Sovituksen oppi
Valitus.

 Voi mä synnin kurja vanki,
 saalis kerran kuolemanki!
 Miss’ on turva, toivoni,
 kun mua syyttää ankarasti
 aivan nuoruudesta asti
 koko kurja eloni?

 Hyveen kuori kaunokainen,
 mailman silmiin paistavainen,
 mikä Herrasta se on?
 Kupla, uiva virran vettä,
 kuori ilman ytimettä,
 tyhjä kaiku kallion.

 Tekisin mä parannusta;
 pitemmälle aikomusta
 en vain ehdi milloinkaan.
 Syntiäni itken sangen –
 kohta samaan syntiin lankeen:
 velka kasvaa ainiaan.

 Syntini on selvät, julki.
 Mikä ajan virtaa kulki,
 muuttumatta ijät’ on.
 Ei vain mitä töin ja kielin
 rikoin, vaan myös mitä mielin,
 säilyy asti tuomion.

 Lapset Aatamin me ihan
 kaikki synnin velan, vihan
 alaisia olemme.
 Herran hylkäämä se suku
 eikö auttamatta huku,
 iki kuoloon synny se!

 Voiko Herra, joka kauhun
 tuottaa elementtein pauhuin,
 niinkin tehden hyvää vaan,
 voiko tomulle Hän kostaa,
 iki tuhon sille nostaa,
 min loi rakkaudestaan?

 Heikkous lohduttaa näin koittaa,
 vaan ei voi sen ääni voittaa
 ääntä käskyn yhdenkään.
 Vapaus rikkoa tai kuulla
 mulla on; siis turhaa luulla:
 rankaisematta mä jään.

 Pyhä! laulaa serafimit,
 pyhä! pyhä! kerubimit
 luona Herran istuimen.
 Paha poistuu, säilyy jalo,
 missä loistaa Herran valo
 halki täydellisyyden.

 Vastaus.

 Kuule! Sana taivahasta,
 joka kutsuu kuolemasta
 sinut, kuolon saalihin,
 lailla kirjan, joka vangin
 hetkellä jo kuolemankin
 päästää alta piilunkin.

 Kuule, tule riemuiseksi:
 Sana syntyi ihmiseksi,
 Herran Poika ainoinen
 alas astui veljeksemme.
 Meitä nyt Hän, vertaisemme,
 tahtoo luokseen taivaasen.

 Meille rauhan, siunauksen
 tuo Hän, uhri lunastuksen,
 Isän luona rukoillen,
 oikeuden sijaan tuopi
 armon, esimerkkins suopi,
 meitä sillä neuvoen.

 Kuinka Herran tietä pyhää
 synnin sitehissä yhä
 orja käydä saattaakaan?
 Joka kuoli puolestasi,
 Hän sua kuulee, pahastasi
 päästää, käy sua johtamaan.

 Velkas syvyyden jos ratki
 tunnet ynnä tunnustatki
 katuvaisna, uskossa,
 kiitollisna mahdat ottaa
 armon taritun ja totta
 tunnon rauhast’ iloita.

 Koeta kiusaukset kestää!
 Liha halajaa – sit’ estä! –
 väärään rauhaan nukkumaan.
 Valvoa ja kilvoitella
 täytyy sun ja odotella
 Herran kättä aikanaan.

 Rukoile sä innoin aivan,
 kunnes kuolemassa taivaan
 hedelmäinen kypsyypi.
 Silloin mainen katoaapi,
 sielus siellä olla saapi,
 miss’ on ilo ijäti.