Wladimir Suuri


Ensimäinen runoelma. 

 Läntisten mäkien yli täys-kuu mahtava nousi,
 Pilvistä pilkistäin hopean-värisistä, ja siunain
 Oivan Theodosian ja Wladimirin loistavan leirin.
 Keskellä päällikköin ylimäisenä valtias istui
 Ruhtinas-teltissään, jota kirkastivat tulisoitot.
 Maljasta kultaisesta ja helmitetystäki lakki
 Viinin virtoja hän, makeaa simaviiniä Lesbon.
 Soittaja kantelettaan siell’, ketterä-sorminen, soitti;
 Kun säveleet nämä soi, ihanaa kaks impeä Kreikan,
 Harsoihin puetut, hivuksissaan kukkiva seppel,
 Hyppeli riemuiten yli-ympäri sankariseuraa.
 Juhlien loistopa ei, sävelten ei tenhosa voima,
 Kaunon katsehet ei, rypälten ei kiiltävät helmet
 Voi toki rauhoittaa katuvan sydämen kivut, eikä
 Tuntoa tyydyttää, eikä hengen rientoa estää
 Yöstä ja kahleistakin valo-ilmoihin menemästä.
 Istui valtias valjuna, peitti sen otsoa pilvi.
 Näinhän säikähtyneen merimiehen silmähän astuu
 Kallio hirmuinen, joka taivahan pilviä uhkaa.
 Istui miettien vaan Wladimir, kuin nukkuva oisi.
 Eipä hän katsonut nyt rehevää, komeaa urolaumaa,
 Eipä hän kannelten ilosoittoa kuullut, ei nähnyt
 Lempeä lemmetärten; nepä tyttöjen huntujen alta
 Pilkutti piilostaan, kuten virvat vilkkuvat yöllä.
 Sielua varjosi yö, tärisytti nyt rintoa tuska.
 Myrkkynä huulillaan sulo-viinin nestehet juoksi.
 Hirveä hiljaisuus oli kullasta välkkyvän lauman.
 Kylläpä kai näkivät itsvaltiahan kivun kaikki,
 Ei toki rohjennut herättää sen sielua ykskään.
 Iivan, kiittelemään ani valmis, haasteli vihdoin:
 ”Ruhtinas Novgorodin, pajareitasi miksi sä vaivaat?
 Käske, ja hälvenevät pimeät sun otsasi pilvet,
 Ruhtinas-päästäsikin yö-himmeät huolesi poista.
 Sykkielee sydän meiss’, vapisemme ja pelko on suuri,
 Kasvojen hallitsijan, kuten päivyt, mentyä pilviin,
 Emmekä hengitäkään, siks kuin sun silmäsi meidän
 Mieliä virkistää, elämään taas kutsuvi meitä.
 Mistä sun tuskasi on kotosin? Niin kaukana kuin tuo
 Vihreä maa merien tytär on, niin kaukana kuin ui
 Taivahan hattarakin, sun vertaises kuka onpi?
 Rurik’in istuimella sa herrana oot mehu-maiden;
 Mitäpä polveillen sata virtoa kastavi viljan.
 Kansaki herttaisin, vakavin mikä mailmassa onpi,
 Suojavi istuintas sakeasti välkkyvin keihäin.
 Kentillä karjoja käy kovin paljon, ruohoa syöden.
 Viljavat pellot myös, vihannaiset, tuutien hiljaa
 Tuulissa, aaltoilee; tähät kantavat helmiä kasteen.
 Ui kalaparviakin hopeaisia virtojen veessä.
 Tunturit on hopeaa täpötäynnä ja kultoa myöskin.
 On kai vaskea niissä ja rauta, mi miehiä murhaa.
 Niiden ympärill’ on ikivanhoja metsiä, joissa
 Käy otus-laumoja oivia, joilla on kirjavat turkit.
 Vuotavi virrottain sulosin sima ontelo puista.
 Kaupunki Novgorod’in joka peilavi Wolkovin veessä
 Vanhoa kauneuttaan, sekä Pleskov, Kiova ja Isborsk
 Tahtoas tottelevat; samaten väki Kāsan’in seudun,
 Niin myös Bōg’in, tuon komean, jumalaallisen virran.
 Jalkojes juurehen, kas, pani kruununsa valtias Puolan.
 Bjarmien maa varakas, jota jäämeren aalto ja Wienan
 Huuhtovi, kuss’ jumalan pyhän temppelin turvissa vielä
 Hautovat aarteitaan lohikäärmehet, palvelias on,
 Eurōpan etelässä myös Taurian saarento kohta.
 Ihminen itselleen niitäkään ei mieliä voisi
 Pinnalla maan matalan, jota taivas ei antanut sulle.
 Maalima, voittamanas, tuo nöyriä uhreja sulle;
 Luotolot Aigēan sinullen sulo-viiniä antaa.
 Naisia nuoria saat Cirkassian maista ja Kreikan.
 Heillä on kultaiset kiharat, ihanat punaposket;
 Heilläpä oppia on pito-pöydän piirissä taiten
 Hyppelemään, himojas sytyttäin sekä laulaen myöskin
 Sieluas tuudittamaan, levätessäsi untuva vuoteess’,
 Tultua tähtisen yön. Ylistää nimeäs joka kansa.
 Kun sodit, suojanas on jumaluuden säihkyvä kilpi.
 Itkevät kahleissaan nyt jalkasi eessä ne, jotka
 Valtaas vastustivat; vapisee, peläten sinun miekkaas,
 Ylpeä Bytsantskin sekä risti ja keisarin istuin.
 Kun olet taivaasen jumalten ihanaan iloseuraan
 Astunut, miekkoinen, viho-viimein, kansasi murheeks,
 Temppeliks muuttuva on jalo istuimes, iki uhriks
 Slāvien kunnioitus, ja sun mainettas, pyhä urho,
 Varrella vuos-satojen, ylistää yhä kultaiset harput”.

 Soi pajarin puhe näin. Sanelee jalo ruhtinas surren:
 ”Taukoa kiittelemäst’ mua, Iivani. Taivahan kansa
 Yksin autuas on; pikarista se vaahtoavasta
 Juo jumalten makeaa ilomettä, ja huoleti aikain
 Virtahan kurkistaa, haluten yhä katsoa, kuinka
 Hukkuvat aaltoihin vähitellen vuodet ja kansat.
 On maja autuuden, kuka ties, ylä puolella tähtein.
 Merten vyöttämä maa tosiaan koto on kirouksen.
 Ihmisen sielu, mi on valo-ilmojen siittämä lapsi,
 Harhailee pimeän elämän sumupolkuja pitkin,
 Ain’ yhä eempänä vaan kotomaasta ja sammuvi viimein.
 Vaikkapa kaunistaa puna-purpura, kruunuki meitä,
 Vaikkapa orjanakin moni kyntävi sarkoja vieraan,
 Kaikillen toki on kova kohtalo suotuna meille.
 Synnymme maalimahan alastonna ja hoitoa vailla,
 Valmihit itkemähän; elämän tään laaksojen teillä
 Kumppaninamme on vain sumeain surujen paha parvi.
 Tummaan tuonelahan viho viimein uuvumme kaikki.
 Oi, mua hirvittää, manalan majahan kun ma katson!
 Ei uro kannelten helinää, ei maljojen siellä
 Kuuntele riemastuin; sulo-suuta ei neitinen anna.
 Torven ei helähys, jota vastavi kallioseinä,
 Kutsua voi sotahan sitä urhoa, min peri tuoni.
 Tuima on tuskani, kun tuo ihmiskohtalo kurja
 Mielehen juolahtaa, elämän kun pulmoa muistan.
 En toki vaikenemaan minä saa noita ääniä, jotka
 Henkeä vaivaavat. Ei öisinä hetkinä yksin,
 Voiton juhlanakin, huvituksissa tainnuttavissa
 Kuolema korvahan soi, pakenee hymy huulteni kauas.
 Ystävät, miekkoinen olen teistä, on onneni oiva!
 Oi, on tuntematoin kipu teille, mi purpuran alla
 Rintoa syövyttää; salatut ovat vaivani, jotka
 Kammiohon kuninkaan, jopa rintahan hiipivät hiljaa
 Porttien suljettuin, väkeväin sotavahtien kautta,
 Kourin rautaisin käsittäin mua, kun minä istun
 Uhkeissa pöydissä, kun olen vuoteilla kimmoavilla.
 Oi, kun astunut on sisähän tuo hirveä haamu,
 Linnassa loistavi niin valo lamppuin kuin tuli hornan;
 Vieraat kalpenevat, helisee kuni kuolema kannel.
 Haudan holviksi myös sali juhlainen heti muuttuu.
 Ah, minä hylkynä oon, minuhun on suuttunut taivas!
