Luonnon kirja/Luku 8
Kahdeksas Luku.

Kiwikunnasta.

Tule Liisa, mennäänpä isän luokse pellolle. Kanna sinä kruukkua, minä
kannan kirwestä. Kruukku on poltetusta sawesta, ja siinä on suoloja.
Kirwes on raudasta, ja sen terä on teräksestä. Isä kyntää peltoa ja
korjaa siitä kiwiä pois.

Saatatteko sanoa meille, isä, mitä sawi on? Owatko suolat eläwiä?
Owatko rauta ja teräs kasweja? Ja mitä owat multa ja kiwet?

Muista se, sanoo isä. Eläwät ja kaswit owat eläwiä olentoja. Ne
syntywät ja kaswawat sisältäpäin kaikellaisella rawinnolla. Aikansa
elettyä tulewat ne wanhoiksi ja kuolewat; mutta niiden sikiät kaswawat
niiden sijaan. Niin muuttuwat alinomaa eläinkunnan ja kaswikunnan
asujat. Ja kuitenkin näyttäwät ne alinomaa olewan samallaisia.
Kotiwarpunen, joka laulaa tirskuttaa katolla, on laulanut siellä
niinkauwan kuin minä muistan. Niitynruoho on samaa ruohoa, jota kaswoi
ollessani aiwan pienenä. Ja kuitenkaan ei ole se enää sama warpuinen,
eikä sama ruohokaan, waan uusi warpunen ja uusi ruoho. Kokonaan toisin
on kiwien asia. Eläwät ja kaswit eläwät itsessään. Kiwet owat itsessään
hengettömiä kappaleita ja eläwät ainoasti koko sen suuren maailman
osina. Ne eiwät muutu itsessään. Ne eiwät synny; ne eiwät kuole. Eiwät
koskaan kaswa sisältäpäin. Ne eiwät syö, eikä niillä ole sikiöitä eikä
siemeniä. Eiwät koskaan wanhene nuo kowat wuoret. Näetkö tätä pientä
kiweä, joka minulla on kädessä? Sellainen kuin se nyt on, sellaisena on
se pysynyt monta tuhatta wuotta aina maan ensimäisestä ajasta. Näinä
tuhansina wuosina ei se ole kaswanut wähintäkään, ja tuhannen wuoden
kuluttua eteenpäin ei se ole isompi kuin nytkään.

Katsoppa, nyt lyön kiwen rikki. Se menee palaisiksi, ja jokainen
palainen on eri kiwi. Mutta eläwää eli kaswia en saata lyödä rikki,
ilman etteiwät ne kuole. Kahdesta pienestä kirweestä saatan takoa ison
kirween. Mutta enpä saata kahdesta pienestä kananpojasta tehdä kukkoa
eli kahdesta pienestä männystä isoa petäjätä. Eläin ja kaswi owat
kumpikin jo itsestään niinkuin walmiita. Mutta suuresta rautakangista
saatan takoa tuhat naulaa, ja jokainen naula on rautaa.

Enkö saata takoa muuta kuin rautaa? Aiwan wissisti, saatan takoa
useampia metalleja. Sillä kiwikuntaan luemme monta kappaletta maan
päällä, joilla ei ole erinäistä elämää. Metallit owat läpinäkymättömiä,
tiheitä kappaleita. Useat sulawat kuumuudessa, mutta kowenewat jälleen
tultuaan kylmempään ilmaan. Olen nähnyt sellaisiakin, joita on löydetty
maasta puhtaina ja sekoittamattomina. Mutta tawallisesti murretaan
_metallimalmi_ kaiwannoista wuorissa, ja rautamalmia saadaan järwien
pohjastakin. Sitten kuumennetaan malmi hiilillä sekoitettuna
masuuneissa, puhdistettawaksi muista aineista. Silloin rauta sulaa,
juoksee ulos, jähmistyy harkoiksi eli taotaan kangiksi, niinkuin
rautapruukeissa on tapana. Muutamat metallit eiwät ruostu ollenkaan
ilmassa, eiwätkä kulu kowimmassakaan tulessa; ja siksi kutsutaan niitä
_kalleiksi_ metalleiksi. Sormessani on sormus ja säästökukkarossani on
keltanen raha. Molemmat owat _kultaa_, joka on kallis metalli ja
saatetaan takoa hienoimmiksi lewyiksi. Kultaa on harwassa, ja se on
hywin kallista. Se on yhdeksäntoista kertaa raskaampi wettä, ja löytyy
ainoasti yksi sitä raskaampi metalli, nimittäin walkea _platina_. Mutta
tuo walkea metallinen lusikka ja tuo walkea raha owat _hopeaa_, joka on
hyödyllisin kalliista metalleista, sillä siitä taotaan kaikellaisia
kaluja, jotka owat sekä kauniita että lujia.

