Runo haudalla runojan
Tässä lepää kantajamme
 Tässä runsahin runoja,
 Tässä yksi ylimäinen
 Suomen suurin sanaseppä,
 Vielä maissa vierahissa
 Mainittava ulkomailla.
 Liki vanhan Väinämöisen,
 Laulajamme lahjaiseksi
 Entisen esi-isämme
 Ukon urohon mukahan,
 Laulantonsa laadinnossa
 Oli Korhonen opista
 Paavo parahin runoja
 Aikanansa arvosampi
 Rautalammin rannikoilla
 Saaren Sonkarin kylällä,
 Jossa syntyi, kanssa kasvoi
 Eli ehtoolle ikänsä
 Kyntö virassa vireesti,
 Oli ojan kaivajain
 Kannon vääntäjä väkevä;
 Jolla lailla joukollensa
 Hankki leivän lapsillensa
 Kyntökourulla kovilla;
 Vielä lauloa visersi
 Illan aamunkin iloksi,
 Joutohetkinä helisi
 Hänen äänensä hyvästi
 Kotonansa koriasti,
 Jotta joukkonsa heräsi
 Ilo tuntohon tulivat
 Ukon äänestä urohon;
 Jolloin vallitsi vakainen
 Vielä leikkikin viatoin
 Siinä kylässä siviä
 Aina hänen aikanansa.
 Vaan sen vaarin unhottivat
 Kaikki kanssansa eläjät
 Kumppalinsa kuoltuansa.
 Kun ei kenkähän kehdannut,
 Panna haudalle halannut
 Merkkiä ei mitäkähän,
 Yksin keppiä yläälle
 Lapsensa ei laittanehet;
 Joka vika vissimmästi
 Onpi oudompi osoitus
 Sille mielelle mitätöin,
 Jota Jumala jalolla
 Kunnioitti korkialla
 Lahjalla niin lavialla;
 Joka ihmeeksi isojen
 Käypi koulun-käynehien,
 Joiden johdosta heräsi
 Tämä toimi tärkiämpi
 Tuli ylös yhtehinen;
 Vielä vuosien perästä,
 Kolmenkymmenen ylitse
 Unhotetusta urosta,
 Että kivi kirkkahampi
 Patsas parahin pitääpi
 Tämän haudalle hakata
 Merkiksi ja muistoksensa
 Lasten lapsien lukea
 Kulta kirjaimet kupeesta
 Kiven kirkkahan kylestä:
 Että siinä esi-isä
 Lepää yksi laulajamme
 Paavo Korhonen parahin
 Suomenkielen kirjoittaja,
 Aikanansa aavistaja
 Ensimäinen ennustaja
 Suomen kielen kunniasta.

W[ilhelm]. L[aiti]–nen.

Lähde: Tapio 25.10.1873.

Runot
Wilhelm Laitinen
Tapio
1873