Syysaamun uinti
Enää säveliin ei herää aamuin.
 Sumuhaamuin
 syyskuun koivut nytkin vihertää.
 Pettävää
 lukinseittihärmää silmä kohtaa,
 missä ruoho kylmin helmin hohtaa.
 Rantaan vie
 paljasjaloin läpi kasteen tie.

 Yli kylmän hiekan juoksen tieltä.
 Enää sieltä
 houkuta ei kuumuus autuas.
 Kuulakas
 järven peili on, mut aallon pintaa
 pilvirintaa
 sumuhuntu pakoon kiiruhtaa,
 surren kuvajaistaan ihanaa.
 Molemmat
 aamusineen kohta haihtuvat.

 Sano, kaislametsä, sukellanko,
 pilvilasin värit sekoitanko?
 Huudahtain
 särkisinkö hymyt hattarain?

 Kylmään hurmioon mun sulki vesi.
 Heti pesi
 pois se unen lämmön hämärän.
 Heleän
 riemun juoman maistan aamuin aina.
 Kuulakkaina
 kasvoni nään alta syvyyden.
 Hymyillen
 siellä lähemmäksi kumartuvat
 nöyrin otsin kaislat, aaltokuvat.

 Tahtoisitko, metsä kullansankka,
 olla vankka,
 juuri väkevin kuin uljas puu?
 Kumartuu
 sentään, sisko, jalkojesi eteen
 hellään veteen
 kaikki taivaan pilvet hehkuen.
 Päivä paistaa
 läpi syvyyden.