Niin on Jumala suonut ihmisten hywäksi, että _rautaa_, joka on
hyödyllisin kaikista metalleista, löytyy runsaimmin lewinneenä maan
päällä. Ihminen, joka wäärinkäyttää niin monia Jumalan lahjoja, on
käyttänyt rautaakin miekoiksi ja tappawiksi luodeiksi. Kun rautaa on
sekoitettu hiilillä, on siitä tullut _terästä_, josta taotaan
teräaseita, niin että teräksellä woidaan kaiwaa reikiä kallioihinkin.
Mutta jos puukkosi terä on jonkun ajan märkänä, tulee siihen ruskeita
pilkkoja, joita sanotaan _ruosteeksi_; ja se syöpi sekä rautaa että
terästä.

Sepän takoessa putoaa _kuonaa_ raudasta. Ja rauta, jos se saapi olla
kauwan tulessa, palaa ruskeiksi jauhoiksi. Sellaisia metalleja, joita
ruoste ja tuli syöpi, kutsutaan _halvoiksi_ metalleiksi, ja sellaisia
owat kaikki muut, joita nyt luettelen.

Antilla on lakkarissa punertawa raha ja äitillä on kotona kahwipannu.
Raha ja kahwipannu owat _vaskea_, joka sietää kowan kuumuuden,
ennenkuin sulaa. Kun äiti keittää rautapadassa, ei siitä ole wahinkoa,
jos rautaruostetta tulee welliin. Olen nähnyt rautajauhoa käytettäwän
lääkkeeksi. Mutta aina tinauttaa äiti kupariastiansa sisäpuolelta.
Muutoin _ruostuu_ kupari märkyydestä ja haposta, ja tämä ruoste on niin
myrkyllistä, että ihmiset saattawat kuolla siitä. Äitillä on
kynttiläjalkoja ja talrikkeja walkeasta ja pehmeästä _tinasta_, joka
sulaa aiwan pian. Kelloin walurit sulaawat vaskea ja tinaa sekaisin.
Siitä tulee walumalmia, josta tehdään kirkonkelloja, kynttiläjalkoja ja
kulkusia. Walinkauhassa sulataan raskasta ja pehmeää _plyijyä_, josta
isä walaa luotia ja haulia pyssyihinsä. Plyijy on myrkyllistä ja samoin
on plyywittikin, jota siitä walmistetaan walkeamaaliksi. _Sinkki_ on
walkeaa metallia; kun sitä sulataan vasken kanssa sekaisin, tulee tästä
kellahtawa _messinki_. Kerran teki isä myrkkyleipiä rotille. Niihin
pani hän _arsenikkia_, joka on itsestään harmajaa, mutta myydään
walkeana jauhona ja on hywin waarallista. Tuwassamme olewan peilin lasi
on takapuolelta peitetty tinan ja _elohopean_ sekoituksella; elohopea
on walkeaa ja näyttää sulatulta hopealta. Alin-omaa näkee elohopean
sulana; mutta kun on oikein pakkanen talwella, jähmistyy se kokoon,
joka näyttää tinalta ja jota saattaa takoa wasaralla. Kohta
pakkasen lauhemmaksi tultua sulaa elohopea itsestään. Jos elohopeaa
sulataan tulikiwen (rikin) kanssa, saadaan tästä kauniin punaista
sinooperi-wäriä. Siniset lasit, joita on äitin kaapissa, owat wärjätyt
_kopoltilla_. Yleisensä lasketaan olewan 40 metallia. Mutta muut
metallit owat harwassa.

Jos siis otan sinooperia, saatan sen eroittaa elohopeaksi ja
tulikiweksi. Mutta jos kuinka koetteleisin, niin en woisi enää
elohopeasta saada muuta ainetta erilleen enkä tulikiwestäkään. Siksi
kutsun elohopeaa ja tulikiweä _yksinkertaisiksi aineiksi_. Sellaisia
owat kaikki metallit ja useat muut aineet. Mutta sinooperia kutsun
_liitto-aineeksi_, ja sellaisia owat messinki, walumalmi, kliitu,
suola, wesi ja useammat muut kappaleet maan päällä.

