Kiljusen pojat koulussa
Kiljusen pojat koulussa.
Kirjoittanut
Jalmari Finne.

ihava Mökö ja laiha
Luru pantiin kouluun.
Se oli taas
noita Kiljusen perheen
ajattelemattomia
tekoja, jonka
kautta koko Helsingin kaupunki
meni ihan mullin-mallin. Ei se
sentään aivan alussa tapahtunut,
sillä kummallista kyllä, he pääsivät
Helsinkiin, joutuivat erään
tuttavan rouvan luo asumaan, suorittivat
sisäänpääsytutkinnon, eikä
yhtään mitään merkillistä tapahtunut
sen päivän kuluessa. Tuntui se
Mököstä ja Lurustakin hiukan kummalliselta.

Koulussa oli kyllä ryhdytty kaikellaisiin
varokeinoihin, kun kuultiin
Kiljusten poikien tulevan. Palokunta
oli lyseon pihalla, poliisit
koko lyseon ympärillä, jokaisen ikkunan
alle oli tuotu opettajien polstareita
ja matrasseja, sillä he pelkäsivät,
että heidän täytyisi hypätä
ikkunasta ulos. Kun Mökö ja Luru
tulivat lyseoon, niin kysyivät he
palosotamiehiltä:

— Missä täällä on tulipalo, pääsisikö
sitä katsomaan?

Palosotamiehet vastasivat:

— Me olemme täällä Kiljusten
poikien tähden!

Mökö ja Luru katsoivat toisiinsa
eivätkä sanoneet mitään. Pääsytutkinto
oli hyvin helppo, sillä opettajat
eivät tahtoneet mitenkään
uskaltaa kysyä, niin peloittava
maine kulki Kiljusen pojista, ja
kaikki muistivat hyvästi sen ajan,
jolloin koko Helsinki oli ollut aivan
sekaisin, kun Kiljusen perhe oli
tehnyt sinne huvimatkan. He pääsivät
siis hyvin helpolla kouluun.

Kun opettajat olivat rauhoittuneet,
niin ei seuraavana aamuna
oltu ryhdytty mihinkään varokeinoihin,
ja rehtori arveli, että Kiljusten
poikien vaarallisuutta oli aivan
suotta liioiteltu.

Aamupäivän välitunnilla kuulivat
Mökö ja Luru erään opettajan valittavan,
että hänen koiransa oli
kadonnut. Ai, ai, kuinka hyvin
Mökö ja Luru ymmärsivät, että se
oli suuri suru hänelle! Ja he päättivät
tehdä jotain, jotta opettaja
saisi koiransa takaisin.

Ja he tekivätkin jotain. Iltapäivällä
ei heitä kuulunut kouluun,
ja opettajat olivat kovasti levottomia
aavistaen, että tämä tiesi
pahaa. Mökö ja Luru viipyivät senvuoksi,
että he hakivat opettajan
koiraa, ja kun he eivät sitä tunteneet,
niin ottivat he jokaisen koiran
kiinni, jonka vain näkivät. He olivat
sitävarten hankkineet paljon
nuoraa ja sitoivat koirat kaikki
yhteen pitkään köyteen kiinni ja
kuljettivat tätä koiralaumaa pitkin
Esplanadinkatua. Ai, ai, sitä
melua, mikä syntyi, kun muutamat
koirat rupesivat siinä tappelemaan
keskenään, jolloinka toiset olivat
ihan kuristua. Ja koirat haukkuivat,
ulvoivat, vinkuivat, ja ihmisiä kerääntyi
katselemaan tätä kummallista
menoa.

Oli siinä jos jonkinlaisia koiria,
oli kovin suuria, ja aivan pikkuisia
rakkeja, sillä eiväthän Mökö ja
Luru tietäneet minkänäköinen opettajan
koira oikeastaan oli.

Ja kun toiset koirat, jotka eivät
olleet nuorassa kiinni, kuulivat
tällaista elämää, niin juoksivat ne
apuun. Ja pian olivat kaikki Helsingin
koirat Esplanaadilla, ja nyt
sitä mentiin lyseolle päin.

Kaikki oppilaat ja opettajat hyökkäsivät
koulun ikkunoihin katsomaan,
kun tämä merkillinen kulkue
lähestyi. Ensinnä astelivat Mökö
ja Luru vetäen köyttä, jossa oli
toinen toisensa vieressä viisikymmentäseitsemän
koiraa kiinni ja
ympärillä monta vertaa enemmän
muita koiria, katupoikia, kaikellaisia
ihmisiä, miehiä ja naisia, herroja
ja työmiehiä.

Ja sitten pojat veivät nämät
kaikki koirat kouluun sisään, ja
kun he näkivät sen opettajan, jonka
koira oli hukkunut, huusi Mökö:

— Opettaja katsoo nyt mikä se
näistä on opettajan koira!

Samassa jostain tuntemattomasta
syystä joutuivat koirat riitaan keskenään
ja tulivat hirveän vihaisiksi
kaikille ihmisille. Ja nyt sitä alkoi
kamala pako, pojat kiljuivat ja
juoksivat portaita ylös ja alas, opettajat
menivät piiloon pulpettien
alle ja luokan taulujen taakse, mutta
kaikkialle ilmestyi koiria, ja opettajat
saivat nousta pöydille ja taulujen
päälle seisomaan ja pojat
rakensivat pulpeteista korkeita valleja
luokkahuoneeseen.

