Suomen kruunu


I. 

 Joki juoksevi jolea,
 Kymi vieno virtoavi
 Suomen suurella salolla,
 Kalevalan kankahalla;
 Illan kuu kuvasteleksen
 Pinnassa joen pimeän.
 Taivas siintävi sininen
 Synkän virran välkkehessä
 Siinä joutsenet joluvat,
 Sinisotkat soutelevat
 Suomen vuon syväntehillä,
 Poukamissa pohjattoman;
 Kalat kaikki uiskelevat,
 Sikiävät simpsukaiset
 Alla aaltojen syvien,
 Päällä mustien mutien.

 Mistä synty vuon valion? –
 Aamun pitkiltä pihoilta. –
 Minne lasku laajan virran! –
 Ihmisyy’n ikimerehen.

 Astui seppo äärtä virran,
 Tietä tietäjä käveli,
 Ihmeluontoa ihaten,
 Vuota katsellen Kalevan;
 Löysi raakun rantiolta,
 Siitä simpsukan heleän,
 Keksi kiiltoa ve’essä:
 Se on kulta kuultavainen.
 Virkkoi seppo seisahtuen,
 Itseksehen ihmetellen:
 Kusta on kulta tänne saanut,
 Mistä simpsukka sijinnyt?

 Runon joutsen joikueli,
 Laulun sotka lausueli:
 Kullat on koiton kalliosta,
 Aamun aikaisen mäestä;
 Helmetpä on heristynehet
 Alle aaltojen tuhansin
 Vanhan Väinön kyynelistä,
 Itkuista ikirunojan.

 Seppo sotkoa pyritti,
 Jou’utteli joutsenutta:
 Saaos, joutsen, johtajaksi
 Tuonne koiton kalliolle,
 Sotkani, sukelteleite,
 Tuo syvältä simpsukoita!

 Sai sotka sukeltamahan
 Alle aaltojen syvien,
 Nosti helmet herkeimmät,
 Toi ne tietäjän kätehen;
 Joutsen johteli urohon
 Aamun kultakunnahille,
 Jossa viljalti viruivat
 Laulun kullat kuun ikuiset.

II. 

 Kun viimein koossa kaikki on laulun kullat
 Ja helmet, itkemät ikilaulikon,
 Taas virtaa myöten tietäjä-seppo kulkee
 Ja saapuu suojahan kotikuusiston.

 Ja uuras alkaa työ: pajan urho laittaa
 Sen kuusen alle, pilvien korkuisen,
 Jon kuiskutusta kuuntelemaan hän oppi
 Emoltaan armaalt’, aikana lapsuuden.

 Hän kullan sirpaleet neron ahjoon ahtaa
 Ja lemmen liekein kuumenemaan ne saa,
 Kun tuuli taivainen, pyhä kansanllenki
 Kiinn’ käypi palkeesen sekä painaltaa.

 Jo ilmaan yölliseen kipunaiset kiitää
 Kirkastain oksat kuusikon korkean,
 Ja kansan valppaat valveutessaan lausuu
 Kas enteet uuden aamusen alkavan!

 Mut kulta kuumenee yhä kuumemmaksi,
 Ja juottuu sipru toisehen sipruseen;
 Ja harkon nostaa seppo jo ahjoksesta:
 Sill’ ompi muoto kaunihin kanteleen.

 ”Ei kelpaa vielä tää”, puheleepi seppä
 Ja ahjoon työntää kantelon uudestaan,
 Ja taaskin yltyy valkea rakkauden,
 Ja kansanhenk’ käy jällehen lietsomaan.

 Jo ympyräksi kantelon kaartuu laidat,
 Ei kulmaa oo, ei liittoa siinä näy;
 Ja ahkeruuden alaisimelle seppä
 Tulesta nostain sen, taetyöhön käy:

 Pihdillä tarkkuuden piteleepi kultaa
 Ja tarmon taidokkaan vasaralla lyö
 Ja takoo yhtenään, takomistaan takoo,
 Jott’ ei ois kesken työnsä, kun päättyy yö

 Viiskymmen-särmäiseksi hän laidan laittaa
 Ja särmiin kiintää helmiä kiiltämään –
 Ei tunnu ainutkaan vasarasta jälki.
 Ei jälki pihtien pitämistäkään.

 Kun aamu alkaa, valmis on kultakruunu,
 Jon vertaa vaivoin nähtynä maassa on:
 Se loistaa niinkuin koitto ja kuu ja päivyt
 Ja kaiku siin’ on Väinämön kantelon.

III. 

 Lönnrot-Ilmarinen, joka Suomen kruunasit orvon,
 Katso, kansas tää työtäsi siunaelee!
 Lönnrot-Ilmarinen, tule maahan korkeudesta,
 Kaikkiin kaihoaviin henkesi lempeä luo!
 Lönnrot-Ilmarinen, opetelkosi kaikkia meitä
 Suomea lempimähän, Väinöä vuottelemaan!

Eliaksenpäivänä 1884.

A[rvid]. G[enetz].

Arvid Genetz
Runot