Suomalaisen ensimmäinen alamainen tervehys Armolliselle Keisarille NIKOLAILLE, käytyänsä Suomesa vuonna 1830
Tervet! Isämme, ilomme,
 rauhallinen rakkahamme,
 paras turvamme tukemme,
 armollisin ainoamme:
 Tervet! hyvin tekiämme:
 koskas armias korjaisit,
 siirtelit siipeisi alle,
 kansan, joka katkerasti
 itki suloista Isäänsä,
 ALEXANDER’ armiasta,
 jonka tutuks’ tultuamme,
 tehtyä silmä-teräksi,
 maamme läpi matkustaisa,
 tuonne piti tuonelahan,
 ihanampaan isän maahan,
 taivaan isohon talohon,
 ennen ehtoonsa eroita
 kodostamme kuolevaisten,
 heittämähän äitin helma,
 rauhan maja rakkahimman,
 sukulaisensa suloiset,
 lapset alkain Lapinmaasta
 alla auringon avaran,
 Kiinan kaukaisen rajoille,
 jotka äänellä yhellä,
 pisaroilla suuret pienet,
 itkit parasta isäänsä,
 vartiaansa valittivat,
 asti päivään armaasehen,
 koska tulit turvaksemme,
 orvoille oiva isäksi,
 NICOLAI laupiaamme,
 siunaus Ruhtinan sivulla.
 Sinä tuiman Turkin vallan’
 mahtavan, ensin masennit,
 ylösnostit ystäväksi
 vanhan veri-vainoojamme,
 Saatit (Raamatun sanoilla
 puhuakseni paremmin)
 maailmaista mammonata
 kristi-kunnan kunniaksi.

 Ole’ ilomme, omamme,
 tarvet, toivo, tavaramme,
 rauhallinen rakkahamme,
 Suomen majoin mataloihin
 ensi kerran Keisarina
 tervet tultuas tuhansin!
 Siunatulla sitehellä,
 uskon oivalla opilla,
 parahalla pantsarilla,
 yhdistänet yli maamme
 kaikkein sydämmet syliisi,
 hellään armo hellmahasi.
 Meill’ on ilomme ihanin
 huvitussa huolten alla
 täällä murehen majasa,
 paitsi taivaan tavaroita,
 iankaikkista iloa,
 olla aina kuuliaiset
 aina nöyrät alamaiset;
 korotella korkeimmalle
 rukoukset Ruhtinamme,
 esivaltamme edestä.
 Sitä vanhat varoittavat
 keskellämme kelvolliset,
 opettajat oivalliset
 lasten poveen latelevat
 pehmiäksi perinnöksi.

 Annoit kyllä aikakirjat,
 saatit maahamme sanomat,
 tiedon kuinka kuuluisasti
 kansakunnat aina kaiken
 vastaan otit valtikkaansa
 pauhuin, jylyin pauhinalla,
 äänen, huuliin huminalla,
 kullaisilla kunnioilla,
 katovilla kaunehilla,
 jotka sauvuna samoisit,
 höyry päisä päilyilivät
 ensi tuulen tuntuvisa,
 kovan ilman koittehilla;
 vaan ei ole ollenkahan
 näitä suonut Suomen maahan
 Luoja suuri luomisesa,
 ainoastaan antoi meille
 poloisille pohjolasa
 halun, tunnon hartahimman
 valtiaalle valmistahan
 kunnian portit povihimme,
 synnyttämään sydämmihin,
 jois’ on sia siunattuna
 muurit, aikain muttamatta,
 lähdet hyvin lämmitetty
 rakkauden raittihimman
 aina sille armiaalle,
 jonka taivas johdattanut,
 Herraksemme herättänyt,
 pyhä voidet voidellunna
 valvomahan vakuuttamme.
 Tämän, kelpo Keisarimme,
 NIKOLAI laupiaamme!
 majan löydät matkustaisas
 Suomen rannoille raketun,
 pohjan perään perustetun;
 tukevan kuin tunturimme.
 Pantu niinkuin vuoren pahta,
 lykkäämätöin lyngällensä,
 tämä alati avoinna
 vahvalla on varustettu
 rakkaudell’ rautaisella
 runsahasti Ruhtinalle.
 Tämä taivahan tavara
 peri isiltä peritty
 lahjaks jääpi lapsillemme.
 Vaikka kerran kerskannevat
 muukalaiset muilta mailta
 kansoja kauniimpiakin
 olevan onnen tilasa,
 taaemmilla tantereilla,
 joill’ on kulta kunniana,
 maja hohtaa hopealta,
 hyvin silmäin siveyttä,
 aina huulisa hunaja;
 vaan ei ole vaivaisilla
 tallella talven varaksi
 uskoo, rauhaa, rakkautta
 viettelykset välttämähän,
 povesa kuin pohjolaisen,
 jot’ ei vilppi vietellynnä,
 kaikkein aikain kavaluudet,
 luomisesta luettavat,
 voineet olla voimalliset
 Esivallast’ eroittamaan
 uskoo vahvaa unhottamaan.