 Hiljaisuus kun on matalan maan päällä, ja yö kun
 Tähtilöteltan luo, komean, yli maiden ja merten,
 Haamuja liitelevän näen leirini vieressä aivan.
 Korvahan soi kamalin valitus, kuni itkisi tuoni.
 Taas kun kirkkaimman valon antavi päivä, kun astun
 Joukkojen keskellä istuimelleni kultahiselle,
 On kuni kuuntelisin kuminan sopahuttavan mulle:
 ”Ruhtinas, jalkasi alla jo suutaan aukovi horna;
 Päällä sun pääsikin on verinen säde-miekka, mi uhkaa.
 Tiedän, ystävät, mie toki keinon, jonka ma keksin,
 Pelkoni poistamahan. Kun raikuvi räikeä torvi,
 Ankara voimassaan, orihit kun hirnuen polkee
 Taisteluinnossaan, kun liehuvi lippu ja välkkyy
 Miekat sankarien sekä joutset jännitetään myös.
 Oi, minä riemastun, ilo valtavi henkeni silloin!
 Kuulkaa siis, pajarit, mun käskyni, valmihit olkaa,
 Muurit Theodosian väkisin verituiskujen alla
 Ottamahan, kun Koi, punasormi, jo on näkyvissä.
 Menköön nyt joka mies uni-kullan helmahan, jotta
 Voimistuis sotahan; herätkää varahin, kun jo pilvess’
 Leivonen riemuiten livertää, ja kun loistava päivyt
 Lippua heiluttaa itärannalla ruskean taivaan”.
 Vaikeni, nousikin hän, kumartain menivät pajarit pois,
 Leiri jo uinahtaa, meret valtavi yö sekä maatkin.
 Vaan ihan yksin on tuli-tuskissaan Wladimir nyt
 Untuvavuoteessaan. Surumielin kuutamo telttiin
 Katsoa tirkistää; sini-ilman tähtilölauma
 Loisteli loitompaa, kuten hautojen holvissa lamput.
 Koskien virtaavain kova pauhina loittoa kuului,
 Min humu tuulenkin lähisten kypressien latvoist’.
 Näin yli seutujen soipi Cecilian soitto ja laulu,
 Kun valitus, hätä maan ylös nousevi temppeli-suojist’
 Siivillä soitannon sulo-sointoisen, tykö Luojan.
 Silmän kyynelisen Wladimir ylös loi avaruuteen.
 Taivahan aavistus sydämen sai sykkimähänkin.
 Sormet ristihin hän pani, ei toki voi rukoella.
 Äkkiä ui valovirroissa valtiahan lepovuode.
 Soi sävel taivainen, hajahus suloruusujen tuntui.
 Silmäsi nyt Wladimir ylös; päällään loistava taivas
 Kaarittaa kupuaan. Oli taivas tää ihanampi
 Tuota, mi liepeiltään ihan kultainen, Aatamin, Eevan
 Vuoteen tuoksuavan yli loisti, kun lauleli kertut.
 Purpurapilvien päällä ja tähtimöt kutrien kullass’,
 Kas, valo-vaatteissaan mitä kaunihin nuoriso maahan
 Asteli verkalleen. Pyhimysten joukosta jotkut,
 Maljoja heiluttain, paratiisin suitsutust’ kaasi;
 Toiset harpuistaan hyväsointoisist’ lumi-sormin
 Loihtien kutsuivat esihin sulo-sointuja, toiset
 Köörissä laulelivat tään juhlaisen suruvirren:
 ”Oi, älä riehu sie, Wladimir, niin ristiä vastaan!
 Kuolleilla kristittyin älä kylvä kukkivat kentät!
 Pelkää tuomarias! Iki-taivahan kostoa huutaa
 Kristittyin veri, min sotakentillä vuodattanut oot,
 Huutavat kaupunkien muserat sekä templien myöskin.
 Syntisi saarnailee, tuhatkieli, ja syyttävi aina.
 Oi Wladimir, kadotuksen reunalta pyörähä taappäin,
 Ennenkuin iki-yö sun päiväsi nielevi, polkus
 Piilossa on pimeän. Oi, sammuta turmio-soihtu!
 Notkista katuen sun polvesi juuressa ristin.
 Puu elämän on tää lunastuksen loistava risti;
 Maata se varjostaa ja sen ruusut kukkivat kauniit.
 Sen sulo-suojassa jos olet hetken, sielusi tuska
 Kyynel-virtana on heti vuotava, rientävä kauas.
 Tyynenä sykkivä on sun rintasi, viilein siivin
 Lohdutus-enkeli on sun sieluus lentävä, taivaan
 Riemastus povehes niin astuva kuin kevät maahan.
 Näätkö sä kaupungin, Wladimir, pyhän kaukana tuolla?
 Kas, punasormellaan iki-Koi sen torneja maalaa.
 Ei ole muuria siellä, ei miehet miekkoja kanna;
 Istuin rakkauden vaan saartama on pelastettuin.
 Huoleti autuahat asuvat siell’, juhlia viettäin.
 Ei hätähuutoa sen katu kullilta koskahan nouse;
 Ei majojen makeain soraa-suojista huokaust’ kuulu.
 Ei ole tahroa siellä, mut kukkiva kauneudessaan
 Käy suku ihmisten ijänkaiken palmujen alla.
 Niin jalo, kaunoinen oli ihminen Edenin maassa
 Aikojen aamuna, kun Jumalan kuva hän oli vielä.
 Oi, Wladimir, pyhien ilolaumaan etkö sä mieli?
 Etkö sä itselles ijankaikkista kruunua soisi?
 Ihmishengelle on koko maa ja sen kunnia ahdas.
 Taivahan valtio vaan rajaton sekä suuri on tuolla.
 Herrapa yksin sen sädekruunuja laskea taitaa”.
 Vaikeni kannelten sulo soitto ja raukesi veisu;
 Tuo valo-ilmestys, kuten ilmiö, sammuen haihtui.
 Silmin huikenevin makas’ haltija Novgorodin nyt.
 Milloin katsovinaan oli enkeleit’, räikeän soiton
 Milloin kuulevinaan. Kun vihdoin tointuvi jälleen,
 Ihmeen huomasi taas. Valohon puetettuna niinkuin
 Aurinko paistava, kuin lumivuorten valkea vaippa,
 Kas, mitä kaunoisin oli nainen vieressä vuoteen.
 Seppeli kultainen koristus oli käkkyräpäisen.
 Hälläpä kiilteleväss’ kädessään oli liehuva palmu.
 Tyyni sen silmäys ol’. Majesteetin kaunihit kasvot
 Myös oli; loisteli niist’ tyven mieli ja lempeys lämmin.
 Paistavi kuutama niin haju-yönä, mi selkeä onpi.
 Suun punahuulet hän avas’ auki, ja leppeä lausui:
 ”Oi, älä hämmästy, Wladimir, mua! Mainio Olga,
 Äit’ Sviatoslav’in, oon; Helenaks mua kutsuvi taivas.
 Peljättiin nimeäin, tuhannet mua totteli muinoin;
 Mutta jo sammunut on mun suuruus kuin uni turha.
 Vietän nyt parempaa elämää pyhimyksien kanssa.
 Munkin rintani vaan himojen oli kenttänä muinoin.
 Sielua varjosi yö; tämä kaukana eksyvä tiennyt
 Ei parempaa olevan, kuin maa ja sen hukkuva onni.
 Teurastin minä kuin sinäkin veri-uhreja ennen
 Haamuillen pakanain; oli ristin voittava voima
 Tuntematon minullen, sekä myös tuo autuas lauma,
 Min koto korkea on, ihanin isä taivahan Herra.
 Katseli armahtain katalaa tytärtään toki Luoja,
 Pois Hän poisteli yön, palamaan pani kynttilän mulle.
 Muutuinkin heti mie, suli rintani entinen kylmyys
 Taivahan rakkauden sätehissä, kuin talvien nietos.
 Rintani uljuuskin savupilvenä hälveni kohta.
 Mun elo muinainen alas illan ruskohon vaipui,
 Maalima kunnianeen katos pois, ja ma itkussa silmin
 Uusia päiviä näin, mitä loistelevimpia, taivaass’.
 Niinkuin neitinen, kun tään maaliman rakkaudesta
 Sen sydän sykkielee ja sen ruusuja kastavi kyynel,
 Yksin kulkevi vaan hämy-puistojen teitä, ja luulee,
 Lähdetten liristessä ja kerttujen lauleskelessa,
 Lemmikin helmassakin makeassa jo uinuavansa,
 Min muakin muassaan joku sielun tenhosa voima
 Kauas korpihin vei, ja mun sieluni estelemättä
 Sielläpä huoleti sai sulo sulhoa taivahan muistaa.
 Kuinkapa rohkenisin Jumalan etehen toki tulla?
