Leivo (Forsman)
Nousi päivän liemu,
     Sulous ja riemu
 Heräs vihdoin talvihorrostansa;
     Kevät solmee vaulaa,
     Lehdon käki laulaa,
 Keräs metsä, ilma laulajansa;
     Pääsky armas lensi
     Majalleen, ja ensi-
 Lemmest’ alkoi peippo visertää.

     Kaikkein riemun kuulin;
     Armaimmaksi luulin
 Leivon onnen sini-taivahilla.
     Senp’ on hellin rinta,
     Lemmen uneksinta
 Laulattaa sit’ elon aamusilla;
     Kaikki sävelmänsä,
     Ylhääll’ liitäissänsä,
 Kuului korvissani soivan näin:

 Ket’ ei kahleet haita
     Ilman kauko-maita
 Liitämästä – häntä onnistaapi!
     Jok’ on lauluun luotu,
     Jolle kullan muoto
 Ynnä kevät luonnon ilmi saapi!
     Näin sen laulu raikui;
     Monistellen kaiku
 Leivon virret toi mun korvihin’.

     Päivän myötä liitää,
     Maita merta kiitää
 Milloin Etelään ja Pohjaan milloin;
     Laaksoss’ suukkosilla
     Olla, taivahilla
 Laulaa autuuttansa aamuin illoin;
     – Voi sua miekkosinta!
     Kuinka pieni rinta,
 Leivo, moiset riemut mahduttaa!