 Näillä tunnoilla tulimme,
 lähestyimmä lämpimillä,
 ALEXANDER’ armiasta,
 kallihinta, kaunihinta,
 taivahitten tavarata
 muuttumatta muistoisamme,
 koska tahto taivahasta
 vaati Häntä vallan päälle
 surutettuun Suomen maahan.
 Samat uhrit uskolliset,
 alamaiset antimemme,
 syliis armas kantanemme,
 toivollamme totisella
 tullaksemme tuntemahan,
 saahaksemme saman armon,
 suosion ja suojeluksen
 uuden Isän istuimelta.
 Ylähälle yhdistyvät,
 lasten todet toivotukset,
 että aina armiaasti
 Herra ottais hellmohinsa,
 kuulis taivahan Kuningas
 korkeudes’ korvillansa;
 että antais’ armiaalle
 Isällemme ilon päivät
 aina’ koittaa’ avarasti,
 huolet suuret huojentaisi
 valvoisansa vakautta,
 kantaisansa monen kansan
 onnet, murheet olallansa;
 ettei vaipuis vaivain alla,
 kohtais Häntä kompaistukset,
 jonka taivas johdatteli
 annoi tulla armostansa
 iloks turvaks ihmisille,
 kantaan kuvaa kaikkivallan
 pitkin piirinsä lavean.
 Näihin antais’ armon Isä
 Ruhtinamme runsahasti
 saaha riemu-sanomilla
 iloisia, ihanoita
 vuosikausia kauniita
 nautita isoon ikähän;
 siihen teräs terveyden
 lahjain Herra lahjoittaisi
 kukistamaan menot kurjat,
 riettaudet rikkomahan,
 vääntään niskat väkivallan,
 jos tuo tohtis’ torjumahan,
 kehtais tulla vielä kerran
 rajoillemme rauhallisten.

 Vaan kuin vihdoin viimeiseltä,
 armiaamme ajan tullen,
 taivas lainaansa takaisin
 vaatii, retkell’ vaivaisenki,
 tuodaan kuttut kunniahan,
 iankaikkiseen ilohon
  taivaan Isän istuimelta,
 perimähän perintönsä,
 vaivain palkinnon parahan;
 silloin meille siunauksen
 jälkehensä jättäköhön
 Herran siunattu suloinen;
 silloin suru rakkauden
 seastamme siirtyvätä
 siviästi seuratkohon,
 muiston ikuisen muasa,
 tuonne taivahan talohon,
 armon Herran asuntohon.

J[aakko]. H[eickell].

*) Muualta tullut. Tämä Runo on ollut meillä jo viikkokausia, mutta ei ole sopinut, erinäisten syitten vuoksi, panna’ sitä ennen näihin Aviiseihin. W. S. T.

Jaakko Heickell
Runot