Sähkövampyyri
Sähkövampyyri.

Kirjoittanut F. H. .

Söin paraillaan aamiaista, kun sain
kirjeen. Siinä oli: „Rakas Charles,
olisin iloinen, jos tänä iltana voisit
tulla minun luokseni, näytän sinulle
jotain, jonka luulen herättävän mielenkiintoasi.
Olen kutsunut Vanenkin.”

Päätin heti lähteä. Tohtori Vane
ja minä vietimme usein iltamme George
Vickersin talossa. Olimme kaikki
innostuneita tieteellisiin kysymyksiin,
ja aika kului hyvin hupaisesti, niin
hupaisesti, että monasti oli kello kaksi
tai kolme aamulla, ennenkuin seisoimme
hänen ovensa ulkopuolella.

Koko päivän mietiskelin, mitä ystävämme
mahtoikaan meille näyttää.
Muistuttelin mielessäni useita arvokkaita
ja huomiota herättäviä sähkökeksintöjä,
joita hän oli työhuoneessaan
tehnyt. „Voinpa melkein lyödä
vetoa, että hän näyttää meille jonkin
uuden sähkökeksinnön”, päätin minä,
mutta olin arveluissani vain osaksi
oikeassa.

Tulin hänen luokseen kello kuusi
iltapäivällä ja tapasin Vanen, joka oli
saapunut ennen minua ja tapansa mukaan
valinnut mukavimman nojatuolin.
Meidän isäntämme seisoi takkaa vasten
nojautuneena.

„Olipa hauskaa, että tulit, Charles”,
sanoi hän. „Sinä voit vapauttaa minut
tuosta elävästä kysymyskerkistä.”
Ja hän viittasi kädellään tohtoriin,
joka istui väännellen olemattomia viiksiään.

„Miksi ei hän voi kertoa meille,
minkätähden hän on laahannut meidät
tänne luokseen?” sanoi tohtori
valittavalla äänellä. „Minä puolustan
pyyntöäni sillä, että en tahtoisi hänen
pilaavan ruokahaluani.”

„No niin, mistä on kysymys?” huudahdin
minä.

„No, nyt te alatte taas kysellä. Herran
nimessä, puhukaa jostain muusta
siksi, kunnes olemme saaneet ruokaa
suuhumme”, sanoi Vickers ja ehdotti,
että puhuisimme ilmalaivoista.

Me annoimme hänen puhua, mistä
hän tahtoi, ja vähän sen jälkeen istuimme
ruokapöytään. Keskustelumme
aterian aikana olisi monen mielestä
ollut hyvinkin ikävä, mutta se
oli meidän mieleisemme, eikä hetkeksikään
tauonnut. Tohtorin erikoisala
oli eläintiede. Minun innostukseni
esine on kemia, ja erään räjähdyksen
johdosta, jossa olin melkein kadottaa
näköni, tutustuin ensi kerran häneen
ja toin hänet Vickersin seuraan.

Viimein George nojautui taaksepäin
tuolissaan, sytytti sikaarin ja
sanoi:

„Te, toverit, haluatte tietysti tietää,
mitä ihmettä olen aikonut teille näyttää.
Ennenkuin sen teen, tahdon teitä
kuuntelemaan näitä otteita eräästä kirjoituksesta,
jonka muuan Noad niminen
mies julkaisi vuonna 1844.”

Hän selaili kirjaa ja luki:

„Kokeillessaan sähkö-kiteytymisellä
Crosse ensimäiseksi loi tuon ihmeellisen
hyönteisen, josta niin paljon on
puhuttu.”

Tässä Vickers katsahti ylös kirjastaan
ja huomautti:

„Minun täytyy teille selittää, että
Crosse seisoi niiden miesten eturintamassa,
jotka ovat tässä maassa kokeilleet
atmosfeeri-sähköllä.”