 Peilihin tutkinnon minä kurkistin; sepä näytti
 Kolkon sieluni, min lumikaunistus oli täynnä
 Syntien tahroa vaan. Tärisytti mun rintoa silloin
 Hirveä hämmästys; katuen minä armoa pyysin.
 Ei Ijankaikkinen oo katuvan hätähuudolta koskaan
 Korvansa sulkenut viel’: lähetettiin enkeli mulle.
 Hän sovintoon minut vei, pyhitykseen sieluni johti.
 Päätäni notkistin, pyhän kastehen virtahan astuin.
 Kruununi loistelias pian nunnan huntuna liehui.
 On katumuksella katkera juuri, mut runkopa kantaa
 Tähkiä kultaisii ijänkaiken; itku sen muuttuu
 Taivahan helmikkeeks’, hekumaksi sen ankarat tuskat,
 Luostarikammiossain kuluivat mun päiväni hiljaa.
 Ristin juuressa niin elo virtasi kuin puron aalto
 Vuorilta liukahtaa, alas juosten helmahan laakson.
 Maalima unhottanut oli loistavan Olgan, mi ennen
 Oil sota-sankaritar; oli kuin olisin manalassa.
 Nunnana kumminkin elämää ihanampata vietin.

 Enkelilaumojakin kävi luonani aamuin ja illoin,
 Sielua lohduttain sekä lääkiten tuntoni haavat.
 Katsoppas, Wladimir, mun luostarinuttuni musta
 On valovaippana nyt, päähuntuni kruununa kiiltää.
 Taivahan miekkoisist’ ilo-ilmoist’, palmua kantain,
 Maalimahan matalaan minä riemuiten alas katson.
 Kaikkine seppelineen, huvineen tämä allani pyörii.
 Ei toki taivahat voi läkähyttää lempeä, jolla
 Lempivi lapsia äiti, ja taivahan Tābori-tarhoiss’
 Rintamme sykkielee, kun maata me muistamme vielä.
 Kylläpä kyynelkin mun kirkkahan silmäni kaihtaa
 Luojani istuimen liki-tienoilla, autuain kesken,
 Kun alas katsahdan matalan maan päälle, ja silloin
 Novgorodin, Kiovan sekä Sarmati-puistojen helmoiss’
 Helvetin valloillen palavan näen hirveät uhrit.
 Kuuntele pyyntöni nyt, Wladimir sinä! Suo toki armon
 Armahan auringon Venäläisten maalle jo koittaa!
 Sie kera kansasikin etehen ihanan elo-ristin
 Notkistu katuen! Kas, ristin juhliva merkki
 Voittoja, voimaakin sekä mainetta antava onpi
 Kansallen Venäjän. Iki-päiväks’ kirjahan Herran
 Kirjoitettuna on tuli-kirjaimilla se päätös.
 Volgan tienohillen näen koittavan päiviä onnen,
 Taivosta vieriävän ihanampia aikoja kuulen.
 Miekkoin leimuavin, asu kaunis, välkkyvä päällään,
 Rūrik’in istuimen yli-ympäri enkelit valvoo.
 Siivin ankarin myös yli maiden, joita jo pelko
 Valtavi, maan Venäjän sotakotkat lentävät voittain.
 Käskyjäkin Jumalan nämä vie, jopa ukkosen tulta
 Iskevät rangaisten. Rehevästi Moskova otsan
 Nostavi tähtölähän sekä kansojen kohtalot määrää,
 Istuen huoleti vaan iki-istuimella, ja taivaan
 Kilpi sen suojana on. Wladimir, elä tervennä aina!
 Liiaksi kauan jo sain minä kaivata enkeli-harppuin
 Sorjaa ääntä ja myös elämän puun, kukkivan, kauniin,
 Varjoa tuoksuavaa. Elä tervennä! Mutta mun helmaan
 Kiirehi Edenin maassa, ja äidille poikia kerran
 Sie lunastettuja tuo tuhansittain voittojen maassa”.
 Haasteli, sammui nyt, kuten leimaus, taivahan nainen.
 Kuulipa saatana sen manalan tulivirtasen vuoriin.
 Silloin kauhistus, vihakin värisytti sen rintaa;
 Pilvihin hirmuisiin myös peittyi hyljätyn otsa.
 Hornan tuutista het’ paholainen vaahdoten nousi,
 Valtaans’ varjelemaan; kamalasti, kun piru astuu,
 Helvetin vuoretkin rytisee, sihisee sini-liekit.
 Hiljaa asteli hän maan pinnan kukkivan päälle.
 Heitteli yöllinen kuu himeää valoaan alas maahan.
 Perkele päätään tok’ tomuhun alas notkisti, sillä
 Taivahan valkeus on ijänkaiken saatanan pelko.
 Wladimirin vuoteen eess’, isän sen asuhun puetettu,
 Seisoi ja silmistään kypärin veti silmikon pois hän,
 Juhlainen hämärässä, ja kolkolla äänellä lausui:
 ”Poikani armahainen, Wladimir! Oi, luilleni rauha
 Haudan turvissa suo, mun hengelle taivahan riemu.
 Sankarit vaahtoavat vihan vimmaa pilvien päällä;
 Viini se taivainen ei maistua voi makealle,
 Kun urohot näkevät iletyksen ilkeän, uuden.
 Maalima muuttunut on: Töin tuskin vuorilla liekuu
 Valkeus sammuvakaan sulo-päivän kaunihin, kirkkaan.
 Hautojen synkeä yö jopa nielevi jättiläis-polven.
 Maa kerien oma on; nepä ilkkuvat jättiläisluita.
 Hempeät kyyhkyset vaan asuvat sumuvuorilla kotkain.
 Suuttuen muuttanut on jumalten koko lauma jo maasta.
 Taistelukentillä ei sotien Jumal’ hilliten ohjaa
 Varsaa vaahtoavaa; suloinen, hymyhuulinen Lāda
 Ei pane kiekuroihin puna-ruusuja, kun kevät kukkii.
 Pilvessä nyt Peraun salamaa ihan iskevi hukkaan.
 Myrskyn ja pitkäisen jyrinällä hän haastavi turhaan.
 Ei hän uhria saa; vihannaisien kenttien päällä
 Eipä Woloss varakas Venäjän ole karjojen paimen. –
 Pois ajanut jumalat yks ainoa on – kuka on se?
 Ristihin naulittiin sekä, orjantappura päässään,
 Kärsi ja kuoliki hän, joka kristittyin jumal’ onpi.
 Ei nyt kunniakaan urostöihin kiihota täällä
 Heimoa kuolevien; jopa sauva ja ruoska on tullut
 Paljoa kalliimmaks, kuin miekka ja valtikka muinoin.
 Hylkynä on huvitus. Kas, luopumus, itku ja köyhyys
 Kristin taivahasen kuviteltuhun johtavi yksin.
 Loistava maalima on kai luostariks muuttuva kohta.
 Siell’ surusoitollaan rukoukseen kutsuvat kellot
 Näyttävät aikaa vaan, ikävää, mikä astuvi verkkaan.
 Yksin nyt sinuhun, Wladimir, väki taivahan luottaa;
 Kas, sua katselevat haluten isien jalot henget,
 Pilvestä kurkistain. Tomuhun, oi, tallaos risti!
 Maaliman uudistetun suo kukkia valtasi alla.
 Ennenkuin tulevan sulopäivän valkeus aaltoon
 Sammuvi, kaupungissa jo juhlan maljoa juot sie.
 Kunnias kasvava on. Niin kauan kuin juhliva Volga
 Aaltoja vierittää alas Kaspiahan sekä Dnieper
 Juoksevi niinkuin Don, niin kauan kuin Bjarmien rikkaan
 Maan läpi hyökäisee merehen kovin äkkiä Viena,
 Muistosi seisova on, Venäjän runo laulava susta.
 Jää hyväst’, poikani nyt! Isä parkaas muistele aina”.
 Saatana haasteli näin, sumupilvenä upposi maahan.
 Untapa vihdoin toi valo-enkeli valtiahallen.

Toinen runoelma. 

 Valkeus aamuinen nyt Wladimirin kultasi leirin.
 Laineiden sylihin kuu laski, ja ketterin siivin
 Lenteli leivonen niin ilomielin ilmassa laulain.
 Ruhtinas Novgorodin unestaan lyhyestä jo nousi.
 On levoton sydän hällä, kun loihtuiset näyt muistaa,
 Yön kuvaukset nuo; elämän sekä päivänki tauluss’
 On kamalat kuvat viel’, tekemät tuon henkisen joukon.
 Vuoteessaan Wladimir oli viel’ ani kiiltelevässä,
 Itsekseen puhuen: ”uni mieleni viettänyt onko?
 Ruumiin silmäkö ol’, mikä yön pimeäss’ nykyjänsä
 Ilmiön nähnyt on? Minun valvova korvako kuuli
 Veisun taivaisten sekä taivahan harppujen äänen?
