Puhe aallolla
Hei terve, laine läikkyvä,
 ja kevätluonnon läyhinä!
 Sä huout hyvin vilpasna,
 noin kevyenä, viilennä,
 ja poistat huolet rinnasta,
 myös orjuusmuistot mielestä.

 On loiskelo kuin kutsumus:
 käy tänne, tääll’ on vapaus;
 käy keinuhuni, laulut lyö,
 ei isot täällä älähä,
 ei estä usvain synkkä yö,
 ei arat ääntä säikähdä.

 Suo äsnes oikein kaikua,
 niin rannat vastaa raikuna
 ja aallot iljuu innoissa,
 saa pyrskyt ylös poveltaan,
 ja veno kiikkuu keinuna
 kuin vapaudesta riemuissaan.

 On luona vaahdon vavahdus
 kuin huiman ilon ilmaus,
 kuin puhtaan syömen sykintä
 mi hyllyy aallon sylissä
 ja minkä enin hellimä
 on vinha, vapaa hyrskyntä.

 Noin luonnon raitis tuulahdus
 on ihmismielen ihastus.
 Sen suojassa niin kukoistuu
 kuin uusiutuis elämä
 ja joka lihas, solu, luu
 sais virkistävää sydäntä.

 Kas: kansalleni soisin sen!
 Siis hulmu hyrsky vapauden!
 Sun hurmaavalla laulullas
 vie meidät kaikki mukahas
 ja huuhdo kansa aalloissas
 niin ett’ on raitis, voimakas.

–[Valpa]s.

Lähde: Työmies 2.5.1904.

Edvard Valpas-Hänninen
Runot
Työmies
1904