Muutamia maan aineita kutsutaan _palawaisiksi_, kun ne pian syttywät
tulessa ja palawat. Useammista niistä lähtee sawu, joka ei ole muuta
kuin hienoa nokea. Noki on taas hienoa tomua _hiilestä_, joka on
yksinkertainen aine ja jota löytyy runsaasti kaikissa luonnon kunnissa.
Plyijyspännissä olewa plyertsi on palawaista, sillä siinä on enimmästi
hiiltä. Kiwihiiltä murretaan kaiwoksista ja poltetaan ulkomaalla
halkoin asemasta. Kaikki puu palaa aiwan helposti, sillä siinä on hywin
hiiltä. Paitsi näitä tiedän wielä paljon muitakin palawaisia aineita.
Keltaiset pötkylät, joita isä osti kaupungista, owat _tulikiweä_, jota
ynnä _fosforin_ (walokin) kanssa pannaan tulitikkuihin. Hiilestä,
tulikiwestä ja saltpetteristä tehdään hienorakeista mustaa _kruutia_,
joka on niin palawaista, että pieni kipuna kohta sytyttää sen. Siitä
tulee monta onnettomuutta, jos ei waroin menetellä kruudin kanssa.

Isä aikoo nyt syödä murkinaa. Kontissa on leipää, suolattua woita ja
suolaista kalaa. Mitä owat suolat? Sen sanon sinulle. _Suoloiksi_
kutsutaan sellaisia aineita, jotka helposti sulawat wedessä ja antawat
kieleen kirpistelewän ma'un. Ne owat _ruokasuoloja_, jotka parhaiten
tunnemme ja jotka suojelewat ruokamme pahentumasta. Wälistä murretaan
wuorikaiwannoista suoloja, joita kutsutaan wuorisuoloiksi. Eli
keitetäänkin niitä suolaisten lähdetten wedestä. Mutta suolat, joita
isä osti kaupungissa, owat saadut merestä. Jos maistat meriwettä, antaa
se suolan maun kieleesi. Suurien merien rannoilla, joilla wesi on
suolaisempaa kuin täällä, juoksutetaan sitä kuoppiin ja annetaan niissä
höyrytä pois auringon helteessä. Siinä jääpi walkea suola kuoppain
pohjalle, josta se kootaan ja tuodaan tänne laiwoilla. Paitsi
ruokasuolaa tunnen wielä useita muitakin suolalajeja, niinkuin _alunan_
ja wiheriäisen _wihtrillin, kuparröökin ja salpetterin_, jota isä teki
kerran salpetteriladossa. Sellaiset suolat owat hyödyllisiä useoihin
käsitöihin, mutta niitä ei saata syödä.

Monet aineet tulewat happanewiksi (happanewat) kun seisowat kauwan.
Wälistä pannaan _etikkaa_ ruokaan; siitä tulee ruoka happameksi.
_Wiinahappo_ tunnetaan wiinamarjoissa ja _omenahappo_ omenoissa. Mutta
tunnenpa muita _happoja_, jotka owat paljon wäkewämmät, esim. polttawan
_wihtrilli-öljyn_ (rikkihapon). Jos panen waskirahan _sieweteen_
(salpetterihappoon), syöpi happo pois ruosteen, ja raha on niin kirkas
kuin olisi uusi. Mutta jos pisarakaan happoa tipahtaa waatteisiin,
polttaa se reijän; ja jos se sattuu sormeen, tulee siitä keltainen
pilkku ihoon. Sentähden tiedän waroa itseäni sellaisista wäkewistä
hapoista. Oli kerran päihtynyt mies, joka tahtoi kaataa enemmän wiinaa
pikariin, mutta erehtyipä lasin otossa ja kaasi siewettä palowiinan
sijaan pikariin. Kun hän sen ryyppäsi, poltti se niin kowasti sisuksia,
että hän wähän ajan perästä kuoli.

Kun äiti lijottaa tuhkaa kuumassa wedessä, tulee siitä _lipeää_, jota
tarwitaan waatetten pesussa ja peseen (soopan) teossa. Isä polttaa
juuri sitä warten metsässä koiwuja ja haapoja tuhkaksi. Tästä tekee hän
lipeää, jonka sitten keittää muuripadassa kuiwiin, ja saapi siitä
ruskeaa _potaskaa_. Sitten polttaa hän sen walkeaksi ja myypi
kaupunkiin, sillä sitä tarwitaan wärjäykseen ja muuhunki.

