Muutama sana merimiesten karkaamisesta
Valio-kysymysten 52 pykälän n) osastossa
(momentissa) on valiokunnalle tutkittavaksi
esitelty: Laiva-palveluksesta karkaavista
merimiehistä, syistä siihen kaavista ja keinoista,
miten se saataisiin estetyksi. Syyksi
arvellaan siinä se, että merimies-huoneet 
ovat huolettomat, eivätkä pidä tarpeellista
lukua siitä, miten rehellisiä ja luotettavia
ne miehet ovat, jotka merimiehiksi otetaan
— ja parannuskeinoksi se, että merimieshuoneet
etunenässä velvoitettaisiin palkitsemaan
sekä ruunulle että laivan omistajille
ne vahingot ja kustannukset, joiden maksamiseen
syypäällä itsellänsä ei ole varaa,
eli joita tältä karanneelta ei periä voida;
sitten saisi sama merimies-huone hakea palkintoa
ei ainoastaan itseltänsä rikoksen-alaiselta
ja hänen omaisuudestansa, vaan myös,
jos ei sitä häneltä eli hänen omaisuudestansa
saataisi, kotiin palaavain miesten palkasta
— niinkuin muu velka takausmieheltä;
jolla tavoin syytöinki tehdään syylliseksi.
Tarkoitus näyttää olevan niinkuin
laivain isännissä ja päälliköissä ei syytä
oliskaan, kosk’ei heidän puoleltansa mitään
parannusta vaaditakaan. Karkaamisen syy
olisi haettava yksistään merimies-huonetten
huolettomuudessa ja merimiesten epärehellisyydessä
ja huonossa käytöksessä, jonkatähden
heille pitäisi lisättämän kuormaa kuorman
päälle, ja palkkansa menettämisen uhalla
pakoittaa heitä polisi ja vartiomiehiksi toinen
toisensa yli. Tämän kautta luullaan
estävänsä usein tapahtuvia karkaamisia; vaan
asia ei ole sillä autettu: sillä tavoin tehdään
se paljon pahemmaksi ja tapahtua voipi,
että kaikki laivaväki karkaa pois, eli että
muita törkeitä ja kauhistavaisia rikoksia rupeaa
tapahtumaan.

Ei, syy on paljon syvempi ja monipuolisempi,
niinkuin sananlaskussa sanotaan
”syy on molemmissa: veitsessä sekä vuoliassa”.
Se joka vähänki tuntee Suomen

laivoissa olevain merimiesten tilaa, millinen
se useimmissa laivoissa on ja miten
heitä kohdellaan ja heidän kanssansa menetellään,
sekä isäntäin että päälliköiden (kipparein)
puolelta, se ei ihmettele sitä, että
merimiehet karkaavat, vaan sitä, että pysyvät
laivoissa ja kärsivät niin paljon: niinkuin
huonoa ruokkoa, ylellistä työntekoa ja
kaiken lisäksi sen ylimielisen ylpiään päällikön
järjetöintä tylyyttä ja kovuutta, joka ei
kohtele heitä niinkuin ihmisiä, vaan niinkuin
järjettömiä luontokappaleita vihalla, kiukulla,
sadatuksilla, kirouksilla ja usein viattomalla
lyömisellä, niin että syystä kyllä
on sananparreksi tullut: merimies ja hollihevoinen
ovat yhdenlaisessa tilaisuudessa. 
Samoin kuin hollihevoisella ei ole mitään
valittamista ajajansa tylyyden ja kovan
käytöksen yli, samoin ei merimiehenkään valitukset
minnekkään kuulu. Kuin laiva tulee
kotia, niin päällikkö tuopi väkensä tavallisuuden
mukaan merimies-huoneesen, jossa
kysytään jos on päälliköllä miesten yli
eli miehillä päällikköä vastaan mitään valittamista.
Päällikön valitus miehiä vastaan
otetaan kyllä varteen ja tutkinnon alle;
vaan jos miehillä on päällikköä vastaan
muistuttamista, niin se käsketään sopimaan
eikä oteta tutkintoon. Samate ei tule isäntäin
kohta ollenkaan kysymykseen, jos laivassa
on pidetty kuinkaki huonoa ja pilautunutta
ruokaa, elikkä jos miesten karkaamiseen
on ollut syyuä juuri isäntäin tahi
heidän päällikköin nurjuus ja väärä kohteleminen.
Sitä vastoin tapahtuu aina, että
jos se karannut merimies jonkun ajan perästä
kotiin palajaa, niin se langetetaan rikoksen
alaiseksi sillä perustuksella, kuin laivan
päällikkö on jo ennen asian edesantanut.
Tällä raukalla ei ole mitään puollustusta
ja turvaa laissa, vaan saapi kärsiä
rangaistuksen, vaikka karkaamiseen olisi
ollut syynä ainoastaan oman henkensä varjelemiseu
pyyntö, (jos ei olisi sitä tehnyt,
niin olisi menettänyt henkensä tahi vähintäänki
terveytensä monivuotista kiusaa ja
kurjuutta nähdessään,) ja vaikka hänen
tähden päälliseksi useinki on täytynyt jättää
rakastetun isänmaansa, vaimonsa ja lapsensa.