Hän kääntyi jälleen lukemaan:

„Olkaamme oikeudenmukaisia tuota
lahjakasta miestä kohtaan, joka oli
hyvin vaatimaton ja jota typerä kansa
vainosi tuon hyönteisen tähden, ja
joka kokeilujensa vuoksi sai osakseen
paljon vaikeuksia ja vastuksia, jopa
niin suuressa määrässä, että sellainen
menettely on oikeastaan häpeä yhdeksännelletoista
vuosisadalle. Minä teen
teille tarkkaan selkoa niistä kokeiluista,
joiden tuloksena oli Acarus.”

„Tässä seuraa sitten”, lisäsi George,
„tarkka selostus niistä koneista, joita
Crosse käytti. Astia, jossa on kyllästetty
liuos liukenevaa piikiveä, asetetaan
suppiloon, astian reunan yli
riippuu kappale villakangasta, joka
toimii imijänä... Neste putoo pisaroittain
huokoiseen vesuviolaiseen rautaoksidiin,
jota kaiken aikaa pidetään
voltavirran kautta sähkötettynä.”

Jälleen hän käänsi muutamia lehtiä
jatkaen:

„Neljäntenätoista päivänä sen jälkeen,
kun kokeilut olivat alkaneet,
näki Crosse siltä kohtaa sähkötettyä
rautaa, johon neste valui, kohoavan
valkoisia haarukoita. Kahdeksantenatoista
päivänä nämä laajenivat ja jokaiseen
harukkaan ilmestyi seitsemän
tai kahdeksan hienoa lankaa, jotka
olivat pitempiä kuin ne haarukat,
joista ne olivat lähteneet. Kahdentenakymmenentenä
toisena päivänä nämät
muodostumat olivat jo selvempiä,
kahdentenakymmenentenä kuudentena
päivänä jokainen oli selvästi näiden
muodostumien nojassa seisovan hyönteisen
muotoinen. Tähän asti oli
Crosse näitä ainoastaan jonkinmoisina
kivennäismuodostumina, mutta vasta
kahdentenakymmenentenä kahdeksantena
päivänä, kun nämät eläimet liikuttivat
jäseniään, hän hämmästyi.
Muutaman päivän kuluttua nämät erkanivat
kivestä ja liikuskelivat pitkin.
Ne elättivät itseään imukärsiensä avulla...
Crosse lisää: ’Minulla ei oleollut mitään varmaa mielipidettäniiden syntymisen syistä, siitä yksinertaisesta
syystä — että minä en
voinut mitään sellaista itselleni muodostaa’.”

Vickers sulki kirjan.

„Täällä on vielä yhtä ja toista samasta
asiasta, mutta minä luulen lukeneeni
pääasian. Jos jompikumpi
teistä tahtoo saada lisätietoja tästä
asiasta, niin voi hän lukea ’Sähköyhdistyksen
julkaisut’.”

Syntyi vaitiolo, jonka aikana me
puhaltelimme sauhuja sikaareistamme.
Lopulta sanoi tohtori Vane:

„Minä olen sitä mieltä, että myöhemmät
tutkijat eivät ole päässeet
yhtä pitkälle kuin Crosse.”

Vickers hymyili omituisesti.

„Jos tahdotte seurata tätä tietä,
voin näyttää teille, että toisetkin tutkijat
ovat onnistuneet yhtä hyvin kuin
Crosse.” Ja hän viittasi meitä seuraamaan
häntä.

Olen usein ollut hänen laboratooriossaan,
mutta kummastukseksemme
johdatti hän meidät huoneeseen, joka
oli aivan talon ylikerrassa, ja ottaessaan
esiin avaimen, kiinnitti hän meidän
huomiomme varmuuslukkoon.

„Minä luotan siihen, että te pidätte
omana tietonanne sen, minkä teille
nyt näytän, sillä aijon laatia siitä
teoksen, enkä tahtoisi, että sitä ennen
mitään tietoja leviäisi”, sanoi hän
avaten oven.

Tuimin katsein astui tohtori Vane
nopeasti sisään. Minä seurasin heti
hänen kintereillään ja muistan ihmetelleeni,
miksi George, joka tavallisesti
oli niin perin tyyni, näytti saavan
kaikin voimin hillitä kiihoittunutta
mielentilaansa.