Otanpa nyt multaa käteeni maasta. Mitä on multa? Multa on erinäisten
kaikissa luonnonkunnissa olewain ainetten sekoa. Siinä on jäänöksiä
mädänneistä kaswuista ja eläwistä. Sellaisissa aineissa hyötywät
kaswien juuret, ja siksi kutsutaan multaa, jossa on paljolta sellaisia
aineita, ruokamullaksi. Siksi höystetään peltoa, ja siksi kynnetään
sitä, että multa paremmin sekausisi, ja kaikki sen aineet paremmin
_lahoisiwat_ ilmassa. Mullassa on useita _maalajejakin_. Siinä on usein
sitä hyödyllistä _sawea_, joka on maalaji, joka kowenee tulessa. Siitä
poltetaan tiilejä. Siitä tekewät kruukunmaakarit sawi-astiamme, ja
posliinitehtaissa walmistetaan siitä talrikkiakin. Meillä on pellossa
punertawaa _merkeliä_, joka on hywin kaswawaa, ja siinä on sawea ja
_kalkkia_. Mutta kalkkimaata on enimmästi wuorissa.

Hietamaassa ei menesty wilja hywästi, sanoo isä, sillä hieta on löyhää
ja päästää sateen läpi. Hietaa on yleeseen sanomattomaan paljolta; kun
se on karkea-rakeista, sanotaan sitä someroksi. Mitä on hieta? Se on
hienonnettuja rakeita kowasta aineesta, jota kutsutaan _kiiseliksi_ ja
on _kiwilajia_. Ei mitään ole niin runsaasti maan päällä. Kuka woipi
lukea hiedan rakeet meressä ja rannoilla ja kankailla, joilla petäjät
kaswawat. Kiiseliä on se punanen _hietakiwi_, jota käytetään tahkoiksi,
ja kowa _pii_, joka antaa säkeneitä tuliraudalla lyödessä ja
_ukonkiwi_ (kuutilo). _Maasälpä_ (wältspaati) ja _kiiltoliuska-kiwi_
(katinkulta-kiwi) owat enimmästi kiiseliä. Ja näistä owat kowat
_kneissi- ja kraniittiwuoret_ ja sanomattomat harmaat kiwet yhdistetyt.
Wälistä on muita kiwilajia ikäänkuin pakattuina niiden sisässä. Niissä
näkyy _aluna-liuskakiweä, kiilto-liuskakiweä_ (katinkulta-kiweä) ja
_sawiliuska-kiweä_, jota saatetaan halkoa liuskoiksi ja tehdä
luwunlasku-tauluiksi kouluihin.

Muutamat wuoret owat löyhemmistä kiwilajista. Oletko nähnyt
kalkkikiwi-kalliota, josta murretaan walkeata _kalkkikiwiä_?
Ensin poltetaan kalkkikiwet suurissa uuneissa, ja niistä saadaan
kastelematointa kalkkia. Kun siihen kaadetaan wettä, ottaa se
hetkeksi kowan kuumuuden, ja tätä sanotaan kalkin kastelemiseksi.
Kalkkia sekoitetaan sawen ja hiekan kanssa, kun sitä käytetään
muurauspruukiksi. Olen nähnyt kowaa ja hienosyistä kalkkikiweä,
jota kutsutaan _marmoriksi_. Sitä on monennäköistä ulkomailla ja
maassammekin Ruskialassa. Siitä hakataan kauniita patsaita, portaita
ja kuwia. Ja kun mainiot mestarit owat weistimellään hakanneet
marmoriin kauniimpia ihmisten ja eläinten kuwia, täytyypä, kuwat
hawaittua, pysähtyä ihmettelemään, että niin paljo elämän näköä
on woitu mukailla kowaan kiween. Mutta, koska marmori on kallista
ja sitä löytyy harwassa, on hawaittu kalkista ja wihtrilliöljystä
saatawan walkea sekoitus, jota kutsutaan _kipsiksi_, ja se on paljon
huokeampaa. Tästä tehdään kipsikuwia, joita ulkomaalais-kipsimaakarit
kantelewat laudalla päälaellaan kaupungeissa myytäwiksi. Kowinta
kipsiä on walkea _alabasteri_. Mutta löyhintä kalkkilajia on
_kliitu_, jonka kaikki tuntewat, ja sitä on ulkomailla niin paljolta,
että siellä on kokonaisia kliitu-wuoria.