Kun tätä menoa oli jonkun aikaa
kestänyt, muisti koulun vahtimestari
avata koulun oven kadulle,
josta koirat pääsivät ulos.

Kohta oli koulu aivan tyhjä, ja
oppilaat ja opettajat uskalsivat tulla
näkyviin. Rehtoria kovasti kaivattiin
ja hän löytyi viimein voimistelusalin
katon rajasta, jonne
hän oli kiivennyt tankoa myöten.

Mökö ja Luru eivät voineet ymmärtää,
miksi opettaja katsoi heihin
niin vihaisesti, kun he kysyivät:

— Näkikö opettaja oman koiransa?

Mökö ja Luru ihmettelivät seuraavana
päivänä, miksi koulun vahtimestari
seisoi aina portilla suoloilla
ladattu pyssy kädessään, minkätähden
kaikkien opettajien palvelijattaret
olivat koulun eteisessä
pitäen varalla haavasiteitä, ja
minkätähden heidän luokkahuoneeseensa
oli laitettu erityinen hälyytyskello.

He eivät mitenkään voineet ajatellakaan,
että tämä tapahtui heidän
tähtensä.

Pari päivää edellisen tapauksen
jälkeen satoi, jolloin Mökö ja Luru
saivat kauhean nuhan. Äiti oli
neuvonut heitä pitämään itseänsä
nuhan varalta lämpöisinä, jonka
vuoksi he nyt alkoivat koota ympärilleen
kaikellaista lämmittävää.

Mökö, joka jo ennestäänkin oli
paksu, pani vatsansa päälle ja 

 suuren höyhentyynyn ja
köytti ne nuoralla yhteen. Luru,
joka oli laihempi, otti kokonaisen
höyhenpatjan ja kietoutui siihen,
niin että ylhäältä näkyi vain pää ja
kädet ja alhaalta juuri ja juuri jalat.

Kun he eivät tällaisessa puvussa
tahtoneet päästä liikkumaan, ottivat
he ajurin ja ajoivat koululle.
Portilla koulun vahtimestari kummasteli
tätä paria ja hämmästyi
niin, että laukaisi pyssyn, jolloinka
kaikki suolat menivät opettajain
kokoushuoneen ikkunaan ja särkivät
sen.

Kaikki oppilaat katselivat suu
auki Mököä ja Lurua, ja kuinka
nämät aivan vakavina alkoivat kiivetä
portaita ylös; Mökö pääsi jokseenkin
helposti, mutta Lurun oli
paljoa vaikeampi liikkua. Koko
koulu asteli heidän jälestään. Juuri
kun he pääsivät portaiden päähän,
kaatui Luru ja kaatoi samassa kaksi
poikaa, jotka vuorostaan kaatoivat
toisia ja koko koulu meni mukkelismakkelis
portaita alas ja muiden
päällitse hyppeli Luru patjaansa kiedottuna.

Kun hän pääsi portaiden juurelle,
nousi hän seisomaan ja huusi katsellessaan
toisia, jotka kieriskelivät
yhtenä sekamelskana portaita alas:

— Mikä teitä nyt vaivaa, minkätähden
te noin kieriskelette?

Ennenkuin opettajien palvelijattaret
olivat ennättäneet sitoa kaikkien
haavat, kesti jokseenkin kauan.

Nyt sai Luru aivan yksinään astua
portaita ylös, kukaan ei tohtinut
häntä seurata. Kun hän tällä matkalla
oli kierinyt viisi kertaa portaita
alas, pääsi hän viimein luokkahuoneeseen,
ja kaikki oppilaat
asettuivat paikoilleen.

Mutta Mökölle ja Lurulle tuli
näin patjoihin ja tyynyihin kiedottuina
hirveän kuuma ja he alkoivat
päästellä köysiä auki. Mutta tyyny
ja patja olivat rappusissa kieriellessään
menneet rikki ja höyhenet tulivat
esiin. Toiset pojat riensivät
auttamaan, mutta sitä enemmän
vain höyhenet levisivät. Niitä oli
ilma aivan täynnä ja pian oli jokainen
saanut höyhenen kurkkuunsa
ja yski kamalasti. Kaikki huusivat
apua, mutta kukaan ei uskaltanut
tulla sisään, kun pelättiin höyheniä
leviävän muuallekin. Rehtori ilmoitti
senvuoksi palokunnalle. Tämä
tuli ja ruiskutti huoneen ihan
täyteen vettä, jolloin kaikki höyhenet
kastuivat ja putosivat maahan.

Nyt oli se vaara vältetty, mutta
koko luokka oli aivan märkä, eikä
lapsia voitu sellaisina lähettää kotiin.

Voimistelusalin seinästä toiseen
pantiin vahvat köydet ja näihin
ripustettiin opettaja ja kaikki pojat
takinliepeestä riippumaan ja kuivumaan,
ja voimistelusali lämmitettiin
oikein kuumaksi.

Siinä he kaikki roikkuivat rinnatusten,
mutta opettaja käytti aikaa
hyväkseen ja kyseli pojilta.

Seuraavana päivänä lahjoitettiin
Mökölle ja Lurulle koulun puolesta
paksut villaiset alusvaatteet, jotta
he eivät vain toista kertaa vilustuisi.

Lähde: Pääskynen no 3, 1912, s. 54–56 (8–10)

Kiljusen herrasväki
Pääskynen
1912