 Olgakohan oli tuo, Sviatoslav’in äiti, mi yöllä
 Purpura-huulillaan sulosesti haasteli mulle?
 Onkohan ollut mun isävainaja tuo sumuhaamu,
 Jonka ma kuulin tääll’ puhuvan varoituksia mulle?
 Sen avaruuden päällä, min kaunis, kiiltävä päivä
 Täyttävi kullallaan ja mi tähtien laumoja kantaa,
 On valo-maalima siis? Sitä vastustaa muka toinen,
 Harhoissaan hamuten? Mitä huomaitsemme me täällä,
 Henkien maaliman vaan kuvausta ja varjoa on kai?
 Onkohan raivattu tie, jota myöten enkelit käyvät
 Pilvistä pinnalle maan? Niin haamuillen iki kuollo,
 Ankara, aukaisee toki portin vaskisen, jotta
 Pääsevät maalle’kin nämä? Niin viha, rakkaus vielä
 Kestävi haudassakin? Pimeät ken arvavi pulmat?
 Miksipä tahdoitte häiritä Wladimirin unta, te henget,
 Hirvittää sydäntään? Oma teidän eipä hän ookkaan,
 Mutta hän kulkevi viel’ vihannaisia kenttiä, vielä
 Riemuittaa valo hänt’. Mitä koskevi teihin, te kuolleet,
 Ihmisten eläväin työt, tuumat, askarehetkin?
 Arvelet viel’, Wladimir? Kuin tyhmä on neuvoa oottaa
 Taivaisilta ja myös himeäin utuvarjojen maasta!
 Kas, sydämessäsi tääll’ on varma ja ainoa ennus.
 Sie sitä noudata vaan; verisiin sotihin heti karkaa.
 Kunnia kruunuineen urotöihin nyt sua viittaa.
 Oi, toki viittaustaan minä seuraan, tähtien tarhaan,
 Mainetta saavuttain, ylös voiton riemulla nousen.
 Sankari-aikapa taas ihanin on kukkiva maassa.
 Temppeleihin pyhitettyihin tulevat jumalat taas.
 Kunniakseks, Peraun, komeasti seppelöityinä
 Alttareill’ hehkuva on tuli, pappien hoitama aina
 Päivien päähän ast’. Edessäs, hymyhuulinen Lāda,
 Poikia, neitojakin iloinen on tanssiva lauma.
 Heilläpä temput on suloiset, koristuksia päässä.
 Vieläpä sullenkin, neliotsanen haltia vuoden
 Niin sotienkin, oon minä teettävä marmori-linnan
 Paljoa kauniimman sitä, min omistat sinä siellä
 Vendien saarella kaukana kukkivass’ Rügen’in maassa.
 Uhria laittava oon sinullenkin vihreä Hertha”.
 Haasteli, nousipa nyt ylös purpura-vuotehestansa.
 Kookkaan vartalon hän teräkseen puki kohta ja otti
 Myös asehet kätehen. Tuli telttiin valtiahan jo
 Käskyjä kuuntelemaan jalojen pajarein koko lauma.
 Kaikilla rautainen oli paita, ja valmihit kaikki
 Henkensä uhraamaan isän-maalle ja valtiahalle.
 Tappeluhun kimeästi jo kutsui koukero vaski.
 Hyppäsi ratsun selkähän nyt Wladimir; läpi porttein
 Aukaistuin tulivat sotalaumat, hyökäten leirist’
 Kentille, joihin yö hopeaa oli kylvänyt kasteen.
 Valtias riemuiten Venäläis-rivien läpi kulki.
 Tuulissa tuutivi, kas, kypäristään liehuva töyhtö;
 Käissä sen voimakkaan komeasti leimusi miekka.
 Katseli hän väkeään rehevästi. Poskilla Ryssäin
 Ruskoittaa tulinen sotainto ja silmistä urhoin
 Rohkeus leimahtaa. Puhelee nyt valtias ääneen:
 ”Kiihoitustani ei, Venäläiset, intonne kaipaa.
 Näättepä kaupungin vihollisten, miehiä siellä
 Muuria seppelöivän; sepä innostuttavi teitä.
 Himmeitä ennustuksia, vanhoja myös tarinoita.
 Ympäri viedään, kuinka on suurena Ryssien valta
 Kukkiva vielä ja kuinka on lapsille mainittaville
 Määränä aivoitus, joka meidän onnemme voittaa.
 Niin menetelkää siis, sotasankarit, että ei kerran
 Tois häpeää isien tomu lapsillen sekä heille.
 Kaunis on elo, kun koristaa sitä seppeli maineen.
 Maineeton elo on mitä kurjin kuolema, – kauniist’
 Kukkivi puu elämän, joka juo verivirtoja viljan.
 Ryssät, kiiruhtakaamme jo Kreikan vennokkahille
 Voimamme näyttämähän. Elohon jää muistomme yksin”.
 Vaikeni; vastaavan tuhansittain ääniä kuului
 Valtiahalle, ja myös tuhansittain vastasi itse
 Seutujen kai’utkin. Tämä huuto nyt pilvihin nousi:
 ”Tsaar’ Kiovan eläköön, Venäjän sotakunnia myöskin!”
 Kreikan kun soturit Sarmātien kuulivat äänen,
 Pelkäsivät heti niin kuin lammaslaumaki pelkää,
 Loittoa kuullessaan jalopeuran kiljuvan äänen.
 Kutsui tappeluhun taas raikea, koukero vaski.
 Hirmuinen jyry nyt oli, kun sotalinnoa vastaan
 Slāvit karkasivat, kuten aallot vaahtoavaiset
 Vierivät vimmassaan kohti rantoja myrskyjen alla.
 Muurien korkeudesta ja tornien turvista myöskin
 Lingot ja jousetkin tuho-nuolia heitteli viljan.
 Kaatui nyt moni mies; esihin toki ryntäsi Ryssät.
 Kaikki jo järjestettynä ol’ väkirynttäyst’ varten,
 Kaivanto täynnä ja myös tikapuutkin nostetut pystyyn.
 Portit jo huokasivat, kun muurinmurtimet iski.
 Muurienkin etehen vihollisten vallien pilkaks
 Tornia työnnettiin varustettuine miehine, jotka
 Keihästen, kivien raetuiskua kylvivät tuimaa.
 Tappelu hurjistui; jo Romanian poikia paljon
 Tummaan tuonelahan käsivars’ Venäläisien syöksi.
 Vallit Theodosian olivat veriruusuja täynnä.
 Tappelu tietämätöin oli. Bytsantinien löytö,
 Valkea sammumatoin, Venäläisten rynttäystornin
 Sai palamaan tukevan. Tuli viljan Ryssiä nieli.
 Hirsiäkin jytisten tikapuiden vierivi päälle,
 Vauhdissaan musertain miesjoukkoja; uikutus kuului.
 Tervaa kiehuvatai, tulikuumaa hietoa muurist’
 Hurjina ryntääväin yli kaadettiin; läpi tunki
 Pantsari-saumojenkin tuo tuskia tuottava aine.
 Tappelu Sarmātien mitätön oli. Niin sotivat myös
 Tuulispään vihurit muka tunturi-tammea lastaan.
 Kentät kätkevät nää tomuhun, sekä, kruunuja puiden
 Heiluttain, vihantaa sade-vihmoa kylvävät maahan.
 Runkoine, juurine tok’ iki metsäpä seisovi vielä.
 Täälläpä kaatui nyt monikin jalo mies pajareista;
 Täälläpä kasteli maan verellään monikin Venäläinen.
 Sortui urhea Jūri ja harmajapää Wsevolodkin,
 Hän joka telmeissään sadottain oli voittoja saanut;
 Pulskea Iigor myös, joka Wolkov’in rannalle jätti
 Immen itkemähän. Tämä neitonen kaulosi sangen
 Hellänä armastaan; sinisilmän kiilteli kyynel.
 ”Iigor”, haasteli hän, ”älä lähde luotani. Pelkään,
 Että et mun sylihin suloiseen takaisin tule koskaan”.
 Aaltoavaan povehen neit’ armahisen yhä sulki.
 Hellä sen ol’ rukous, suu kuuma ja vallaton itku.
 Iigorin rinnassa tok’ väkevin oli kunnianpyyntö.
 Rohkea Oskoldkin, tuo Wladimirin ystävä, surman
 Surkean sai, verisen; suri valtias, kun tämä kaatui,
 Hiipipä kyynelkin, jalo kyynel, sankarisilmään.
 Uljaus Oskold’in yhä kuoleman kielissä kiilsi.
 Rinta jo sen korisee, toki kiihoittaa sotilaita.
 Rauvenneess’ kädessään verinen sekä välkkyvä miekka
 Vieläki viittasi tien vihollisten muuria kohti.