Sittenkin on wielä monia löyhiä kiwilajia. Äiti kihnasi messinkiä
kirkkaaksi kiwellä, joka oli niin keweää, että pysyi weden päällä, ja
sitä sanottiin _hohkakiweksi_. Isän paras piippu on _merenwahasta_,
joka on niin pehmeää kiweä, että sitä saatetaan leikata. _Wuolukiweä_
saatetaan wuolla ja warwata padoiksi. Muutamain kiwien luullaan ennen
olleen niin pehmeinä kuin muta on wedessä. Ja kun wesi, joka seisoi
yleiseensä maan päällä, juoksi pois, owat kiwet sittemmin kowenneet
ilmassa. Tästä woidaan selittää, kuinka muutamissa löyhemmissä wuorissa
on tawattu jäänöksiä kaswuista ja eläwistä mudassa, jossa ne sitten
owat kowenneet sen kanssa kiwiksi. Mutta harmaakiwi-wuorissa ei löydy
kiwettyneitä eli _kiwettymiä_. Sentähden luullaan harmaan kiwen olleen
maan päällä, ennenkuin kasweja ja eläwiä on ollutkaan. Mutta muut
wuoret ja kiwet owat tulleet ja kowenneet paljon jälempänä.

Tuolla kaupungissa näki äiti kiwen, joka wälkkyi kummallisesti
kirkkaana ja oli niin kowa, että lasimestari leikkeli sillä laseja.
Äitistä oli kiwi mieluinen ja hän pyysi sitä ostaaksensa muutamilla
kopeikoilla. Ei, sanoi lasimestari, se kiwi on _timantti_ ja woipi
maksaa enemmän kuin koko teidän tupanne. Tuleppa kanssani kultasepälle,
sanoi hän, niin näytän teille useita _kalliita kiwiä_. Sellaisia
löytään aiwan harwoin ja ne maksawat hywin paljon. Kun ne owat lasketut
sileiksi, sijoitetaan ne kultaan ja kalleisiin koristuksiin. Mutta
timantti ei ole muuta kuin puhtainta hiiltä, ja sentähden palaa se
kokonaan kowassa tulessa.

Äiti näki kultasepällä muitakin kalliita kiwiä, jotka kaikki oliwat
kowia, wälkkywiä ja läpikuultawia. Siellä näki hän helewän punaisen
_rupiinin_ ja sinisen _safiirin_. Hän kysyi keltasen _topaasin_ ja
wiheriäisen _smaragdin_ hintaa. Mutta niin paljo ei ollut äitillä
rahaa, että olisi woinut ostaa yhtäkään niistä. Ainoasti tumman
punainen _karnioli_ oli helpompi, ja sen osti äiti sormukseensa.
Tuleppas tänne, sanoi kultaseppä, niin saat ostaa _mukailtuja kiwiä_
helpolla hinnalla. Owathan ne kallisten kiwien näköisiä, waikka eiwät
ole niin kowia ja wälkkywiä. En huoli, sanoi äiti, en tahdo ylpeillä
petollisuudella. Jos ei minulla ole waraa ostaa sitä, joka on oikeaa,
niin en huoli teidän mukailluista kiwistännekään.

Isä oli kerran juonut terweydekseen wettä lähteestä, jossa se maistui
läkiltä. Tämä tuli siitä, että wesi oli juossut maan läpitse ja siinä
kohdannut rautaa ja muuta metallia, joista wähäinen osa oli irtaunut
weteen. Sellaista kutsutaan _mineraaliwedeksi_ (kiwennäiswedeksi),
sillä kiwet ja malmit kutsutaan _mineraaleiksi_ (kiwennäisiksi). Sen
lähteen tyköä löyti isä kiwettyneen puupalasen. Sillä muutamat kuolleet
kaswit ja eläinten luurangot, jotka owat kauwan maanneet maassa,
kastuwat läpi mineraaliwedestä (kiwennäiswedestä). Ja niin kowenewat ne
wiimein kuin kiwettyneet kappaleet wuorissa.

Isä sanoi: nyt olemme nähneet jotakuta kaikista kolmesta luonnon
kunnista. Ihmeellisesti ja wiisaasti on Jumala laittanut kaikki.
Eläimille ja kasweille on Jumala antanut pyöristetyn muodon, ikäänkuin
siksi etteiwät loukkaisi toisiaan. Mutta kiwille on hän antanut
särmäisen muodon. Ja kumma se on, että niiden särmät tulewat niin
säännöllisiä. Jos katselet ruokasuoloja, näet jokaisella rakeella
alusta olleen kuusi sileää siwua, juurikuin kuutiolla. Jos kaadat
kuumaa wettä wähäisen salpetteriko'on päälle ja annat weden sitten
jäähtyä, niin näet, kuinka salpetteri jälleen hyytyy wedestä
kuusikulmaisiksi neuloiksi. Sellaisia hyytyneitä neuloja ja kipeneitä
kutsutaan _kiteiksi_, (kristalleiksi), ja ne owat aina samallaisia
samassa aineessa.