Ja sitten näin, mitä se oli. Annettakoon
minulle, vaikka olenkin mies,
anteeksi, että vapisin kiireestä kantapäähän
asti!

Matalalla puupöydällä oli metallilevy,
joka oli noin neljä neliöjalkaa
leveä. Jonkinmoinen säiliö oli sen
yläpuolella ja siitä tippui monista pienistä
reijistä taukoamatta nestettä levylle.
Mutta tähän kiintyi minun
huomioni hyvin vähän, sillä katselin
vain levyn keskellä olevaa olentoa,
jota en voi kutsua muuksi kuin hämähäkiksi,
vaikka se olikin kaksi jalkaa
pitkä.

Pään takaa ulkoni kaksi jalkaa, ja
taempaa ulkoni neljä edellisiä pitempää
— ne olivat luultavasti yhtä pitkät
kuin koko ruumis. Päästä, siltä
kohtaa, missä olisi otaksunut suun
olevan, pisti esiin tuntokärsän näköinen
ulotin, joka muistutti kärpäsen
imukärsää. Joka paikasta pitkin ruumista
pisti esiin noin tuuman pituisia
säikeitä. Se oli likaisen ruskea, ja
sen ruumista näytti peittävän jonkinmoinen
lima. Sen silmät olivat huuhkajan
silmäin tapaisia, eivätkä koskaan
räpäyttäneet.

Me tuijotimme tuohon peloittavaan
olentoon aivan vaiti.

Vickers alkoi ensimäiseksi puhua.

„Kaunis, eikö olekin?” sanoi hän
ja nauroi, mutta tämä nauru kaikui
niin kummalliselta tässä paikassa.

Minä katsahdin tohtoriin. Hänen
kätensä olivat pusertautuneet nyrkkiin
ja hänen silmänsä olivat niin selkosen
selällään, että silmäterän ympäriltä
näki kaikkialta valkuaisen.

„Hyvä jumala, George, mikä eläin
tuo on?” kuiskasi hän.

„Se on, rakas tohtori, tulos monien
vuosien kokeiluista. Se tuli ensi kertaa
näkyviin viisi vuotta sitten, mutta
se ei näytä näinä kuutena viimeisenä
kuukautena kasvaneen enää yhtään.
Se todistaa Crossen väitteen täydellisesti
oikeaksi. Eikö se sinunkin mielestäsi
ole suuremmoinen?

„Suuremmoinenko? Se on todellakin
suuremmoinen!” sanoi tohtori.
Hän mutisi jotain kulkiessaan pöydän
ympäri ja katsellessaan eläintä, mutta
niistä harvoista sanoista, jotka minä
saatoin eroittaa, ei hän kutsunut sitä
suinkaan suuremmoiseksi tai kauniiksi.

Lopulta hänen rakkautensa eläintieteeseen
voitti hänen inhonsa.

„Minä tahtoisin tunnustella jotakuta
noista sen karvoista”, sanoi hän ja
ojensi kätensä.

Silmänräpäyksessä oli Vickers tarttunut
hänen ranteeseensa ja hänen
kasvonsa olivat kalman kalpeat. Tohtori
katsoi kummastuneena häneen.

„Ikävä kyllä, tohtori, unohdin kertoa
sinulle, että siitä voi saada ankaran
täräyksen”, sanoi hän aivan kuin
anteeksi pyytäen.

Tohtori näytti hiukan säikähtyneeltä,
mutta hänen mielenkiintonsa oli vain
entistään suuremmaksi.

„Sillä on siis tavallaan yhteisiä ominaisuuksia
venetsuelalaisen sähköankeriaan
kanssa?” kysyi hän.

„Tai Välimeressä esiintyvän torpeedokalan
kanssa?” sanoin minä.

Vickers kohotti olkapäitään.

