Eräs yö (1877)
Jo joukko hiljainen on palannut
 Ja kelloin ääni taunnoin tau’onnut –
 Levollan laskivat he hautaan kuolleen
 Ja laskettuaan levollensa kuolleen
 Sai yöhyt siihen sulo rauhallaan
 Ja tummetutti maan.

 Mut’ haudalle hän tuli uudestaan
 Ja jätti maiset puuhat pauhamaan
 Ja ehti ystävänsä haudan luokse,
 Ja ehdittyään lepopaikan luokse,
 Jäi siihen synkkänä kuin syinen sää
 Kaihomaan ystävää.

 Synkkänä loihe silmäns’ multahan –
 Yö sai vaan muodon yhä mustemman
 Ja kauhut kuoli – tähtyetkin sammui,
 Kun kuuhut kuoli ja kun tähdet sammui,
 Murtuipa syömmensä ja alas vaipueen
 Vuodatti kyyneleen. –

 Rinnassaan mitä rukka tunsi – oi –
 Ja mitkä sanat huokailunsa loi,
 Vaan Jumala ja yöhyt tuns’ ja tiesi –
 Hän ketä kaihos – kenen kolkkomaa
 Povessaan tallentaa.

 Ja kun pitkän yöhyn pilvet lauhtuivat
 Aamuttaren silmät vielä sattuivat
 Surevahan rauhan ristin luona
 Istui – ja poskiltansa kyyneleen
 Pois pyyhki tuulonen.

 Mut ilmass’ iloitsivat lintuset
 Ja rauhaa kuiskivat sen syömmehen.
 Aamuisen koiton kans’ toi Luoja lohdun.
 Kun aamu koiton kans’ toi Luoja lohdun.
 Sureva silmäns’ nosti iloiten, Luojansa kiittäen.

 ”Sinulle kiitos! Joka taivahan
 Suot väsyneille kautta kuoleman.
 Ei lepäjä hän mustan mullan alla!
 Ei lepäjä hän mustan mullan alla,
 Vaan sulo suojassasi rauhan sai
 Ja ääntäs kuulla kai.

 Pois meni – eli kuni ennen vaan –
 Ikänsä kantoi kovaa kuormoaan.
 Ei ihmislapset tienneet kaihostansa.
 Ei ihmislapset tienneet kaihostansa –
 Mut sydämessään asui autuaan
 Ain armas kuva vaan!

Pisare

Lähde: Savonlinna 29.12.1877.

Lars Stenbäck
Runot
Savonlinna (1876–1881)‎
1877