Sekasorto
Ryskyen kaatuvat suuret puut,
 vanhat vakaumukset.
 Tulleeko synkät syksykuut
 vai kesän kukoistukset?
 Tiedä en. Nään minä maailman
 muuttavan muotojansa,
 ähkyvän, syöksyvän, sortuvan.
 Kestääkö Suomen kansa?

 Tiedä en. Taistelo täyttää maan,
 ajan saranat kääntyy,
 Suomi on synnytystuskissaan,
 vuotehellaan vääntyy.
 Kuoleeko vanha kulttuuri?
 Tulleeko uusi esiin?
 Mennyt on Sampo muruiksi
 syviin sydän vesiin.

 Uudet ainehet pulppuaa,
 uudet virrat vyörii.
 Joukot sankat johdon saa,
 hälisee ja hyörii:
 voima terve temmeltää.
 Pimeys ympäri uhkaa.
 Onneton, joka jälkeen jää!
 Pian on vaan pivo tuhkaa.

 Näen minä nousevan tulvaveet,
 tunne en kevättuulta.
 Lieneekö kullat loppuneet
 auringolta ja kuulta?
 Lie tää syksyn myrskyä vaan;
 perästä halla hiipii,
 peittää virrat, kattaa maan,
 kukat kedolta riipii.

 Hyvästi haaveet ja kukkaset,
 terve aika karu!
 Hyvästi nuoret toivehet,
 runous ja taru!
 Terve taistelo tasapää!
 Pimeys meidät saarti.
 Yöstä Pohjolan välkähtää
 kuolon kamala kaarti.

 Astuu miehet piilostaan
 raa’at niinkuin rauta,
 ratkaisevat raudallaan,
 missä ei aatos auta.
 Tulleeko hurjat huhtikuut
 taikka talven puhteet?
 Tiedä en. Ryskyen kaatuu puut,
 kätkee kaikki suhteet.

 Kiitos jumala julkinen,
 että mun elää annoit
 ajassa suurten aaltojen,
 kaukaa vaikka kannoit!
 Vaikket voimaa suonutkaan
 minulle miesnä kuolla,
 anna voima astumaan
 elämän myrskypuolla!