„Tiedän vain, että vanha Tippooparka”
— komea skotlantilainen koira
ja suuri lemmikkimme — „seurasi
toissapäivänä minua tänne, pisti kuononsa
hiukan liian lähelle, ja kaatui
äkkiä kuolleena maaan. Koko toinen
puoli sen ruumista oli kamalasti
palanut.”

Ystävämme puhui aivan tyynesti,
mutta me huomasimme, että hän oli
syvästi liikutettu kertoessaan tästä
tapauksesta.

„Se kai säikäytti sinua pahasti?”
sanoin minä.

„Sitä en juuri saata sanoa. Minä
sain jokseenkin ankaran sähkötäräyksen
silloin, kun se oli vielä aivan
pieni, enkä ehkä pidellyt sitä niin
hellävaroen kuin minun olisi tullut
tehdä. Mutta” — ja hän kääntyi tuon
hirviön puoleen ja siveli kädellään
sen karvaista jalkaa — „sinä tiedät,
kuka sinua ruokkii, tiedäthän sen,
kaunis eläin?”

Eläin varmaankin tunsi sen, sillä
sen tuntosarvi uloni nopeasti ruumiista
vetäytyen taas sisään. Ja minun
täytyy sanoa, että se oli ainoa
liike, minkä siinä sinä iltana näimme.

Kasvojemme hämmästynyt ilme
näytti huvittavan Vickersiä.

„Se on totta; se tuntee minut. Minä
olen seurannut sen kehittymistä päivä
päivältä, ja —”

Tässä tohtori katkaisi hänen puheensa
tehden kysymyksen.

„Millä tavoin sinä tuota eläintä
ruokit?” kysyi hän.

Vickers epäröi hetkisen ja katsahti
meihin. Sitten hän meni huoneen
toiselle puolelle ja aukaisi laatikon,
jonka kannessa oli ilmareikiä.

„Tuntosarven päässä on kaksi pientä
hammasta, ja se imee uhristaan veren.”
Hän arvasi meidän seuraavan
kysymyksemme. „Ei. Se ei tapa niitä
ensiksi”, sanoi hän ja avasi kannen.

Laatikossa oli eläviä hiiriä.

— — —

Täsmälleen kymmenen päivää myöhemmin
istuin Vanen työhuoneessa
pelaamassa shakkia. Jokainen olisi
luullut meidän pelaavan shakkia,
mutta oikeastaan kertoili tohtori, mitä
hän arveli ystävämme keksinnöstä, ja
peli oli jäänyt syrjään.

„Minä sanon sinulle, että se on
suurin keksintö, mitä koskaan on
tehty!” Ja hän löi nyrkkiä pöytään,
että pelinappulat hyppelivät. Hänen
silmissään oli välke, mutta se sammui,
hänen ajatustensa alkaessa suuntautua
toisaanne. „Mutta kaikista peloittavista
eläimistä, mitä jumala on
luonut —”

Hän vaikeni äkkiä.

„Tiedätkö”, jatkoi hän äkkiä, että
Vickersin ihmeellinen eläin kuuluu
samaan heimoon kuin niin kutsutut
punkit, tietysti sillä eroituksella, että
koko on aivan toinen? Kaikilla näillä
eläimillä on imukärsä, jolla ne voivat
imeä itseensä ravintoa niistä eläimistä,
joiden loisina ne ovat, ja kuumissa
maissa ne ovat kaikkea muuta kuin
mieluisia. Takertuessaan uhriinsa ovat
ne pieniä ja litteitä, mutta vähitellen
paisuvat ne kunnes ne imettyään
itsensä täyteen, ovat yhtä suuria kuin
pavut, ja niitä on yhtä helppo poimia
kuin viinimarjoja.”

„Päättäen tuon eläimen muodosta
on George löytänyt kuolleen ja elävän
luonnon välimuodon — välimuodon,
joka on aivan välttämätön kehitysteorian
täydennykseksi. Tätä vastaan
voi kyllä väittää sen, että tämä
eläin on kovin monimutkainen.”

Lauseeni jäi kesken, sillä ovelle
naputettiin, se oli tohtorin palvelijatar,
Emily.

