Kotini (Oker-Blom)
Oi, koti! Siellä päivän näin.
 Ens’ onnenmaja elämäin.
 Mun alla orren armaan sen
 löi ensi lyönnit sydämen.
 Mun siellä liekkui kehtoni
 ja helma hellä rauhoitti.

 Ja siellä ensi sanatkin
 ma lapsen suulla sopersin.
 Ja lemmen lausehia vain
 ma osakseni siellä sain.
 Mua katse kaitsi lämpöinen
 kuin paiste armaan päivyen.

 Ma siellä mielin riemuisin
 ens’ lapsenkengät kulutin.
 Ja kevät kirkas nuoruutein
 jäi muistelmana mielehein,
 mi pitkin elontaivalta
 voi lämmittää ja valaista.

 Se armas, pesä pehmoinen,
 mi kalliin kylvi siemenen!
 Siell’ äidin käsi tukenain
 ja isän neuvo oppaanain
 ens’ astuin elon askeleet,
 tasaiset onnen taipaleet.

 Mun kotin’ – köyhä, rikasko –
 ain’ oli onnen kammio.
 Sen leipä muita mieluisin,
 jos runsas vaiko niukkakin.
 Sen surut pian haihtuvat,
 vaan ilot ylen ihanat.

 Niin, koti, sana armainen!
 Kuin lujin sitein ihminen
 on sydämin ja sieluineen
 sidottu siihen turpeeseen,
 mi mieleen lapsuusmuistot luo
 ja isän, äidin kuvat tuo!