Suomettaren kosiat
Oli ennen neiti nuori,
 Läksi lehmien ajohon,
 Ajo lehmät suota myöden
 Löysi suolta sorsalinnun,
 Tavin rannalta tapasi.

 Kanto sorsansa’ kotihin,
 Syötti juotti sorsaistansa,
 Sorsa suorivi pesäsen,
 Muni kultasen munasen.

 Hiereleevi hauteleevi,
 Muna muuttu neitoseksi.
 Mikä neielle’ nimeksi –
 Sorsatarko, Suometarko?
 Ei ole’ Sorsatar soria,
 Suometar nimi soria.

 Oli aikoa vähäsen,
 Kulu kuuta viisi – kuusi,
 Neiti kasvo kaunihiksi,
 Yleni ylen hyväksi,
 Kolmet sulhaset käkesi,
 Yhdeksiset ylkämiehet:
 Kulki Kuu, ajeli Päivä,
 Kulki kolmas Pohjantähti.

 Tuli ensin Kuu kosia,
 Tuli kullassa kulisten,
 Hopiassa helkkäellen:
 ”Tuleppas minulle’ neiti,
 Lähe pois talosta tästä
 Hopiaisihin tupihin!
 Kultasihin kammioihin”.

 Eipä neiti mennytkänä,
 Tuon neiti sanoiksi virkki:
 ”Tok’ en Kuulle’ mennekkänä,
 Kuull’ on kumma katsantonsa’,
 Muotonsa’ monennäkönen:
 Millon kaita kasvoiltansa’
 Millon liijaksi leviä;
 Öill’ on kurja kulkemassa,
 Päivällä lepeämässä,
 Ei taia’ taloa tulla’”. 
 Tuli toinen Päivä poika,
 Tuli kullassa kulisten,
 Hopiassa helkkäellen:
 ”Tuleppas minulle’ neiti,
 Lähe’ pois talosta tästä
 Kultasihin kammioihin,
 Hopiaisihin tupihin!”

 Eipä neiti mennytkänä,
 Tuon neiti sanoiksi virkki:
 ”Emmä Päivälle’ menisi’
 Päivä se pahan tapanen
 Kesän vaivaavi varilla,
 talven tappaavi vilulla;
 Helkällä hein’ajalla
 Anto ainoiset satehet,
 Kallihilla kaur’ajoilla
 Teki pouat ponnettomat”.

 Tuli poika Pohjantähti
 Kullassa kulisematta
 Hopiassa helkkämättä:
 ”Tuleppas minulle’ neiti,
 Lähe’ pois talosta tästä!”

 Neiti vasten vastaeli:
 ”Taianpa Tähelle’ mennä’,
 Tähti se hyväntapanen
 Talossansa’ aina tarkka,
 Koissaan ylen koria,
 Otavaisten olkapäillä,
 Seitsentähtisen selällä”.

 Vieähän Tähen hevonen,
 Tallihin talutetahan,
 Hienot heinät heitetähän,
 Kauravakka kannetahan;
 Tähti tuoahan tupahan,
 Päähän pöyän laitetahan;
 Tuoppi tuoahan olutta,
 Mettä kannu kannetahan:
 ”Syöppä, juoppa Tähti kulta!”

 ”En nyt syöne’ enkä juone’,
 Kun en nähne’ neitoani;
 Missäp’ on minun omani,
 Kussa Suometar soria?”

 Suometar soria neiti
 Itse’ aitasta sanoovi:
 ”Sulhaseni suotuseni,
 Ylkäni ylimmäiseni!
 Anna aikoa vähäsen,
 Aikoa isättömälle’,
 Emottomalle’ enämpi;
 Ei mua emoni auta’,
 Oma vanhin valmistele’,
 Auttavat kyläset eukot,
 Kylän vaimot vaatehtivat,
 Kylmä on kylänen toimi,
 Valju mieron vaatehtima.

*) Suomettaren on tehnyt mieli liikkeelle’ lähteissänsä’ laulella’ tätä kaunista runoa kaimastansa’, vaikka kunnioitettava Rahvaskunta olisi jotakin uutta kuulteleva kukaties halullisemmin, kuin tätä, jo aikaa Kantelettarelta (kolmannessa kirjassansa’) julkisesti’ laulettua.

Anonyymi
Runot