Kiwikuntaa löytyy jokapaikassa; koko tämä suuri maapallo on siitä
kokoonpantu. Awarassa meressä on sanomattoman paljo suolaa, kaikkein
eläinten luissa on on kalkkia, ja itse ihmisen weressä on rautaa. Joka
paikkaan on Jumalan kaikkiwiisas käsi lewittänyt luonnon aineet niin,
että alin-omaa syntyy uusia olentoja siitä, joka näyttää kuolleelta
silmiimme. Kaswit nousewat ylös mullasta, eläimet eläwät kasweista ja
ihminen taas saapi rawintonsa kasweista ja eläimistä. Ja niin on kaikki
luonnon kunnat kiinteimmässä yhteydessä keskenänsä. Ja niin on Jumala
joka paikassa, ja joka paikassa näkee ihminen Hänen äärettömän
kaikkiwaltansa jälkiä.

Kullasta ja hopeasta.

Kulta, jota ihmiset niin paljon haluawat, tulee tänne Wenäjältä ja
Amerikasta. Wälistä löydetään sitä puhtaana. Brasiliassa löydettiin
kerran kultakappale, joka painoi 128 (sata kahdeksankolmatta)
leiwiskää. Wirrat ja ojat tuowat muassaan kultaa wuorista. Silloin
painuu raskas kulta wirtain pohjalle. Sieltä otetaan hieta ja
_huuhdotaan_ astiassa; ja koska kulta on raskainta, laskeupi se
ennenkuin hieta pohjalle. Sitten sulataan kultaherneet kappaleihin.
Suomessa on etsitty kultaa Kemissä ja Kuusamossa; mutta sitä on
löytynyt niin wähältä, ettei saalis ole maksanut työwaiwaa. Muutamia
wuosia jälkeenpäin leweni huhu, Kalifornian maassa löytywän
suunnattoman paljo kultahietaa. Sinne matkusti monia tuhansia ihmisiä
kaikista maailman paikoista, äkkiä rikastuaksensa. Ja paha woitonhimo
oli niin willinnyt niitä, että moni mies lähti pois waimonsa tyköä, ja
wanhemmat lastensa tyköä, ja lapset wanhempainsa luota. Ja ne myiwät
kaikki mitä heillä oli kotona ja jättiwät toimituksensa, päästäkseen
kultaa kaiwamaan. Mutta kun tuliwat Kaliforniaan, oliwat siellä kaikki
elämän tarpeet kauhean kalleita. Monta kuoli nälkään. Toiset tekiwät
yötä ja päiwää kowasti työtä wedessä ja rapakossa, josta hakiwat
kultahietaa. Moni menetti kultansa ja henkensä ryöwärein käsissä.
Niin tuliwat jotkut harwat rikkaiksi: mutta moni menetti henkensä
wiheliäisyydessä ja köyhyydessä. Ja ne, jotka pahoilla mielin palasiwat
takaisin kotiinsa, huokailiwat surulla, kun pahalla ahneudella on niin
usein waltaa syntisen ihmisen sydämessä.

Kaiwoksista.

Kun laskeutuu alas sywiin kaiwoksiin ja näkee kaiwoswäen liikkuwan
tulisoittoineen, tuleepa ajattelemaan saduissa mainittawia
lintukotolaisia, jotka takoiwat kultaansa maan sisuksissa. Wälistä
laskeutaan niihin alas tikapuita myöten; mutta sywimpiin kaiwoksiin
wiwutaan ihmisiä korissa. Fahlun kuparikaiwos ja Dannemoran rautakaiwos
owat kaksi niin sywää kaiwosta Ruotsissa, että saisi panna neljä
kirkontornia päälletysten seisomaan, ja tuskinpa ne sittekään
ylettyisiwät kaiwoksen pohjasta ylimmäiseen maapintaan. Useat kaiwokset
menewät alemmaksi meren pohjaa. Täällä Suomessa ei ole niin sywiä
kaiwoksia; mutta Orijärwen vaskikaiwos saatetaan werrata olewan kahta
kirkontornia sywän. Ja kaiwoksissa hakataan metallein malmia pitkistä
solista, joita kutsutaan _kaiwoskuopiksi_. Mutta on suolakaiwoksiakin.
Pienen kaupungin tienoilla, jonka nimi on Wielizka, Galizian maassa, on
niin awaroita suolakaiwoksia sywässä maan sisässä, että ne owat kuin
suuri kaupunki katuineen ja torineen. Ja sellaisia toreja on siellä
kolmikerrassa päälletysten. Siellä hakataan wuorisuoloja seinistä, ja
aiwan kaunista on se katsoa, kuinka miljonittain suolan rakeita yleensä
kimaltelee walkean walossa, jos mihin katsoisi. Ihmiset ja eläimet
menettäwät siellä kyllä usein henkensä, kun katto pudota rysyää niiden
päälle. Ja sitten käypi niinkin, että wasta monien wuotten perästä
löydetään niiden ruumiit muuttumattomina. Sillä suola on tunkeunut
niiden läpitse ja warjellut niitä mätänemästä.