„Tohtori Vickersin emännöitsijä tahtoisi
puhutella teitä.”

Minä kuulin Vanen „Ah!”, vaikka
hän huudahtikin sen hyvin hiljaa.
Muistan, miten sydämeni alkoi kiivaasti
lyödä ja minä koetin rauhoittaa
mieltäni selittämällä itselleni, että
tuo vanha nainen tuli epäilemättä
saamaan apua „pistoksiinsa”, niinkuin
hän luuvaloansa kutsui, ja jonka tiesin
viime aikoina häntä vaivanneen
tavallista enemmän.

Mutta tohtori Vane happasi alas portaita
vastaanottohuoneeseensa. Ovella
hän kääntyi ja viittasi minulle ja me
astuimme yhdessä sisään.

Rouva Jones, Vickersin emännöitsijä,
istui odottamassa meitä. Hänen
harsonsa oli nostettu otsalle ja muodosti
siihen aivan kuin mustan siteen.

„Onko kysymys herra Vickersistä?”
kysyi Vane äkkiä.

Rouva Jones ei koskaan puhunut
nopeasti, eikä hän sinäkään päivänä
hätäillyt. Hänen vastauksensa tuli
hitaasti, niin harvalleen, että minä
luulin kärsivällisyyteni loppuvan ennenkuin
hän oli vastannut tuohon yksinkertaiseen
kysymykseen.

„En minä tiedä, vaivaako herra
Vickersiä mikään, mutta hän ei ole
syönyt sitten toissapäivän yhtään mitään,
ja minä tiedän varmasti, että
hän on talossa. Hän meni yläkertaan
— ”

Rouva Jonesilla oli täysi syy näyttää
kummastuneelta, sillä tohtori Vane,
joka oli tunnettu hillitystä käytöksestään
ja tyynistä tavoistaan, riensi kotitelefooniin
ja huusi siihen: „Käskekää
Johnia tuomaan automobiilini heti
oven eteen! Ymmärrättekö? Hän ei
saa vitkastella vähääkään!” Sitten
hän kääntyi emännöitsijän puoleen,
joka seisoi suu puoliksi avoinna ja
sanoi nopeasti: „Te saatte tulla meidän
mukaamme ja kertoa matkalla lähemmin
kaikesta.”

Mitä oli tapahtunut? Minä en tohtinut
ajatella, mitä yläkerrassa saisimme
nähdä. Tohtori ja minä katsoimme
toisiimme. Sitten hän laski
kätensä minun käsivarrelleni.

„Charlie”, kuiskasi hän, „sinä voit
arvata, että Georgen on käynyt hullusti
tuon eläimen seurassa. Sen jälkeen,
kun hän näytti meille tuon eläimen,
olen tuntenut, että jotain tapahtuu
ja todennäköistä on, että tuo nyt
on tapahtunut.

„Rukoilkaamme jumalaa, että emme
tule liian myöhään”, sanoin minä.
Minä ajattelin tuota eläintä, jonka silmät
eivät koskaan räpyttäneet, ja minua
värisytti.

„Onko sinulla revolveri?” kysyin
minä.

Hän nyökkäsi lätien vastaanottohuoneestaan.

Muutama minuutti sen jälkeen saapui
automobiili. Me työnsimme rouva
Jonesin sisään. Ja kun Vane antoi
ajajalle osoitteen, sanoi hän: „Aja
täyttä vauhtia!” Minä en luule koskaan
unohtavani sitä ajoa, eikä rouva
Joneskaan sitä varmaankaan tee. Me
teimme hänelle kysymyksiä, mutta
hänen vastauksensa olivat niin sekavia,
että jätimme pian kaikki kyselyt.
Hän istui silmät selällään, toisella
kädellään pidellen kiinni vaunusta,
toisella minun päällystakistani ja joka
kerta, kun vaunu hyppäsi jonkin esteen
yli, hän kiljaisi. Monta kertaa
minä sain huutaa: „Ei tässä ole mitään
vaaraa!” mutta minä olisin saanut
säästää ääntäni, sillä hän ei lakannut
huutamasta: „Pysäyttäkää, pysäyttäkää!”

