Syysmyrskyssä
Suvi suuri meilläkin ollut on:
 Oli riemun rikkaus suotu,
 Oli onni, tyyni ja talmaton,
 Oli taivaan valoa juotu,
 Ja kotkana toivomme kimmeltäin
 Se kohosi päivään päin.

 Ikitalven laidalla maa on tää,
 Sitä kiehtoo kylmä ja kirsi.
 Mutta hengen suvelle helkähtää
 Tämän kansan kaunihin virsi.
 Sen oppi se kuiskeesta kuusien
 Ja laulusta laineiden.

 Sen se oppi aikoina murheiden,
 Oppi surun synkkinä öinä.
 Ja se kasvoi katvessa valollen
 Ja sen voima tenhosi töinä;
 Ja polkua kulki se kaitaista,
 Mut kunnian polkua.

 Kesän kauniin maalleen se loihtikin,
 Nousi heelmähän hengen laiho,
 Ilo syttyi mielihin satoihin
 Ja niin kauas kaikkosi kaiho,
 Ja talven kansa se kukkia loi
 Ja suuria unelmoi.

 Suvi suuri meilläkin ollut on:
 Oli riemun rikkaus suotu,
 Oli onni tyyni ja talmaton,
 Oli taivaan valoa juotu.
 Ja kotkana toivomme kimmeltäin
 Se kohosi päivään päin.

 Suvi ollut on. – Nyt on syksysää,
 Nyt on maassa synkeä suru.
 Vihan, vainon käypi nyt tuulispää,
 Rikas riemumme on vain muru.
 Mut hengenpä suvelle sittenkin
 Soi laulumme kaunihin.

 Kynän vaikka täytyykin vaieta,
 Vaikka pannaan paulahan sana,
 Eipä siltä kansaani uljasta
 Ole vielä voittanut Mana.
 Ken taivahan valoa juonut on,
 On vankka ja pelvoton!

 Senpä aatos kotkana liitelee
 Ja se tekee tyynenä työtä,
 Tarinaa se aikojen kuuntelee,
 Sill’ on toivo tenhoisa myötä.
 Ei ijäksi myrsky ja pilvisää
 Voi päivyttä pimentää.

 Joll’ on taivaan hattarat hallussaan,
 Joka vallan pilvissä pitää,
 Hänen, Hänen myöskin on kansat maan
 Ja Hän silmää länttä ja itää.
 Se soi kuni taivahan tuulahdus:
 Jo tulkohon valkeus!

 Silloin päivyt meitä se suutelee,
 Meille, meille se kultia valaa,
 Julkivääryys tyhjäksi raukenee,
 Sekin raukee, mi sortaa salaa.
 Ja pilvetön Suomen on taivas taas,
 On rauha siunaus maass’.

 Kynä tehdä tenhoista työtä saa.
 Omantunnon se lausuvi kieltä,
 Ja se valloille huutaa ja julistaa
 Sanoin vallaten mahtavain mieltä:
 On pyhinnä perheessä Jumalan
 Ain’ oikeus heikomman!