 Näiden sankarien yleväin kato kaihoa nosti.
 Hirmun hirveimmän Romanōv’in kuolema tuotti;
 Mainio sankari tää suvultaan oli korkea sangen.
 Hältäpä vinkuva nuoli, mi muurin suojasta lensi,
 Rinnan ruhjais’ ja het’ hänet kuollunna paiskasi maahan.
 Marmorilinnaan kun Kiovaan tuli kuolema-tieto,
 Kiekurat kultaiset repi leski ja hurjana itki.
 Pyyhipä poskiltas, sinä itkevä, kiiltävä kaste,
 Sulje myös sylihis tuo kätkyssä naurava pantti.
 On vesa pienoinen tosin vielä, mut taivoa kohden
 Tuuhein oksin on pian nouseva voittosa runko.
 Laajalta varjostaa se ja suojavi miekkosta mailmaa.
 Taivasta Eurōpan Romanōv’in sankaripolvi
 Ain’ yhä kaunistaa niin kauan kuin selkä Urālin
 Nousevi pilvihin ast’, niin kauan kuin Neva-virta
 Laineitaan kohisten merehen Warrēgien kaataa.
 Tää suku on ikuinen. Venäjälle se antava on ja
 Kaikille kansoille viel’ lainlaatijoit’, urhoja myöskin.
 Jälkeiset varakkaat perinnökseen maaliman saavat.
 Päivä jo hämmästyin alemmaks yläkohdalta astui;
 Kuumettain vinohon; olivat, kas, kahtehen kertaan
 Vastahan Theodosiaa karanneet Venäläiset jo hukkaan.
 Kuolleitten toverein veriruumisten kera seisoi
 Viel’ Wladimir sotilaineen ympäri vallien suojaa.
 Hammasta harmissaan purivat soturit, jopa ääneen
 Pilkkasivat jumaloitaan. Wladimirin rinnassa yltyi
 Vaan yhä urhoisuus, tuo taivahan siittämä liekki.
 Hän viha-vimmassaan nyt kiljaisi kuin jalopeura,
 Kun sitä haavoittaa yhfäkkiä vinkuva nuoli.
 ”Ryssät!” ärjäsi hän, ja ne harmaat kallioseinät
 Vastasi äänelleen, jopa tärskivät tornine muurit,
 ”Ryssät! voi toki jos tuo taivasta kiertävä päivä
 Vihdoin katsova on häpeäämme, ja voittojen kansa
 Hukkavi nyt häveten komeat, satavuotiset palmut!
 Ei, tuhansittain ei, jos Wladimirin rinnassa hehkuu
 Henkeä hiukankaan! Verituiskujen alla ken tahtoo
 Seurata ruhtinastaan? Isien en linnahan mieli
 Lyötynä kiiruhtaa, Kiovan komeaan kotohon nyt,
 Katselemaan punastuin mun vanhoja merkkejä voiton.
 Kuolema taikkapa voitto. Se tahtoni on luja, veikot!”
 Haasteli, ratsustaan, joka vaahtosi, hyppäsi maahan.
 Julma ja ankarakin hän rynttäysportahat iski
 Muuriin huokaavaan väkevällä käs’varrella; niinkuin
 Kuoleman-enkeli, jolla on käissään välkkyvä miekka,
 Karkasi hän ylöspäin tuhotietään. Kun näki ryssät
 Vaaran valtiahan, sotahuudon nostivat julman,
 Sinne ryntäsivät, jopa toinen lykkäsi toistaan,
 Kuin merilaineet, kuin ukonpilvet taivahan alla,
 Vinkuess’ pohjaisen. Verituiskun, surmien kautta
 Armaan valtiahan etehen, sitä suojelemaan nyt,
 Tunkeutui sotureita; ja niinkuin tulviva virta
 Kaatavi nurmillen, kuss’ valkea-villavat laumat
 Käyvät laitumellaan, sekä ympäri mökkien, peitoin
 Turmiolaineitaan: niin kasvoi paisuva joukko
 Aina ja hyökyikin yli valloitettujen muurein.
 Impyet Theodosian, vapistuksesta kalmeat aivan,
 Aaltoavin kiharin, sydäminkin sykkivin, turhaan
 Temppeli-suojissaan avuks huusivat äitiä taivaan.
 Juhlalliseen pukuhun puetut papit, harmajapäiset,
 Polvia notkistain sen ihmeitä saattavan ristin
 Juuressa, nyt anovat eest’ kristittyin; sepä turhaa.
 Turmio Theodosian oli tullut; sallimus sääsi.
 Taivahan helmassa tuo säteikköä kantava neitsyt
 Kaupungista jo kasvot käänsi ja korvansa sulki
 Huudolta lastenkin, ei tuntenut sääliä yhtään.
 Wladimirin loistavan voiton tuottavan tiesi hän varmaan
 Oivaa onnea tuon matalan maan piirille, jonka
 Peittävä vuossatojen kuluess’ oli aikojen kaaos.
 Kas, verikylvöstä hän näki nousevan aikoja myöten
 Voiton palmujakin, joit’ kasteli taivahan kaste,
 Kukkivan loistossaan pelastettujen polvien varjoks’.
 Olga jo innossaan, punaposki ja vikkelä sormi,
 Näppäsi kantelettaan; ihastui pyhimyksien lauma.
 Hillitä ryntääväin sotaintoa voitu ei millään.
 Vaaleni, hämmästyi nyt Kreikan joukko; se joutset
 Päästi ja miekatkin. Päin kaupunkiin osa siitä
 Hyökäisee peläten, vaan toiset muurien päällä
 Miekalla surmattiin. Verivirtoja Slāvien rauta
 Mielellään yhä joi; sepä vallit kuolleilla kylvi.
 Niin asujaimet myös, kun pääsevi kaupunkiloissa
 Valkea valloilleen, tulen tuimaa raivoa kauan
 Vastustaa kokevat, valaen vesivirtoja viljan,
 Mutta se mahtava vaan, rajuten kun riehuvi myrsky,
 Kiihtyvi kiihtymistään, jopa sylkevi paikasta toiseen
 Tuimaa turmiotaan. Pian miehet luopuvat työstään.
 Kun tuli yltyvi vaan. Nyt vanhat, korkeat kirkot
 Jyskäen lankeavat ja palatsit kaatuvat maahan.
 Niin ihan väistyivät sotajoukon voittavan eestä
 Laumat suojelijain; koko kaupungin peri ryöstö.
 Kuolleilla kylvettiin turut, niin kadutkin, jopa templit
 Hurmehin tahrattiin punasiksi ja kuorien suojiss’
 Naisia raiskattiin; valitus mitä surkein kuului.
 Innossaan Wladimir, verikalpoa kantaen käissään,
 Ratsastaa rajuten läpi kaupungin, hävitystä
 Pyytävi vastustaa. Its’valtiahan kova ääni,
 Missä se pauhasi vaan, väkivallan poistipa kohta.
 Niin runolaulussakin tuo mahtava, oiva Poseidon
 Aaltoja rankaisee, saa myrskyt viihtymähän myös.
 Seisoen rattaissaan, kädessään kolm’haarikas, kiitää
 Hän pika-varsoillaan vesien yli; viihtyess’ myrskyn,
 Vaippa ja kiekuratkin Jumalaa yliympäri liehuu.
 Päivyt kultasi nyt, kun sammui, läntiset pilvet.
 Loppunut on hävitys, ei kaupungissa nyt kuulu
 Parkua Kreikkalaisten, ei voittajan riemua liioin;
 Vaan kumu kuului, kun pilatut tytöt, lesket ja äidit
 Itkivät nyyhkyttäin. Meri niin, kun tyyntyvi tuuli,
 Kauan itkevi vielä; sen lainehet rantoja huimii.
 Suojassaan komeassa, min seinät ja lattian peitti
 Peittehet kirjaeltut, mukavasti linnassa loikoi
 Ruhtinas Novgorodin, verisen sotamelskehen jälkeen.
 Kultaiset hetuleet sekä purpurasilkkinen päällys
 Sohvassa kimmoavass’ oli, kussapa voittaja huokas’.
 Valtiahan jalan vieressä ol’ asu, loistava kilpi,
 Miekka, mi tylsynyt on, kypär’kin, mi timantteja säihkyi.
 Purpura-vaatteissaan sinisilmänen poikanen, jonka
 Tukkaa tuoksuavaa rusoruusut kaunisti, Lesbon
 Viiniä vaahtoavaa its’valtiahan pani maljaan
 Seppelöityyn, soreaan. Avataan ovet äkkiä aivan.
 Valtiahan etehen varustettua kaks venäläistä
 Asteli juhlallisesti, ja toivat nää muassaan myös
 Neiden pelkäävän – ihanaa ken voi kuvaella?
