En soimaa... (1922)


I. 

 En soimaa, vaikka surmaniskun soi
 kadonnut rakkaus! en kapinoi.
 Kimaltaa hohtokivet kulmillas,
 ei lankee säde ainut rintahas.

 Unessa näin ma sinut, onneton,
 sydämes yön näin kolkon, aution,
 kyyn kylmän sydämesi juuria
 näin syövän, näin, kuink’ olet kurja sa.

II. 

 Oot kurja, mut en soimaa kuitenkaan; –
 olkaamme kurjia siis kumpikin!
 Siks kun käy sairaat syämet kuolemaan,
 olkaamme kurjia siis kumpikin.

 Nään pilkan huulillasi värjyvän,
 välkähtää silmäs lieskoin uhmaavin,
 kohoovan näen rintas ylpeän, –
 ja kurja oot mun laillain kuitenkin.

 On huultes pilkka tuska sanaton,
 sa katsees uhman maksat kyynelin,
 kätketty ylvään rintas haava on, –
 olkaamme kurjia siis kumpikin.

Heinrich Heine