Uunna vuonna 1869
Taas ijäisyyden aaltoilin
 On vuosi vierinyt,
 Oi! murheen on se muistohin
 Kansamme piirtänyt
 Ja moni meistä huokailee
 Kun sitä vielä muistelee.

 Kuin alko se, ei iloa
 Meil ollut ollenkaan,
 Ei elämisen toivoa:
 Kansamme kurja vaan
 Huokaili näljän hädässä
 Kun puuttui meiltä syötävä:

 Me saimme paljon apua
 Se puuttui ainakin,
 Me pureksimme pettua
 Ja olkee sekasin;
 Vaan kasvot meiltä kalpeni
 Ja voimat vahvat heikkeni!

 Ei moni meistä välttänyt
 Sairautta surkiaa,
 Ei kuolo myöskään säästänyt
 Nuortakaan kulkiaa,
 Ei armahtanut ketään, ei,
 Vaan lapseltakin äitin vei!

 Tääl’ neito suri sulhoaan
 Ja äiti lastansa,
 Ja poika kaipas kultoaan,
 Mies puolisotansa:
 Ja kuollon kellot yhtenään
 Muistutit meille lähtöjään!

 Vaan kului aika keväimeen
 Ja Herra armon soi,
 Ja luonto meille aikaseen
 Kesän ihanan toi:
 Ja kansa virkos jällehen,
 Kun tuinnuksista perhonen.

 Jokainen jolla rinnassa
 Lie ollut henkiä,
 Nyt työhön taasen toivossa
 Jo koitti pyrkiä:
 Maamiehet hankit siementä
 Vaik’ puuttuivatten syömistä.

 Niin kynti tuolla peltoaan
 Mies nuori horjuen,
 Hän kalvas oli kasvoltaan
 Ja heikko voimanen:
 Hän vakoon kaatu aurastaan,
 Vaan nous’ yritti uudestaan.

 Niin heikon voimin työtänsä
 Tää kansa toimitti
 Ja siunauksen myötänsä
 Herralta saavutti;
 Nyt meil’ on leipä valkia.
 Kun tuli vuosi viljava.

 Ja tyytyvänä toivoen
 Tää kansa urhea,
 Nyt Jumalaansa kiittäen
 Alkaapi vuotensa;
 Se taaskin Häneen luottaapi
 Ja siunausta vuottaapi!

H[eikki]. W[irta]–nen.

Lähde: Tapio 2.1.1869.

Heikki Wirtanen
Runot
Tapio
1869