Pelästyneen näköinen palvelijatar
avasi meille oven. Me riensimme
hänen ohitseen portaita ylös. Päästyämme
tuon huoneen ovelle, seisahduimme
ja kuuntelimme, mutta emme
kuulleen heikkoakaan ääntä. Me koetimme
ovea — se oli lukittu. Edessämme
oli lukittu ovi ja Vickersillä
oli avain. Katsahdimme epätoivoisesti
toisiimme. Mutta pian ilmestyi tohtori
Vanen silmiin päättävä ilme.

„Hän on tuolla ja meidän täytyy
päästä hänen luokseen”, sanoi hän
päättävästi.

„Minä menen etsimään lukkoseppää.
Sillä tavalla pääsemme sinne helpoimmin”,
sanoin minä ja aijoin juuri
mennä, kun tohtori kuiskasi: „Odota!
Kuule! Hän puhuu!”

Minä hiivin varpaillani ovelle ja
kuuntelin, sydämeni löi kiivaasii, mutta
tuskin hengitin. Oli aivan hiljaista,
kauan hiljaista, sitten kuului ääni,
mutta mitä se sanoi, en voinut eroittaa.
Se tuntui tulevan hyvin kaukaa,
aivan kuin ääni sellaisesta telefoonista,
joka on huonosti yhdistetty toiseen.
Vane pudisti päätään.

„Puhu, vanha toveri! Me emme
voi kuulla, mitä sinä sanot!” huusi
hän.

Jälleen kuuntelimme ja tällä kertaa
me voimme eroittaa seuraavat sanat:
„... avain... sala... laatikon...
pohjalla”, sitte taas oli kaikki aivan
hiljaista.

„Missä kaapissa ja miten sen saa
auki?” huusi tohtori. Mutta huoneesta
ei kuulunut mitään vastausta,
vaikka hän tekikin tämän kysymyksensä
kahdesti.

Vane kääntyi minuun päin. „Tämä
on onni onnettomuudessa. Hän on
teettänyt toisen avaimen. Meidän täytyy
löytää se”, sanoi hän.

Menimme nopeasti Vickersin työhuoneeseen,
jossa tiesimme olevan
amerikalaisen kirjoituspöydän. Me kiitimme
luojaa, kun näimme oven olevan
auki ja löysimme pöydän. Se
oli komea huonekalu, ja kun sen
kansi oli nostettu ylös, tuli näkyviin
pieniä hyllyjä ja koloja. Eräässä tällaisessa
kolossa oli kimppu avaimia.

„Missähän onkaan tuo kaappi, jossa
on salalaatikko?” sanoi Vane koettaen
kiireimmän kautta etsiä niitä
avaimia, jotka avasivat kaappeja.

Tämän laatuista etsimistä ei voi
tehdä hätäillen, ja hän alkoi kiroilla.
Tämä kiroileminen tuli yhä kiivaammaksi,
ja minä unohdin hetkiseksi
etsimisen syyn kuunnellessani hänen
suurta sanavarastoaan.

Minä otin häneltä avaimet, kun hän
oli ennättänyt avata puolet laatikoista.
Me avasimme loputkin, mutta vaikka
kuinka etsimme, niin emme voineet
löytää mitään salapohjaa.

Ennenkuin tulimme työhuoneeseen,
olivat hermomme tavattomasti jännitettyjä,
nyt olivat minun hermoni aivan
surkeassa tilassa. Tohtorin kasvot
olivat tuskasta aivan kalpeat.

Vaieten ojensi hän minulle puukon
ja seinältä otti hän malaijilaisen tikarin,
joka oli siinä koristuksena.

„Sinä avaat pöydän oikean puolen,
minä vasemman”, sanoi hän.

Me löysimme tuon kallisarvoisen
avaimen, mutta pöytä oli rikottu...

