Aleksis Kiven haudalla
Oi Uupunut! Sun luokses kalmistoon
 me käymme sydämellä polttavalla,
 niin suuren rakkauden painon alla,
 sen että tunnet untes kammioon.
 Maan laakereita enää heimoltasi
 et halaa hietakehtoos himmeään,
 mut tiedä: vavisten sun varjossasi
 nyt koko kansas tutkii sydäntään.

 Me, joita päästänyt on kivun alta
 sun runoutes paiste kultainen,
 me, joille usein kruunut honkien
 säteili nummeltasi kaikuvalta,
 nyt juhlan kesken kipeällä miellä
 sun kumpus kukitamme hiljenneen.
 Oi että elämääsi tuskaiseen
 vois kukan ainoankin tuoda vielä!

 Oi että kääpiöiden joukkiot
 ei aina vaanis jättiläisten teitä!
 Ei järky heistä jätin kohtalot,
 vuossadat vierressään ei muista heitä.
 Mut suurimmankin hengen kammitsoi
 lait ihmistuskan, ihmisriemun täällä.
 Ei tappaa nuolellansa myrkkypäällä
 voi kääpiö, mut haavoittaa hän voi.

 Vaan ehkä käskyn sai se veljen käsi,
 mi kipeimmin sua iski sydämeen,
 avata kalliosta sisimpäsi
 syvimmän lähteen, siellä-kummunneen.
 Janoisin tuska povestaan luo hyrskyn,
 vuossadat josta tuskahansa juo.
 Omasta olennostaan kurjuus luo
 hyvyyden, voiman, vapauden myrskyn.

 Siks, heimos sydämessä Nukkuvainen,
 on kirkas tuskas, kirkas köyhyytes.
 Sokaisten laskenut sun kulmilles
 ei koskaan kruunuansa loiste mainen.
 Sun hautas säteilyä ihanaa
 maa himmennä ei kultatomullansa.
 Siks rakkautes luja, köyhä kansa
 syvimmin omanaan sua rakastaa.