi suu supukka,
 näkee kauniita kuvia,
 näkee mansikat mäellä
 suuret, punasenpuhuvat,
 keksii kukkaset kedolla
 kirjavat, koreanväriset,
 kuulevi huminat hongan
 töyhtölatvan, naavaparran,
 vieläpä helinä hiekan
 kertoo kaskut kaunihimmat;
 niihin nukkuvi riupukka
 suu mareessa, huuli hymyssä.
 Heille meidänkin laulumme,
 heille vienoiset virtemme,
 tuonne työläisten kotihin,
 elon matalan majoihin,
 leipähuolten huonehisiin.

 Päätti honka huminansa.
 Mutta minä mättähällä
 istuin kauan ihmetellen
 aivojeni askartaissa.
 Vihdoin valkes mulle tieni
 ja kun valkes, syän sykähti.
 Hyvin puhuit honka vanha,
 pajattelit naavaparta;
 oikein lauluni osutit,
 sinne niiden vain pitävi,
 tuonne työläisten kotihin,
 leipähuolten huonehisiin.

 Ja niin nyt lauluni lähtevi
 aivan uusille urille.
 Ennen kulki ne kuvissa,
 korkeissa hovikodeissa.
 Nyt mä virteni viritän
 pienten majain pimennossa,
 alla kattoin ahtahien,
 missä onni outo vieras,
 ilo sitäi ihmehempi;
 siellä on lauluni lavitsat,
 siellä kunnon kuulijani,
 missä isä ikävissään,
 missä äiti äänetönnä,
 missä pienet paitaressut
 ilman lauluja elävät,
 ilman virsiä viruvat.
 Sinne laulelen lauluni
 ikävöijien iloksi,
 noiden pikku palleroisten,
 sievien sinisilmien.

1925

Herman Laukkanen