Taas riensimme portaita ylös, ja
vaikka minä väänsin lukon auki, en
uskaltanut avata ovea. Koko tämä
juttu tuntui peloittavalta. Ryömikö
tuo peloittava olento huoneessa valmiina
hyökkäämään meihin heti, astuttuamme
sisään? Miten voimme löytää
Vickersin?

Minä katsahdin Vaneen. Hän näytti
päättäväiseltä ja oli ottanut revolverin
taskustaan. Ainoa ääni, minkä kuulimme,
oli muutamien ajoneuvojen
kolina tieltä ja junan etäinen vihellys.

Mutta olihan asia kiireellinen, enkä
luule kenenkään hidastelleen ovea
avatessaan. Mutta seuraavassa hetkessä
me jäimme aivan liikkumattomina
seisomaan kuullessamme äänen:
„Jumalan nimessä, liikkukaa niin hiljaa
kuin voitte!” Me astuimme varpaillamme
sisään.

Elämässä on sellaisia tapauksia,
jotka jäävät niin pysyväisesti mieleen,
että niitä ei voi koskaan unohtaa.
Vuosienkin päästä ne voivat palautua
muistiin aivan pienimpiä yksityiskohtiaan
myöten. Meitä kohtasi seuraava
näky:

Laskevan auringon leveä säde paistoi
huoneeseen erään ikkunan alaosan
kautta, jonka verhoa ei oltu vedetty
kyllin alas, ja me näimme. Me näimme
aivan selvästi, sillä valo kohdistui
suorastaan siihen.

Vickers makasi huoneessa selällään,
ja tuo kamala eläin oli hänen päällään
ja oli pistänyt imukärsänsä hänen
kurkkuunsa. Hänen kasvonsa ja
huulensa olivat aivan verettömät. Hänen
silmänsä olivat ummessa, enkä
minä huomannut pienintäkään liikettä.

Minä katsahdin Vaneen. Hänen
silmäkulmansa olivat vetäytyneet yhteen,
muodostaen yhden ainoan viivan,
ja hän hengitti raskaasti hampaittensa
välistä. Muistan, miten hän
piti revolveria kädessään ampuakseen
sillä.

„Älä ole hullu!” sanoi hän ärtyneesti.
„Mene noutamaan hiukan konjakkia
ja, herran nimessä, astu hiljaa!”

Kun minä palasin, piteli hän kädellään
tuon miesraukan nilkkaa, revolverin
oli hän laskenut pois, ja se oli
ilmareijillä varustetun laatikon päällä.

Minä taisin näyttää hyvin hämmästyneeltä.
Vane puhui kärsimättömästi,
vaikka hänen äänensä oli niin heikko,
että se tuskin oli kuiskausta kovempi.

„Katsohan, mitä takeita minulla on
siitä, että minä ennätän tappaa tuon
eläimen ennen kuin se on ennättänyt
purkaa kuolettavan sähkövirtansa
George raukan ruumiiseen? Tiedäthän
alimmalla luonnon asteella olevain
olentojen vaikuttavan kuolettavasti
silloin, kun ne surmataan. Me
emme uskalla ampua, enkä minä luule
voivamme sitä vetääkään pois.”

Konjakkiruiskutus vereen teki tehtävänsä,
ja Vickers oli varmaankin
kuullut osan meidän keskustelustamme,
sillä hän avasi silmänsä ja sanoi
koettaen heikosti hymyillä: „Oletko
koskaan nähnyt iilimatoa imemässä,
Charlie?”

Minä säpsähdin.

„Herran tähden, luuletko sinä, että
Vane ja minä seisomme tässä sinun
vieressäsi kädet housun taskuissa
odotellen, koska... koska...”

„Koska tuo eläin on saanut kyllikseen
imetyksi?”

Vickers hymyili taas ottaessaan sanat
minun suustani.

En voinut kestää tätä ajatusta. Joitakin
keinoja täytyi olla, jotka tässä
tehoisivat.

