Syntinen ja Vapahtaja
Sielu:

 Janoat, rakas Herrani,
 Sielujen pelastusta;
 Halajat nostaa sieluni –
 Oi, kiitos! kirousta
 Sieluni tuntee – kauhea
 On synnin julma valta –
 Oi, nosta, auta minua
 Jo kadotuksen alta:

 Jeesus:

                   Joh. 4. 10, 13, 14.

 Jumalan lahjan ihanan
 Jos, sielu, ymmärtäisit,
 Elämän vettä minulta
 Ottamaan ennättäisit,
 Jumala antoi Poikansa
 Syntisten auttajaksi;
 En tuomitsemaan tullut ma,
 Vaan anteeks’-antajaksi.

 Jos käsittäisit: Jumala
 Lahjoitti rakkahimman
 Poikansa; Isän helmasta
 Hän tuli, kallihimman
 Toi lahjan: ijankaikkisen
 Elämän syntiselle,
 Jok’ uskoo, ottaa vastahan,
 Antauu Kristukselle.

 Tää kirkas lähde elämän
 Avattu jokaiselle.
 Nyt Poika sielun itkevän
 Vie Isän sydämmelle;
 Ja kaikki synnit annetaan
 Armosta anteheksi
 Ja synnytetään uudestaan
 Karitsan kaltaiseksi.

 Ei ole tämän maailman
 Kurjissa kaivoloissa
 Se vesi, mikä janoovan
 Tyydyttää – nautinnoissa
 Vain omantunnon tuskia
 Synnyttää meno turha;
 Ja kunnia ja tavara
 On monen sielun murha.

 Ken ikään tahtoo nauttia
 Maailman hettehestä,
 Hän polttavassa janossa,
 Kuoleman heltehessä,
 Ei löydä veden pisaraa
 Kielensä kostukkeeksi,
 Vaan ijankaiken janoaa,
 Jää tulen kekäleeksi.

 Ken juopi vettä elämän
 Ijäisen lähtehestä,
 Ja rakkautta elävän
 Jumalan sydämestä.
 Armosta, kautta Kristuksen,
 Alati ammentaapi,
 Hän tyydytetyks’ janonsa
 Ajassa tässä saapi.

 Sillä se silmä lähtehen
 Uskovan sydämmessä
 Kuohuva onpi ainainen
 Siunaus elämässä.
 Asunto Pyhän Hengen on
 Se sydän autuainen:
 Siin’ ilo, rauha verraton,
 Rakkaus taivahainen.

 Sielu:

 Ma olen kurjin syntinen
 Ansainnut kadotuksen,
 Tuomion monenkertaisen,
 Voi, ikikirouksen!
 Oi, yksin Sinä ymmärrät
 Tilani, kurjuuteni,
 Turmelukseni käsität
 Ja suuren pahuuteni.

 Oi, syvyydessä sieluni
 Valittaa kujerrellen,
 Ma vaivun, auta Herrani!
 Suurelle syntisellen
 Jo anna armos lohdutus
 Ja kalliolle nosta
 Vajoova jalka – kadotus,
 Jo uhkaa – älä kosta.

 Jeesus:

                    Joh. 4. 26.

 Ma olen tullut Messias
 Etsimään kadonneita;
 Ma kuolin sinun puolestas,
 Armahdan eksyneitä.
 Rakkauteni palava
 Kaikkia syntisiä
 Etsii – ja etsii sinua,
 Kuin ylkä ystäviä.

 Ma annan sulle itseni,
 Armoni, aarteheni,
 Ijäisen ystävyyteni
 Ja morsiamekseni
 Kihlaan ma sinut uskossa;
 Ja lumivalkeaksi
 Pestynä olet ihana
 Isälle lapsoseksi.

 Sielu:

 Oi, armon äärettömyyttä,
 Oi, suurta rakkautta!
 Voi, tätä kylmää sydäntä!
 Voi, suurta luopumusta!
 Mutt’ anna sekin anteeksi,
 Epäilys, synti poista!
 Oi, tule sydämmeheni
 Ja rakkautta loista!

 Oi, loista sydämmeheni,
 Sen kylmyys, kurja saasta
 Pois polta rakkautesi
 Tulella, irti maasta
 Sieluni iki-irroita,
 Oi, anna kirkkautta
 Sieluni nähdä Sinussa,
 Kasvojes valkeutta!

 Ett’ aina oisin Sinussa
 Ja minun sydämmeni
 Temppelis – jossa asuva
 Johtaisit askeleni;
 – Silmäni aina avaisit
 Näkemään tahtoaisi,
 Ja Henki haavas kallihit,
 Minulle kirkastaisi.

 Ma uskon, epä-uskoni
 Sa poista – lisää aina
 Uskoa, ole eloni,
 Leimasi pyhä paina
 Mun sieluhuni – tulella
 Kastele elämäni,
 Ett’ oisin tosi suolana,
 Valaise pimeäni!