Taakka
Syysöin kuoleman-pitkin,
 kun yhä mietin ja itkin
 varjoissa sairaalan,
 koin sydänjuuriin saakka,
 ett’ olen raskas taakka
 sylissä kalleimman.

 Morsian liian heikko
 hän, jota taudin peikko
 levotta vartioi.
 Vieläkö lemmit kättä,
 joka ei väsymättä
 ruusuja nostaa voi?

 Sanotko elävin huulin
 sen, mitä unessa kuulin?
 Vieläkö uskonet,
 ett’ olen taakkasi kallis,
 jonka et pudota sallis,
 josta hellitä et?