Merimiesten karkaamiseen on vielä seki
syynä, että maamme laivoihin otetaan miehet
melkein kuin petoksella: laivan ei sanota
viipyvän reissulla kuin muutamia kuukausia
eli jonkun vuoden, vaan usein viipyy se
kuitenki kolme, neljä ja välistä useimpiaki
vuosia, eikä miehiä päästetä kotiinsa tulemaan
ennenkuin laivan myötä, eli jos heitä
joskus onkin ulkomaan haminoista päästetty,
niin on tapahtunut riidan kautta
ja merimiesten omalla kulungilla. Vähempiin
sivusyiden sekaan on luettava sekin,
että isompiinki laivoihin ei oteta kuin kolme
eli neljä oppinutta miestä, mutta sen siaan
useimpia ensi reissun miehiä, jotka tavallisesti
ovat keskenkasvuisia ja siis vähä voimasia
ja muuten taitamattomia työssään,
niin että tottuneille miehille on työtä enemmän
kuin voivat täyttääkkään, varsinki kuin
hamina (satama) paikoissa usein kyllä ylen
kuumassa ilma-alassa, laivat omin miehin
suurella kiiruudella sekä lossataan että lastataan,
jos suinki vähänki mahdollinen on.
Lukiamme tutkittavaksi jätämme senki seikan,
jos ei pää-asialliseksi syyksi merimiesten
karkaamiseen ole seki luettava, että laitavat

väkensä. Päällikkö on monasti semmoinen,
ettei itse viljele Jumalan sanaa koko reissukautena,
eikä salli miestenkään sitä viljelevän;
josta kasvava väki paatuu julki jumalattomaksi,
häpiäksi kristityille ja pahennukseksi
eri-uskosille. Mitäs muuta voisikaan
seurata, kuin ei laivan päälliköltä, jonka
tulisi olla esimerkkinä muilleki hartauden
harjoituksissa ja Jumalan sanan tutkimisessa,
kuulla muuta, kuin kirous- ja kiukku-sanoja
ja nähdä muuta kuin synnillistä ja jumalatointa
käytöstä ja kohtelemista? Semmoista
ovat neki niinkutsutut ”pyhä-sakot”.
Joku arvellee: mitkäs sakot ne ovat? Ne
ovat laivan päälliköltä päällepantuja tarpeettomia
pakko-töitä juhla- ja sunnuntaipäivinä
hamina-paikoissa, joilla on jo viikolla
uhattu; jos miehet silloin sattuvat sanomaan:
”nyt on Suomessa pyhä”, niin
päällikkö tekee siitä pilkkaa ja on kummastelevinaan:
”vai on nyt pyhä!?” Onko
tämä kristillisesti käytetty esimiehiltä, joille
Jumalalta on uskottu päällikön virka? Arvaa
sen, miksi orjuudeksi se tulee olialle,
olla monta vuotta tällaisessa kaikin puolin
orjuutetussa tilassa. Näistä syistä moni
kyllästyy ja kuin saapi tilaisuutta, niin karkaa
pois, kuin ei jaksa kärsiä, seuraispa sitten
mitä tahansa: hän eroaa itkusilmin ja
surullisella mielellä isänmaasta, ystävistä,
vaimosta, lapsista ja kaikesta mitä hänelle
rakkainta on. Näistä edellämainituista syistä
olisi sangen tarpeellinen, että niin hyvin
valiokunta, kuin myös yleisö ottaisi tämän
tärkeän asian arvostellaksensa ja tarkan tutkinnon
alle, että kipeät kohdat tulisi paratuiksi,
eikä pahetuiksi. Valio-kysymyksessä
esitetyllä tavalla se pahenee, ja merimiesten
surkia tila tulee vielä surkiammaksi sekä karkaamiset
enenevät että heidän palkkansa tulevat
entistä kalliimmaksi.

