Malakias Mönkkäsen tulevaisuuden seikkailuja/1
Oli tihkusateinen ja pimeä ilta, kun
issikalla ajaen tulin Kotkan kaupungin
asemalle ja ostin piletin samana
iltana kello yhdeksän ja neljäkymmentä
lähtevään postijunaan. Olin
näet aamupäivällä saanut esimieheltäni
määräyksen lähteä muutaman
vekseliasian tähden Helsinkiin, jonne
siis nyt olin matkalla.

Saatuani kaikki reilaan sijoitin itseni
mukavaan asentoon toisen luokan
tupakkavaunussa, sytytin paperossin
ja aloin lukea Bellamyn teosta
»Vuonna 2000», jonka edellisenä päivänä
olin ostanut ja illalla jo puoliväliin
saakka lukenut.

Juuri junan liikkeelle lähtiessä tuli
samaan vaunuosastoon muuan herrasmies,
näköjään kauppamatkustaja.
Käytöksestä saattoi heti nähdä, että
hän oli yksi sellaisia, joista Kotkan

suomella annetaan arvostelu: »hygli
mies».

Hän sijoittui minua vastapäätä olevalle
sohvalle, asetteli kamssunsa huolellisesti
hyllylle, riisui palttoonsa ikkunan
pielukseen riippumaan, asetti
»knallin» vierelleen sohvalle ja tarkasteli
sen jälkeen taskupeilin avulla
tukkaansa ja paranteli karavatin asentoa.
Hän lausui minulle jotakin »koiran
ilmasta», johon minä myöntäen
vastasin. Siten ensimäiset sanat vaihdettuamme
jouduimme pian vilkkaaseen
keskusteluun. Kirjani huomattuaan
käänsi hän puheenne siihen,
sillä hänkin oli sen lukenut.

Siten tovin aikaa haasteltuamme
sosialistein ihannevaltiosta ryhdyin
taas lukuani jatkamaan, kun välillämme
syntyi pitempi äänettömyys.
Monta sanaa en kumminkaan kerinnyt
lukea, kun kohtelias matkatoverini
pyysi tarjota sikaaria — olimme
kumpikin siihen saakka polttaneet
paperossia. Hän kertoi olevansa muutaman
tupakkatehtaan kauppamatkustaja
ja että hänellä on mukanaan

näytteenä erinomaisen hienoja sikaareja.

Mutta juuri kuin hän puoleksi seisoalleen
nousten kurottausi käsikapsäkkiään
hyllyltä ottamaan, kuului
veturista huikean pitkä, luita ja ytimiä
vihlova vihellys ja samalla rupesi
juna ankarasti tärisemään ja heilumaan.
Huomasin heti, että hätäjarrut
olivat toimessaan ja kurkistin uutimen
syrjään lykättyäni ulos. Mutta sieltä
irvisteli vastaan sysimusta yö; olimme
metsätaipaleella lähellä kouvolaa.

Olin aikeissa juuri nousta ylös ja
rientää portaille ottamaan selkoa jarruttamisen
syystä, kun samalla tuntui
hirmuinen tärähdys. Juna pysähtyi
kuin naulattu keskellä vauhtiaan, joka
jarrutuksesta huolimatta oli vielä melkoinen
ja minä tulin ankaralla vauhdilla
paiskatuksi selin vaunun seinään
— istuin näet selin matkansuuntaan
—, saaden takaraivooni kovan täräyksen,
samalla kuin matkatoverini lennähti
syliini ja päämme löivät ankarasti
vastakkain. Menin tuosta kahdenpuolisesta
täräyksestä kohta tainnoksiin,
ollen vielä tuntevinani, kuinka

seinät ja katto ryskyen syöksyivät
päällemme. Sitten minä rupesin vaipumaan
alaspäin, ensin hiljallen, sitten
yhä huimemmin ja huimemmin...

— —

Katsoin kelloani, se oli kymmenen
minuuttia yli kuuden aamulla. Aamurusko
rusotti jo itäisellä taivaanranteella,
hehkuttaen vieri vierekkäin ryhmittyneiden
pilvenhattarain reunoja
aina puoli taivaaseen saakka. Tuon
rusotuksen väikutuksesta näytti kaikki
niin omituisen punertavalta junan kiitäessä
peltojen, niittyjen ja kylien
halki.

Tuon omituisen punerruksen vaikutuksestako
se lie ollut, että kaikki
tuntui minusta niin oudolta. Muistin
vaan, että olen Helsinkiin matkalla
ja että eilen lähdin kotikaupungistani,
mutta muuten en käsittänyt mitään
ympäristöstäni. Eihän tämä vaunukaan
ole toisen, kolmannen eikä
liioin ensi luokankaan vaunu, sillä
vaikken ollutkaan koskaan ensi luokassa
matkustanut, päättelin sen kumminkin
täytyvän olla hienomman kuin
tämä. Tämä oli pitkä kuin toisen

luokan makuuvaunut, olematta silti
makuuvaunu. Se oli jaettu viiteen
lyhkäiseen osastoon, joissa kussakin
oli istumasija kahdeksalle hengelle,
yksinkertaisia, mutta mukavia tuoleja,
joissa saattoi olla vallan mukavassa
asennossa, puolittain istuen, puolittain
maaten.