Kiwettymisistä.

Usein poljemma me, käwellessämme maalla, jäänöksiä muinais-ajan
kaswuista ja eläwistä. Niinpä löytyy suuria wuoria, jotka owat
näkinkenkäin kuorista; koko suuri Berlinin kaupunki on rakennettu
maalle, joka on wesiäisten jäännöksistä. Muutamissa kylmissä maissa on
kaiwettu maasta elehwanttein ja muiden eläinten luita, joita eläimiä
on wieläkin kuumissa maissa. Onpa nähty jäännöksiä sellaisista
muinais-ajan eläinpuwuista, joita ei enää olekkaan maan päällä. Wälistä
owat nämä luut kiwettyneinä. Kuitenkin käypi se useimmin niin kaswein
kanssa. Englannissa ja muissa maissa on useampain sylien sywyydestä
maassa löydetty suuria metsiä, jotka owat olleet warsin mustat ja
kowat. Sellaisista muinoin hiiltyneistä ja sittemmin kiwettyneistä
metsistä on kiwihiili tullut maan sisässä. Onpa löydetty kiwettyneitä
jywätähkiäkin. Maan sisästä on kaiwettu wanhoja puita, jotka owat
olleet rautamalmiksi muuttuneita. Muutamissa mineraali- (kiwennäi-)
lähteissä nähdään aiwan pian sellainen muutos. Jos tänä päiwänä panen
kukkaisen sellaiseen lähteesen ja otan sen huomena siitä ylös, näenpä
kummallista. Kukkaan ja lehtiin yleensä on tullut kowa kuori, joka on
kokounut wedestä, ja koko kukka näyttää kuin olisi leikattu ruskeasta
kiwestä.

Kaikellaisista aineista.

Aikaa sitten tuli eräs laiwa haaksirikkoon luotoja wastaan meressä, ja
töin tuskin pelastiwat merimiehet itsensä weneillä. Märkinä ja
kontettuneina tekiwät he rannalle ison walkean kuiwatakseen ja
lämmittääkseen itsiään. He mieliwät keittää ruokaakin ja paniwat
natronisuola-tönkkejä padan alle. Kun natronisuola kowassa kuumuudessa
suli hiedan kanssa yhteen, näkiwät merimiehet ihmetellen, että siitä
oli tullut _lasia_. Siitä ajasta on alettu pitää lasiruutuja
akkunoissa. Wiheriäiseen lasiin kelpaa takkatuhkakin, mutta walkiaan
lasiin tarwitaan joko natronia tahi potaskaa ja ruskeaa kiweä. Lasia
wärjätäänkin ja lasketaan sileäkulmaiseksi. Kauniilta se kyllä näyttää,
kun lasinpuhaltaja puhuu ilmaa sulaneesen lasi-aineesen ja siitä
walmistaa putelleja ja lasipalleja.

Fahlunin suuresta vaskikaiwoksesta Ruotsissa on wanha tarina. Muuan
suomalainen paimen hawaitsi kilinsä kyljen olewan punaisena. Paimenella
teki mieli tietää, mistä tämä oli tullut ja huomasi pian, että kili oli
maannut sillä paikalla, jossa vaskea löytyi wuoressa. Näin löydettiin
Pohjolan rikkain vaskikaiwos. Waskiseppä ei kuumenna waskea, niinkuin
rautaseppä tekee raudalle, waan takoo sitä kylmänä. Kun hän tahtoo
liittää kahta waski-kappaletta yhteen, ei hän saa niitä kiinni
takomalla, waan hän yhdistää ne messingillä. Se on metallien
juottamista.