Neljä tuntia istui Vane odottamassa.
Minäkin odotin, lojuen toisessa huoneessa
eräällä vuoteella ja odotellen,
mikä vaikutus olisi pienellä ruiskutuksella
vereen. „Se on aivan välttämätöntä!”
sanoi Vane, ryhtyessään
varovaisesti valmisteluihinsa, ettei millään
häiritsisi eläintä.

Henkisesti ja ruumiillisesti uupunut
kun olin, nukuin, nähden unta
tutuista miehistä ja naisista; mutta
jokaisen povella oli olento, joka painoi
imukärsänsä heidän kurkkuunsa.
Heräsin äkkiä kovasti hikoillen ja näin
tohtorin katsovan minuun.

„Onko eläin liikkunut?” kysyin minä.

„Ei!” vastasi hän lyhyesti.

Me katsoimme toisiimme kauan aikaa.
Toivoin hänen arvaavan seuraavan
kysymykseni. Mutta sainkin sen
itse tehdä.

„Miten George voi?”

„Elää.” Ja minä ymmärsin siitä
tavasta, millä hän sen lausui, että
hän sanoi totuuden, paljaan, alastoman
totuuden. Me olimme kauan vaiti.

„Eikö voi tehdä mitään?” huudahdin
minä epätoivoisesti.

„Kyllä”, vastasi Vane. „Minä teen
jotain, ellei tuo vampyri liiku kymmenen
minuutin kuluessa. Minä ammun
sen.”

Me palasimme tuohon kauhunkammioon.
Vickers parka näytti aivan
kamalalta, eikä tarvinnut olla lääkäri
nähdäkseen, ettei kuolema ollut kaukana.

Olin kellon taskustani. „Odotetaan
kymmenen minuuttia”, mutisi Vane.
Istuuduin tuolle ilmareijillä varustetulle
laatikolle, katsellen ensin Vickersin
kalmankalpeisiin kasvoihin, ja
sitten Vaneen, kun hän tarkasti ystäväämme.

„Aika on mennyt umpeen”, sanoin
minä.

Tohtori asteli aivan eläimen pään
kohdalle, vieden revolverinsa vain
muutaman tuuman päähän siitä. Hänen
sormensa oli jo liipaisimella, kun
jotain hyvin kummallista tapahtui.
Tuo hirviö veti äkkiä imukärsänsä
pois tuijottaen häneen aivan kuin tietäen
viimeisen hetkensä tulleen. Minä
luulen noitten liikkumattomien silmien
lumonneen Vanen, sillä hän ei laukaissut,
vaikka eläin alkoi liikkua
häntä kohden.

„Ole varuillasi!” huusin minä ja
hän hyppäsi taaksepäin. Hän teki
sen juuri viimeisellä hetkellä, sillä
eläin hyökkäsi häntä kohden uskomattoman
nopeasti.

Silloin minä näin, kuinka kylmäverinen
Vane oli, sillä vasta sitten,
kun viimeinen hieno säije oli irrottautunut
Vickersistä, hän laukaisi.
Minä näin hänen sormensa painavan
liipaisinta. Seuraavana hetkenä kamala
räjähdys pani koko rakennuksen
tärisemään, ja minä nostin käteni silmilleni
suojatakseni niitä, sillä kamala
leimahdus näkyi. Alhaalta kuului
naisten huutoja ja ryskettä aivan
kuin jättiläiskäsi olisi taloa ravistellut.

Kuulin valitusta.

Vane makasi kasvoillaan suuren
verilammikon keskellä ja hänen päänsä
riippui lattiassa olevan reijän partaalla.
Minä kiitin luojaa huomatessani,
että hänet oli vain haavoittanut
se suunnaton määrä sähköä, jonka
eläin äkkiä oli purkanut. Aivankuin
liekki oli sähkö puhkaissut permannon,
sitten kulkenut kautta talon.

Me palasimme Vickersin luo. Vane
tunnusteli hänen suontaan.

„Minä tahdon hänet pelastaa”, sanoi
hän. Ja hän teki sen.

Lähde: Nuori Voima'' 1910, no 14–15, s. 157–163 (45–51)

F. H. Power
Nuori Voima
1910
Tieteiskirjallisuus