— Mutta milloin ihmeessä tällaisia
vaunuja on laitettu — mietin itsekseni
— enhän niistä ole mitään kuullut.
Kouvolassa tietysti muutin tähän
junaan, mutta ... sepä ihmeellistä,
en kuolemaksenikaan muista, kuinka
se tapahtui. Olinkohan ehkä niin
unen pöpperössä, etten voi muistaa.
Mutta sentäänkin... Ja nuo ihmisetkin,
kanssamatkustajani näyttivät
niin kovin oudoilta. Mikä niistä nojasi
päätään tuolin selustaan ja nukkui
sikeästi, mikä taas etukumarassa
nuokkui ja tuossa omituisen punertavassa
aamunsarastuksessa, näyttivät
ne siihen paikkaansa jähmettyneiltä.
Kaikki niin hiljaista paitsi junan tasaista
jyrinää. Ihmeen tasaisesti ja
kuin varpaisillaan hiipien sekin kiiti
eteenpäin. Minne —? Niin, minne...

Helsinkiinkö... ja tämä outo vaunu
ja nämä äänettömät muumiot ympärilläni...

Tavaton ahdistus ja outo pelko kuristi
sydäntäni. Tartuin molemmin
käsin päähäni, jonka valtasi raju huimaus.
Ohimoissa jyskytti ja kaikki
tuntui niin sekavalta.

Päätin nousta ja mennä vaunun
portaalle raitista ilmaa saadakseni,
kun samalla peremmästä vaunu-osastosta
kuului todellisuutta hyvin muistuttava,
proosallinen konduktööritermi:

— Kerava, neljä minuuttia, junan
muutto Porvooseen matkustaville!

Konduktööri meni samassa vaunuosastomme
läpi, silmäten erikseen kutakin
matkustajaa, kuten ainakin.
Luulen, että tuijotin häneen kuin
syyllinen, pöllöttävin rengassilmin ja
suu puoli-avoinna, sillä hän katsoi
minua pitkistään, siirtäen katsettaan
hitaasti päästäni aina jalkoihin asti.

Mutta ympärilläni syntyi liikettä,
muumiot alkoivat elää. Mikä niistä
haukotteli pitkään ja syvästi, mikä
ryhtyi tukkaansa järjestämään, mikä
taas vaatteitaan kohensi. Juna hiljensi

vauhtiaan, pysähtyi ja silloin ne
melkein kaikki riensivät ulos.

En uskaltanut seurata mukana.
Kuin outo voima pidätti minua paikoillani.

Lähelläni istuvalta matkustajalta
oli nuokkuessaan pudonnnut sanomalehti
lattialle ja makasi levällään siinä
jaloissani. Otin sen ylös ja kuin sekavia
tunteitani tyynnyttääkseni aloin
sitä silmäillä.

Mutta mitä! Sen otsikossa seisoo
suurilla kirjaimilla: »Vapauden-Aika»
ja alla pienemmästi: »Lokakuun 2
p:nä v. 2000.» — Painovirhe, päätän, 
mutta tuo nimi? Enhän ole kuullut,
että tuon nimistä lehteä olisi perustettu.

Avaan sen ja silmäilen sisäpalstoja.
Toisella sivulla pysähtyy silmäni uutiseen,
jonka päällä on lihava otsake:
»Saksan liittovaltion ja Ranskan presidenttien
kohtaus Achenissa.»

— Tämä koko lehti on yksi ainoa
suuri painovirhe tai minä itse olen
kuumeessa ja hourin! Mutta tuhtulimmaista,
mitä luenkaan tuossa
toisen sivun kolmannella palstalla:

»Toissa päivänä kuoli Heinolassa sydänhalvaukseen
sanomalehtikirjailijana
hyvin tunnettu kansalainen,
Kauko Niinivaara. Vainaja, joka oli
syntynyt 14 p. syysk. vuonna 1947 — —

Viskasin lehden lattialle, josta sen
olin ottanutkin, nojausin tuolin selustaan
ja painoin kääet silmilleni. Olin
kiukuissani ja perin hermostunut sekä
päätin olla mitään ajattelematta. Siten
istuin, kun juna lähti taas liikkeelle,
Pelkäsin katsoa noita outoja matkatovereitani,
vaikka kuulin niiden kyllä
suomea keskenään haastelevan ja siis
olevan kotoisia ihmisiä. Mutta en
uskaltanut ottaa käsiä silmiltäni, vaan
istuin yhä samassa asennossa, kunnes
taas kuulin korvissani tutun konduktööritermin:

— Helsingin piletit. olkaa hyvä.

1906
Raataja