 Kaula sen kaunoinen oli, valkeat sen somasormet;
 Huntuinen samaten. Siveällä sen rinnalla rippui
 Ristiki kultainen, kuva sen jumalan, joka kuoli.
 Pitkin hartioitaan valui sahramikeltanen tukka;
 Kyynelkasteinen oli poski, ja taivasta kohden
 Loi rukoellen hän sinisilmän vettynehen nyt.
 Valtiahan etehen soturit heti lankesi maahan,
 Sitten he verkalleen ylös nousivat; haasteli toinen:
 ”Ruhtinas Novgorod’in, oi, saalistamme sa katso!
 Kas, suloneitoa! Tuo ani armas aurinko, jonka
 Rattahat kultaiset sinitaivahan kannella pyörii,
 Ei ole koskaan, ei, ihanampata impeä nähnyt.
 Luostari-kirkosta tään sorean pimeästä me saimme.
 Äänetön, kyynelinen oli hän sekä pelvosta kalvas;
 Polvillaan makas vaan pikimustien nunnien kesken
 Hän rukouksissaan; jalo, kaunoinen oli nähdä,
 Niinkuin pilvissä kuu hopeainen paistavi yöllä.
 Teimmeki päätöksen sinullen, oi ruhtinas, viedä
 Löydön herttaisen. Paras saalis haltijan onpi”.
 Vaikeni; tyttöä nyt Wladimir yhä katseli tarkkaan,
 Autuas hekkumassaan. Tulisen sotasankarin eessä
 Seisoi hellänä hän kuin kristin Venus ja itki.
 Lemmen liekistä leimusi Wladimirin rohkea rinta.
 Hän oli voitettu; kuin halukkaasti neitisen vartta
 Hän soreaa syleillyt käsivarsin oisi, ja huulin
 Hehkuvin suudellut pois poskien kosteat helmet;
 Ei toki rohjennut; viel’ vankina, itkiessäänkin
 On ihanuudella tuo pyhä, taivahan siittämä valta.
 Ruhtinas Novgorodin nyt sangen hellänä lausui:
 ”Neito sa taivainen, miks pelkäät? Miksi sä itket?
 En minä surmoa suo sinullen. Wladimirta et tunne.
 Miehiä kärsivän mie näen jäykkänä, mutta mun silmä
 Impeä itkevät’ ei voi katsoa. Poskien helmet
 Pyyhi ja naura’pas; ilo ei ole voittajan muutoin.
 Kun sinä huokaat, ah, mun huokuvi rohkea rinta,
 Polttavi itkusikin sydäntäin tulikuumana aivan”.
 Vastasi nyt hänellen surumielinen, lempeä vanki:
 ”Ruhtinas Novgorodin! Jos taistelet, naisia säästäin,
 Miehiä vastaan vaan, ole, sankari, armias mulle!
 Heimojen armasten tykö, maall’ isien minut päästä”.
 Vaikeni; uudestaan Kiovan jalo ruhtinas alkoi:
 ”Mitkä sun vanhempas, oi kultani, on, mikä maasi?
 Missä sä lapsena oot ilomielin leikkinyt? Varmaan
 Aurinko kauniimp’ on, ihanammat tähtilöt siellä.
 Jos ei Novgorodin jalo-kruunua kantaisi pääni,
 Jos en hoitelis myös maa-ilman suurinta kansaa,
 Het’ sua seuraisin, unohtain mun valtani loisteen
 Pappina hoitaisin sun alttarias pyhä puistoiss’”.
 Haasteli näin Wladimir; punahuulinen vanki nyt lausui:
 ”Oi, jos sie tulisit toki, rauhan merkkiä kantain,
 Kaupunkiin isien, ylevinten kansojen kesken
 Rauhaa solmeamaan tulevaisia aikoja varten!
 Kaikki sa tiedä siis, Wladimir, miks’ vielä mä piillän?
 Konstantinōpeli on minun kehtoni. On nimen’ Anna.
 Veljeni onpi Basilius. Valtiopurpura päällään
 Oivana, suurenakin jalo-istuimella hän istuu,
 Jonkapa Konstantino jo ammon aikoja sitten
 Bosporin rannoillen oli Tiiber’in kaltailta vienyt.
 Ruhtinas Novgorodin, kotihin minun lähteä suokaa!
 Kullalla, helmilläkin lunastaa minut veljeni voipi.
 Ei korut kallihit tok’ sua, voittava ruhtinas, voita.
 Suurempi arvostaan kuninkaan-sydämellesi onpi
 Arvo ja rakkaus, min vihamiehet antavat sulle”.
 Tutkivin silmäyksin Wladimir nyt tyttöä katsoi,
 Haasteli viimeinkin: ”suloruhtinatar, sua uskon.
 Miksi en arvannut heti kaikki? Sun otsasi oiva,
 Kaunoinen kuni päivä, sun vartalos, aateli myöskin
 Kiiltävä kyynelten ihanain läpi, ääni ja käytös
 Syntyä ilmaisee, joka purpuran on sukulainen.
 Kuinkapa oot toki sie, sisar mahtavan keisarin, täällä,
 Neito Romanian sie etevin? Mikä sattumus, Anna,
 Veljesi linnasta on, hovistaan ani loisteliaasta
 Tänne Tauriahan, sotatelmeihin sinut vienyt,
 Wladimirin valtoihin?” Hän vaikeni; ruhtinatar nyt:
 ”Ruhtinas, ystävä ol’ – nimi sen Eudoksia – mulla.
 Oi, rakastimmepa kuin sisarukset toistansa toinen!
 Aina ma seurassaan olin. Tuskin loisteli päivä,
 Ennenkuin ihastuin hänen helmahan rientelin, kun taas
 Tuikkasi tähtilö-yö, minä nukkuen muistelin häntä.
 Meill’ oli yhteinen ilo kuin surukin; suru istuu
 Marmori-linnoissakin; levoton jos mie olin joskus,
 Ääni Eudoksian toi minullen mun onneni jälleen.
 Naureli taivahinen sulo-neitinen kuin kevät-päivä.
 Sen ilo heitteli niin, kuni aurinko ruusuja mailmaan.
 Sielu Eudoksian tyyn’ oli; sen sylihin kuvastuipa
 Maa sekä taivaskin. Kuvastaa niin lähtehen silmä
 Kuuta ja päivääkin sekä partaan kukkia myöskin.
 Ei toki kuoleva oo levoss’ matkan päättänyt vielä.
 Kaikkia haavoittaa tuo nuoria väijyvä käärme.
 Äkkiä huolestui Eudoksia, ei puhunutkaan,
 Vaan alas painoi tuon kiharaisen, kirkkahan otsan.
 Kasteli kyynelten vesi silmää, huokasi rinta.
 Neitisen poskellakin pian vaaleni purpura-ruusut.
 Kerran ompeli hän, vapisten mun vieressä, kullast’
 Ruusuja kankaasen, joka Kōsta on; vieripä silloin
 Helmilö silmästään mitä kirkkain. Itkevän immen
 Suljin mie sylihin ja sen tuskia sääliä pyysin.
 Nuolet rakkauden oli sattunehet sen rintaan.
 Ei omavaltainen tuo lempivä neitinen ollut;
 Kietonut kahleihin Aleksis oli häntä. Ei ollut
 Synnyssä, rikkaudessa Eudoksian vertainen hän, mut
 Oiva ja uljaskin ja Eudoksian ansaitsi lemmen.
 Vanhempain kovien luja päätös luovutti heitä.
 Lähti Aleksis siis sotahan Saraseenejä vastaan,
 Urhona kuollakseen. Hän saikin sankarikuolon.
 Mutta Eudoksia kun sanoman sotakentältä kuuli
 Lemmikin surmasta, hän kiharat repi kultaiset päästään,
 Tuimissa tuskissaan heti rinnan löi punaseksi.
 Valkeni, vaipui hän ihan rauvenneena mun helmaan;
 Huiskuni saivat taas elohon ja sen tuskihin kurjan.
 Lohduttaa koetin mitä hellimmästi mä häntä.
 Tempasi itkunikin tikarin kädestään useasti.
 Viihtyi viimeinkin Eudoksia, mutta ei ruusut
 Kasvanut kasvoillaan, hymy ei sen huulilla sitten.
 Jynkkänä istui hän, puristain mun kättäni, huokain,
 Kun minä virkistää koetin suloäänellä häntä.
 ”Annani!” lausui hän, ”elämäin on sammunut. Hauta
 Mullen maalima on, sen lamppuna loistava päivä.
 Ehkäpä tutkinto vaan surumielellein levon antaa.
 Kaukana ystävistäin sekä Konstantinōpelin jyskeest’
 Tauriass’ luostarihin olen kätkevä entiset päivät”.
 Hukkaan vastustin tätä tuumaa. Ystävä lähti.
