Aadamin lepo
Taas turhaan Aadam käden kiivaan iskenyt
 on porttiin Eedenin, ja maita harhaa nyt.
 Ei vaimon itku, valitus ei lasten
 pidättää häntä lepoon yhteen kohti saata.
 Kuin varmaa asuinpaikkaa välttäis vartavasten
 hän eespäin rientää pitkin, poikin maata.

 Niin kerran päiväll’, levätessä Aadamin,
 rukoili Eeva Herraa uhrein palavin:
»Noin suitsee uhrini sun puolees, Ylin.
 Ma kurja milloin kodin löynnen, rauhan sylin?
 Talossa taivaan kahlett’ eikö mitään,
 mi estäis puolisoni riennot länteen, itään?»

 Tään kuuli Herra, nosti käden tulisen
 ja Eevan esikoiseen sytti kuumehen.
 Ei pappi paranna, ei lääke eloon auta,
 ja viikon päästä kedolla jo kaartuu hauta.

 Ja Aadam surren alkaa vaellustaan jatkaa,
 vaan salaa ympyräksi kiertää jalat matkaa.
 Vast’ ääreen haudan kierrostaan hän pysähtää,
 luo toisen haudan, kodin tekee, sekä lepoon jää.

Carl Spitteler
Runot