Kun muutamanlaisia _hartseja_ eli pihkoja sulataan öljyssä, jota
kutsutaan tärpätiksi, saadaan siitä _wernissaa_ (kiilto-öljyä), jolla
monellaisia teoksia _lakeerataan_ (kiilloitetaan). Liimaa walmistetaan
nahasta, sarwista eli luista, kuin niitä keitetään wedessä.
_Läkkiä_, jolla kirjoitetaan, tehdään pienistä tammen käwyistä ja
rautawihtrillistä. _Tärkki_ on hienoa jauhoa, jota on monellaisissa
juurissa ja siemenissä. Leipätaikinan annetaan _kohota eli nousta_,
että leipä tulisi mureaa. Mutta kun imelänlainen neste on käynyt, ei
sillä ole enää imelän makua, waan se on wäkewää. Siinä on _wäkiwiinaa_
(spirituswiinaa). Onpa monellaisissa kaswuissa makean- eli
sokeri-ainetta. Sentähden saatetaan tehdä wiiniä ei ainoastaan
wiinapuun rypäleistä, waan pihlajan ja tuomen marjoistakin. Palowiinaa
poltetaan elosta eli imelletyistä potaateista, joita pannaan mäskiksi
ja käytetään. Sitten kulkee palowiina höyrynä jähdytys-astian läpi, ja
rankki jääpi jälelle. Mutta se on ilkeä taitoteos, sillä ei koskaan ole
mikään taito tehnyt niin paljo pahaa maailmassa. Ennemmin panemme
_olutta_ ja _sahtia_ maltaista, jotka ensin keitetään wierteeksi, ja se
sitten käytetään. _Simaa_ (mesijuomaa) walmistetaan hunajasta ja
wedestä kryytein kanssa.

Orijärven vuorikaiwos.

Kävipä ryske julma Manalassa,
Mä tunsin jalkoin alla tutinan,
Eteeni näin maan kidan aukeevan.
Mä huusin: "mienkö nyt Pohjolassa,
Mit' olen kuullut maista etelän:
Syvyyden kaupunkeja, maita nielevän!"

Ei, senhän toimi, taito aikaan saapi,
Heit' tulikin ja vesi tottelee,
Kovia kallioita halkaisee,
Tuo malmin esiin, sitten puhdistaapi,
Niin että sillä vaikka kultaa sais,
Kun Perunmaalle asti kaupittais.

Teollisuuspa näin, mi siivet antaa
Kaupalle, neron kanssa kilpaillen
Maailman seudut liittää yhtehen.
Näin Suomen mieskin unhotettu kantaa
Maailman markkinoille viimeinkin
Mit' uutta mietti hän ja saatti ilmihin.

Timantti.

Arabiassa muinoisin
Mies vanha Amru eli.
Vaikk' oli köyhä, kuitenkin
Luojaansa turvaeli,
Hätänsä, huolens ainian
Vaan heitti haltuun Jumalan.

Joelle kerran tultuaan
Hän huomas kiven täällä,
Mi kiilteli kuin loistoissaan
Veshelmi kukan päällä.
Hän korjas kiven lystikseen,
Vei kummaksi sen lapsilleen.

Leluna lasten oltuaan,
Se nurkkaan viskattiin,
Vaan pantiin lakeen riippumaan.
Kun loistons keksittihin.
Ei Amrull' ollut kynttilää,
Siis lyhtynä pit' olla tää.

Illalla tuli kauppamies
Ja kiven kirkkaan keksi:
"Tuo kivi myyppäs, tai kenties
Sen annat ilmaiseksi."
"No", vastas Amru, "ota vaan,
Jos nauhan rinkeliä saan."

Mies kiven otti kaunoisen,
Pääkaupunkihin läksi,
Sen kauppas kultasepille
Taas muille myytäväksi.
Niin rikast ei vaan kohdannut,
Jok' ois sen ostaa mahtanut.

Näet, kun se oikein saatihin
Kirkkaaksi kanteiltansa,
Se timantiksi nähtihin
Isoimmaks lajiansa;
Kuningas kruunuuns osti sen,
Siit' tuhansia maksaen.

Hän pidot piti köyhillen
Nyt kruunun kunniaksi,
Myös Amrun lapset kerjäten
Tulivat vierahaksi.
"Lyhtymme", huusit, "katsoppas,
Pitävi päässään kuningas".

Kuningas tämän kuultuaan
Luo viittas kauppiasta,
Ja päätti kohta, tultuaan
Selvälle asiasta:
"Sä rahat anna Amrullen,
Saat rinkelisi jällehen."

Luonnonkirja