 Täälläpä kaupungiss’ majakasta soi varjoa hälle
 Suoja, mi tehtynä on siveille neidille, jotka
 Taivahan sulhoa vaan yhä vartovat vieressä uskon
 Lieden leimuavan, jopa viettävät juhlia toivon.
 Linnan loistossa nyt olin itseksein. Suruvaippa
 Peitteli luontoakin, mikä kaunoinen oli muinoin.
 Vaipui helmahan yön mun luuloni tenhosa luoma.
 Mieltäni viehättää ei voineet keisarilinnan
 Tanssit loisteliaat, ei harppujen hilpeä sointo.
 Min pakenee yks’ vuosi. Eudoksia ystävällensä
 Kirjehen lennättää. ”Oi Annani”, kirjotti hän, ”mie
 Haudan reunalla oon. Läpi portin astelen kohta,
 Josta ei kuoleva voi maa-ilmahan jällehen päästä.
 Anna, mun luo tule! Sulta ma jäähyväiset tahon ottaa.
 Riennä pyyhkimähän hiki kuolon, mi otsoa hyytää,
 Silmäni sulkemahan tule! Oi, lähenee pian lähtö!”
 Astuin vaunuihin; mua seurasi neitoa kaksi.
 Pilvestä yösydämen hopioinut jo kuu oli merta,
 Kun minä kaupunkiin tulin; luostarihin heti lensin.
 Sielläpä tuskissaan makas, lampun liekuttaessa,
 Kuoleva lemmittyin kovin paljon muuttunut. Kasvot
 Kalvettuneet olivat; kuvasin oli kuoleman niissä.
 Ympäri päätä sen tok’ näin koittavan taivahan aamun;
 Kiilteli silmässään elämän mitä kirkkahin toivo.
 Kun tulin, hän ojentaa käsivarsia laihoja mulle,
 Kauloakseen mua, mut alas vaipui heikkona sangen.
 Hän mua katsahtaa. ”Oi Anna, mun Annani armas”.
 Huokasi viel’ köristen sen rinta. Hän kuoli ja lamppu
 Liekuttain kamalasti’, sammui. Ruumihin viereen
 Hirveän yksin jäin; oli luonani tuoni ja yö vaan.
 Vuodatin viljavat veet, kun kellojen soidessa arkku
 Multahan mullattiin. Sepä tuntui mulle kuin oisi
 Henkeni sammunut, kuin suremaan maa-ilmahan tänne
 Ois olennostani vaan kuvajainen himmeä jäänyt.
 Kuolinpaikasta sen minä en ole luopua voinut.
 Varjossa kypressein useasti kuutama-öinä
 Luostaripuistossa oon minä käynyt, mielien nähdä
 Eessäni leijaavan mun kultani kirkkahan haamun,
 Tuodakseen sanomaa ani autuain sielujen maasta.
 Turhaan kolkutetaan toki henkien porttia aina;
 Tuskien maalimahan asumaan pyhimykset ei muuta. –
 Niinkuin ukkosen nuoli yht’äkkiä lentävi taivaast’,
 Tai kuni raivossaan, luminietosten sulatessa,
 Paisuvat virtojen veet, valaen pois vainiot, karjat,
 Theodosian etehen Wladimir sotajoukkone saapui,
 Salpasi sen kokonaan; pakohon en taitanut päästä.
 Kuolema toivoni vaan oli, kaiken mentyä hukkaan.
 En pelännyt mitäkään. Wladimir, nyt kaikki sä tiedät.
 Onneni käissäsi on. Toki tiedä – Basilion sisko
 Arvele ei, mikä ois parempaa, joko kuollo tai orjuus”.
 Vaikeni; näin Wladimir: ”sulo ruhtinatar, sinä et oo
 Vankini. Käske’päs! Sua kuulevi voitettu linna,
 Voittajakin samaten. Mut illan kultainen tähti
 Pilvessä vilkuttaa, jopa yökin käärivi huntuun
 Metsät ja kaupungit sekä järvien siintävät seljät.
 Linnassa vieraanain tämä yö ole! Huomenna, jos ei
 Hellällä pyynnöllään Wladimir sua liikutetuks saa,
 Keisarikaupunkiin takaisin lähetän sinut täältä”.

Kolmas runoelma. 

 Anna jo men’ levollen. Hän patjoille kimmoaville,
 Suojassa uudinten, ihanan, jalon vartalon laski.
 Yön hämärässäpä juhlallisessa yhtt’äkkiä kuului
 Huiluin ja kannelten kimeäin sulavin helähys nyt
 Korvaan helkähtävän. Säveleet nämä lempeät milloin
 Voimassaan humisee, taas milloin kaukana kuolee,
 Milloin niin helisee kuin riemun äänestä, milloin
 Taas kuni murheissaan; oli tää valitus toki hento.
 Lemmen päivinä niin punaposkisen neitisen luona
 Poikaisen ajatus yhä lentävi, riemuten, pelkäin.
 Anna jo uinahtaa. Läpi kultaisten itäporttein
 Aurinko asteli nyt ihanaan maa-ilmahan luonnon.
 Sen valo taivainen oli kaunis, vaan komeampi
 Loisto, mi kimmeltää, kun ruhtinatar avas’ silmän.
 Sen leposuojahan nyt nais-orjia nuoria astui.
 Kylvyn tuoksuavan tekivät nämä sen jäsenille,
 Öljyillä voitelivat sen kutrit ja antoivat vaatteet.
 Päivä jo huikaisten yläkohdalla seisovi. Astuu
 Valtias Annan luo sisähän. Pakenee heti piiat.
 Sitten näin anoen tämä uljas ruhtinas lausui:
 ”Kaunis ruhtinatar! mua tappelu uuvutti hukkaan;
 Sie olit mielessäin. Ihanuudesta taivahan kiilsi
 Sun kuva sielussain, unikullan poistaen kauas.
 Anna, sa kietonut oot minut. Oi minä tyhmä, mä luulin
 Lempeä ennenkin kokeneeni! Se huumetus ol’ vaan,
 Haihtuva pyörrytyskin, mitä immen helmassa tunsin.
 Outoja tunteita nyt tuhansittain sieluhun karkaa,
 Uusia päiviäkin näen koittavan. Ah, ikävöitsen
 Niin sua, armastain, kuni toinen puoleni oisit.
 Suo minullen sydämes, oi Anna, ja itsesi. Sitten
 Kultaset istuimet olet voittava. Dōn’ista Vienan
 Suuhun hallita saat mun kanssani, uhreja voitat.
 Nuortuva on etehes Kiovan luja kaupunki, niin myös
 Kauppiva Novgorodkin, sua lempivä valtias niiden.
 Rauhalla kultaisellapa sie Venäjän sekä Kreikan
 Vallat liittävä oot, ja ne kaks mitä oivinta kansaa
 On jumaloitseva ain’ sua varjelus-enkelinänsä”.
 Vaikeni; prinsessaa palavin hän katseli silmin.
 Neitinen nyt punastui; pian vaaleus, astuen poskiin,
 Pois punaruusut vei. Alas loi hän hämmästyneenä
 Silmän kiiltelevän, ylös katsahti voitolla jälleen,
 Haltiallen puhuen rehevästi ja tok’ vapistenkin:
 ”Ei, Wladimir, niin, ei! Mene urhosa ruhtinas, ensin
 Kreikkalaisten veri pois pesemään käsistäs; Wladimir myös
 Heitä ne kouvot pois ikipäiväks, joille sä uhraat,
 Ennenkuin minullen, sisarelle Basilion, hiiskut
 Lemmestä. Sieluni on, Wladimir, sua kiittävä aina;
 En sua lempiä saa. Jos toivotat onnea mulle,
 Ah, lähetä’ minut siis kotohon, niin ain’ sua siunaan.
 Oi ikävää, mikä on, pyhien taas seurahan päästä!
 Mun sydän sykkielee, kun vasken huutava ääni
 Kutsuvi temppelihin, kun kristityt juhlallisesti
 Laulavat hallelujaan, kun kunniavaatteissa pappi
 Suitsutusaineitaan hajottaa, sekä kynttilät kauniit
 Es’ripun eess’ pyhimmän palavat, ihan kullalle hohtain,
 Niinkuin tähtilötkin, ani kirkkaat, päällä Olympon,
 Tuon, mikä itse vaan valo-maaliman es’rippu onpi.
 Oi, kuvas juurehen taas minä itkien vaipua mielin,
 Sie pyhä Maaria, taivahan morsian, äiti ja neitsyt.
 Myös etehes, Jumalan’, joka kylpein purpuravirroiss’,
 Rististä maalimahan levität käsivarsias siunain.
 Kuuntele, oi Wladimir! pyhien tykö taas minut päästä”.