Sopiviksi parannuskeinoiksi luulisin seuraavaiset:
Ensiksi, että laivain isännät laittaisivat
niin, että merimiehillä olisi pahentumatoin,
terveellinen ja kuumempiinki ilma-aloihin
sopiva ruoka. Toiseksi, että laivain
päällikköin itsevaltainen ja ylen kova
kohteleminen vähennettäisiin ja rajoitettaisiin,
ja että laivassa pidettäisiin kaksi päivä-kirjaa,
joihin päivän tapaukset ylöskirjoitettaisiin;
yksi perässä laivan päälliköltä ja toinen
keulassa miehiltä, jotka kirjat reisusta
kotiin tultua merimies-huoneelta eli siltä
oikeudelta, mikä kussakin kaupungissa nämä
asiat tutkii, tarkasti tutkittaisiin ja valitukset
molemmin puolin varteen otettaisiin.
Kolmanneksi, että miehiä siitä ajasta, kuin
pestatessa on sovittu, ei yli määrän reissussa
pidettäkö, vaan jos laiva tulee reissussa
pitemmältä viipymään, niin sopikoon
päällikkö miesten kanssa uudestansa, jos he
tahtovat vielä edespäin palveluksessa olla,
vaan älköön heitä väkisin pakottako; jos eivät
sovi, niin lähettäköön päällikkö laivan omistajan
kustannuksella miehet kotia. Neljänneksi:
että laivan päällikkö kehoittaisi miehiänsä
Jumalan pelkoon, rukouksiin sanan
harjoitukseen, eikä heitä pyhä sakoilla kiusaisi
ja muuten turmeleisi.

Tämän surullisen kuvauksen merimiesten
valitettavasta tilaisuudesta olen minä yleisön
silmäin eteen edestuonut, ei omasta kokemuksesta,
koska en ole merimiehenä ollut,
en meren aaltoja, vaan pellon sarkoja kyntänyt.
Näin olen puhunut niiden monien
valitusten ja surullisten tapausten johdosta,

joita olen niin monelta merimieheltä kuullut,
niin etten ollenkaan asian totuudesta epäile.
En kuitenkaan ole sitä tehnyt solvaisten ja
häväisten kaikkia laivain kunnioitettavia
isäntiä ja päälliköitä; löytyy heissäkin kaiken
kiitoksen ja kunnian ansaitsevia, ihmis rakkaita,
kristillisiä ja Jumalaa pelkääväisiä
miehiä, jotka meri-miehiänsä kohtelevat niin
kuin ihmisiä ja kanssaveliänsä Kristuksessa.
Oman voiton pyyntöä,liiallista kovuutta ja
pahasta esimerkistä seuraavata jumalattomuutta,
joista merimiestenki karkaamiset seuraavat,
olen tahtonut tämän pahan poistamiseksi
yleisölle ilmoittaa ja tutkittatavaksi
jättää.

1862
Tapio
Merimiehet