Kuihtunut lehti
Näin hänen kiharoillaan lehden kuihtuneen,
 kun kerran viimeisen mä hänen rinnallaan
 vuort’ alas astuin. Mulle ilon salaisen
 tuon tumman hiusparven tumma lehti toi,
 tuo mykkä todistaja hurman nautitun.
 Tään onnen tähden hiljaa naurain astelin,
 kun paisuvainen humu puiden yli sous.

 Ja vielä ennen ensimmäistä taloa
 tuon tumman lehden hänen päästään varastin,
 Ja kun nyt katsoin noihin silmiin suloisiin,
 joiss’ oli taas jo katse kainon-siveä,
 hän loi ne silmihini: mitä otitkaan?

 Mä lehden näytin. – Veren aallon hämärän
 näin käyvän yli viatonten kasvojen.
 Mut äkkiä hän syttyi haluun palavaan –
 nuo väris huulet avoimet, ja rutosti
 nyt kuuman antautumishehkun salama
 mun iski sydämeeni, lamautti sen!
 Vein vavahtaen pienen käden huulillein
 ja kerran viimeisen mä sitä suutelin,
 kun paisuvainen humu puiden yli sous.

Otto Erich Hartleben