Öisiä säveleitä
Yön kalvas sisar, murhe laupias,
 Oi, linnas avaa tähtiholvikas.
 Oon ahdistama hornan henkien,
 Mut rauhan sijan luotas löytänen,
 Oi armas äiti murhe.

 Kun sinihuntus tumman kohotat,
 Nään kruunupään ja mustat suortuvat.
 Ojennat lempeästi käden; näin
 Tien viittaat maasi hiljaisuutta päin,
 Oi armas äiti murhe.

 Kas, yli maan ja vetten lepää yö,
 Ja kimaltelee taivaan tähti vyö.
 Muu kaikki äänetönnä uinuu – vain
 Mä valvon vielä, sinä kerallain,
 Oi armas äiti murhe.

 Kai tiedät – virka: autius ja yö
 Mik’ asuu sielussani, sitä syö?
 Oi, kaikki sano, suo mun valossas
 Nyt juuri virvoittua talossas,
 Oi armas äiti murhe.

 Maan-elon kuningatar olethan
 Ja joka mielen lohtu murtuvan?
 Luon’ etkö kehtonikin seissyt jo
 Ja laulanut, mi mull’ on kohtalo,
 Oi armas äiti murhe? –

 Maan rauhattomuus lepoon vaimentuu,
 Ei ääntele se enää, tuhatsuu;
 Mut, silmät nostain, taivaallisen nään
 Mä loisteen kasvoillas ja päällä pään,
 Oi armas äiti murhe.

 Oi, silmissäni pilvet ratkeevat;
 Mä mitkä näänkään valon maailmat!
 Ikuinen toivo täällä rinnassain
 Kuin salamana kulkee, lohduttain,
 Oi armas äiti murhe!

 On katsees hyvä, kasvos paistavat,
 Kun siipes avaat lumenvalkeat;
 Niin, ylös! minut, käsin suojaten,
 Vie valon maahan, valon kultaisen,
 Oi armas äiti murhe!

Lars Stenbäck
Runot
Uuno Kailas