Tulipalosta
Ei arvaa ihmis-parka
 Maailman matkalla,
 Niin aina olla tarkka
 Vahingon varalla.

 Pimeys peittää ajat
 Kuin ompi edessä,
 Vahingot tuottaa vajaat
 Maassa ja meressä.

 Kuin polttaa tulipalo
 Huoneet ja vaattehet,
 Vahingollinen valo
 Vie kaikki einehet.

 Valkia vaan ei säästä
 Ei leivän palaista,
 Ei varjelemaan päästä
 Ottamaan iltaista.

 Valkia on vihainen vieras
 Jos vaan on vallan pääll’,
 Kaupungit kans’ on teuras’
 Ennen kuin tietää tääll’.

 Taas nähtiin tulipalo
 Jo tehneen työtänsä,
 Vahingollinen valo
 Vei kaikki myötänsä.

 Kuin kovasti se koskee
 Kuin niitä kärsivät,
 Ei osaa lukua laskee
 Vaan itse itkijät.

 Syystäpä silloin itkee
 Kuin kaipaa kaikkia,
 Kivulla myöskin kitkee
 Jälkiä valkian.

 Kyllä Herra kyynäleetkin
 Lukeepi leiliinsä
 Ja itku-pisaratkin
 Hyväksi heillensä.

 Hän muuttaa murheen-maljat
 Itkevill’ iloksi,
 Ja kutkeratkin kaljat
 Myös ilo-viinaksi.

 Vaikka se väli aika
 On kyllä karvasta,
 Kuin saapi kauvan maistaa
 Katkerasta kalkista.

 Vasta haudan yläpuolla
 Kaikki murheet maksetaan,
 Ei siellä enää huolla
 Vaan jalost jaksetaan.

 Kuin kyynäleillä kylvää
 On hyvää siemmentä,
 Ilolla niistä niittää,
 Kyllä monta kymmentä.

 Niin sanoo itse Herra
 Pyhässä kirjassans’,
 Hän maksaa murheet kerran,
 Viisaammassa virassans’.

 Jos Herran omat ollaan
 Ja rakkaat lapsensa,
 Niin Tuonnelaankin tullaan,
 Korkiaan kotiinsa.

Bengt Lyytinen.

Lähde: Tapio 18.4.1863.

Pentti Lyytinen
Runot
Tapio
1863