Lohdutus (Forsman)
Eräkkäisyydessäin
 Ma kun istuelin,
 Valot taivahan näin,
 Miten autuahat
 Yli yön, utujen
 Sätien samoovat
 Ikisiintävihin; –
 Ja mun rauhani men’,
 Ja ma miettielin:

 Jumal’, loppumaton
 Ikivaltasi on;
 Jos se käskenyt ois,
 Tahi vihjonut ees,
 Mun se tähtenä sois
 Mennä kirkkautees –
 Ja nyt tääll’ ikävöin!

 Iki-sääntöjä sääs’
 Sanas valtoamaan;
 Eikä kruunusi all’
 Vähäks’ aikoakaan
 Sinun harmene pääs;
 Ja sun on vapaus,
 Kuten kirkkautes;
 Eikä tanterehes,
 Rajaton avaruus,
 Sua mahdutakaan –
 Lapses orja on vaan!

 Sua liikuta ei,
 Ettei suotuna lie
 Hälle valtoja tai
 Valon voittosa työ;
 Että huolia vaan,
 Sora, synkeys, yö
 Peru on, jonka sai
 Isän-kartanostaan –
 Joka rikkahin on!

 Kuka viljoa syö,
 Jota tyhjästä vaan
 Loit äärettömiin?
 Tuho puuta ei lyö
 Panemaas avariin,
 Asu vaihtuvi vaan.
 Mailmas ääretön on,
 Soma, autuas niin,
 Ajan mittaamaton,
 Eikä valkeus tää
 Ikin’ iltoa nää
 Vajo yön hämäriin –
 Olen kupla ma vaan!

 Ihanuuttasi saan
 Ihastella ma vaan;
 Sit’ en arvata voi,
 Käsitellä en saa;
 Sinitaivahas koi
 Näköäin lumoaa,
 Ikävöinpä ja nään –
 Mutta multahan jään!

 Tätä miettiessäin
 Kukan lässäni näin;
 Oli syysvilu, tuul’
 Imenyt veret tään,
 Punaton oli huul’,
 Sulo pois näköpään.

 Jopa töyrältä saa
 Raju viima ja lyö
 Tätä surkastuvaa
 Kerran siivellä vaan;
 Kukan verhosi yö
 Sylihin emon Maan.
 Ja ma näin: makeaa
 Sulo-unta se sai,
 Ehkä pitkeäkin –
 Ja ma mietiskelin:

 Mäkö vääräksi voin
 Valittaa Jumalan
 Ikisääntöjä noin!
 Tulin outona vain
 Sorahan vesomaan,
 Kukin orjana lain;
 Mutta pakkoni tuo
 Sulosinta on, kun
 Se viel’ laskevi mun –
 Usko toivoa luo.