 Ruhtinatar puhui näin. Sen säihkyvähän sinisilmään
 Kyynele pistäytyi; hän kääntyen pyyhkäsi pois sen.
 Murheen hattara himmeä Wladimirin otsoa peitti,
 Rintaa valtasivat vihan, lempeyden eri tunteet.
 Voittipa vihdoinkin toki lempi, ja haltija haastoi:
 ”Lähde kristitytär, pakanan surukyyneltä pilkkaa.
 Ei Wladimir pidätä sua, sieluni ei sitä siedä,
 Jos olisin vähäkään sua vaivannut, sulo impi.
 Kuule pyyntöni tää: toki lahjan ottaos, jotta
 Bosporin rannalla sie, komeassa sun veljesi linnass’,
 Muistaisit surevaa Venäläisten tsaaria vielä.
 Lahja on pienoinen sinullen – vain helmiä, kultaa.
 Mutta ei antimehen, vaan antajan mielehen yksin,
 Katsele taivaiset”. Hän vaikeni; hoppea-lippaiss’,
 Käskystä valtiahan, prinsessalle toi kaksi orjaa
 Jos jotakin, mitä laivoillaan sekä rattailla tuottaa
 Kaupunki Novgorodein, mitä kalleinta mailmassa onpi,
 Gangeen rannoilta asti ja Gliisin järvestä, jossa
 On merikultoakin, koristukseks ruhtinatarten.
 Siell’ oli kultaiset korut kaulailen, käsille’kin,
 Kruunu timanttinen myös, kivinenkin kiiltävä ruusu
 Rinnalle tuon ihanan koristukseks, helmilövöitä,
 Huntuja hienoja kuin hopeaiset, harmajat usmat,
 Joitapa helmasta maan, elonleikkuun iltana, nousee;
 Kullasta oil koteloita ja kristallipulloja, joissa
 Öljyjä Syyrian maast’ oli, Myrrhan nesteitä myöskin.
 Nähtiin kaikkea tääll’ ihanuuden hyötyä varten.
 Kutsui nyt Wladimir sen uljahan, uskotun Dmitrin.
 Hän oli kristitty, Wladimirin seurassa tok’ pakanoita
 Vastaan oil sotinut, nykyään Bulgarialaisen
 Telmehen kentältä hän kotihin oli saapunut; ei sen
 Kalpoa kastanut oo veri kristittyin. Kiovasta
 Loisteliaasta hän hiljattain oli haltijan leiriin
 Saapunut, sittenkuin oli täyttänyt tärkeän toimen.
 Wladimirin luo tuli hän; tämä sitten haasteli hälle:
 ”Dmitri, sa ratsusi nyt satuloitse, kiirehi kohta
 Lähtemähän sotamiehine aina Bytsantihin asti,
 Kreikan keisarin luo sen siskoa viemähän täältä.
 Henkesi varjelkoon joka vaarasta häntä, oi Dmitri.
 Maksava on Wladimir sinun työs”. Ulos astui ja Annaan
 Silmän loi surevan, pois mennen. Poskia neidon
 Kasteli kyynelveet. Tulivat pian kultaiset vaunut,
 Hirnuvat varsat eessä, ja ratsasmiehiä seuras’.
 Vaunuihin meni Anna ja palveluspiikoja kanssaan.
 Vaunut vierivät pois. Ihanaiset peitteli kasvot
 Hunnulla ruhtinatar, serafin myös mietteitä mietti.

 Luolassaan eli, ei Bytsantista kaukana aivan,
 Hurskas mies, erokas. Oli Antonius tämä vanhus.
 Ei pikarin sima, ei hymyhuulet viekkahat neidon,
 Ei lumo kunniankaan, ei ihmis-mieltymys häntä
 Vietellyt ole tieltä, mi vie sovintoon, pyhitykseen.
 Aikusin veljistään, kodostaankin suojelevasta
 Kauas hän pakenee erämaihin. Aurinko, kuu vaan
 Siell’ oli kumppalinaan, sekä kiiltävät enkelit, jotka
 Miettivän vuoteesen ihanain unien kera lensi.
 Kantoi maa hänellen elatukseks tuotteita metsän;
 Lähtehen vettä hän joi, makaus-sijanaan oli paasi.
 Ympäri maan, vesien oli kaksin kerroin jo pannut
 Peitteet yö pimeät; jopa mustiin, jynkkihin pilviin
 Piilsi Olympon kuu, jopa taivahan tähtilöt kaikki
 Äkkiä sammuivat. Rajuilma jo metsässä riehui
 Tuimana vimmassaan, rutistuivat vuorien kuuset.
 Ilmapa virrottain alas maahan kaatavi vettä,
 Pilvissä kärmeilee ukon nuolia, kallio-rotkoist’
 Ankara jyske’kin, tärisyttäin vuoria, kaikui.
 Annapa kumppanineen ihan huoleti vuoria kulki.
 Herra on suojana hällä. Jo seisoi saattava joukko
 Neuvotta paikallaan. Hevoset kavioitetut, pelkäin
 Ukkoisen jylinää, totelleet ei ohjia miesten.
 Äkkiä loisteli nyt pimeän läpi valkeus armas.
 Mentihin sinne’päin. Kas, suojelevan kolon suussa
 Seisoi tuo erokas, jalo nähdä, soihtua kantain.
 Parrassa kiiltelevässä kuin härmä ja hoppea-hiuksiss’
 Hän oli kuin kuvaus patriarkkain ai’oista asti.
 Korkeall’ äänellä hän läpi myrskyn riehuvan lausui:
 ”Sisko Basilius’en, oi Wladimirin morsian, Anna,
 Terve! jos toivonut oot ikä-Antoniusta sa nähdä,
 Huoleti astele nyt sen mökkihin, vartoen päivää.
 Myrsky on viihtyvä het’, sanansaattaja loistavan aamun
 Maan yli rauhaisen pian lentävä kultasin siivin”.
 Ruhtinatar ihastuin, näöltään kuin enkeli, huusi:
 ”Oi, mun onneni yö, sua siunaan, vaikkapa riehut!
 Miehen näyttänyt oot ylevän, min kunniakruunu
 Urhojen mainetta on etevämpi ja loistoa vallan.
 Riemuiten majahas’ menen; Antonius toki mulle
 Näytä tie elämän, sinä taivahan ystävä armas,
 Jotta ma luolastas pyhitettynä pois menisin taas”.
 Haasteli, vaunuistaan alas astui, men’ pyhän suojaan
 Palveluspiikoineen; terästetty ja kestävä lauma
 Ulkona vaan levähtää satehest’ likomärjällä maalla.
 Äänen ennustavan korottaa ikä-miesi ja haastaa:
 ”Sisko Basilius’en, oi Wladimirin morsian, Anna,
 Terve! loistava on sinun onnesi. Kätkyeses’ on
 Maaria vilkaissut yli tähtien istuimeltaan;
 Lapsuudestasikin ovat enkelit kanssasi käyneet.
 Sarmati-linnojen päälle sä ristin lippua vielä
 Istutat; palvelemaan Jumalaa saat kansoja paljon.
 Kukkivan puun elämän Venäläisten maasta jo huomaan
 Nousevan taivaasen, sadottain vuoskausia siunain.
 Kattojen Novgorodin yli nostavi suuri Sophia
 Uljaita temppelitorneja pilvihin; ympäri häntä
 Karttuvi tyttäriään, rivi välkkyvä Volgasta Objiin.
 Istuin kaatuva on, joka ensin vainotun ristin
 Vahvana turvana ol’. Kas, kansoja, turpanit päässään,
 Siirtyvi Europaan aromailtaan Aasian helmoiss’;
 Linnankin tekevät nämä Bosporin rannalle; ristin
 Kylvökset verehen nämä julmat polkevat aivan.
 Kirkko on murheissaan; väkivaltoa vastahan silloin
 Yksin Russia vaan väkevin on muuri, ja kuu on
 Sammuva, ennenkuin kokonaiseks kasvanut onpi.
 Aikojen synkeyteen syvempään mun silmäni katsoo.
 Turmion itselleen Eurōpa on tuottava itse.
 Seinen rannalla kaukaisella on jättiläis-urho
 Nouseva pilviä kohti, ja maa sen jalkojen alla
 Huokavi tuskissaan Nevahan aina Tāgusta asti.
 Kirkot raastavi hän sekä luostarit; vangitut kansat
 Kulkevat murheissaan, tuon voittajan vaunuja saattain.
 Loistava ruhtinas on Venäläisten herrana silloin,
 Mainio voimastaan sekä taivahan rakkaudesta.
 Hän Aleksander on, maa-ilmalle suotu se toinen,
 Entistä suurempi tok’; sen loistavat on avut hällä,
 Mutta sen virheet ei. Hän hellänä suojavi mailmaa.
 Vastaan lannistajaa hän kamppailee, ukon tulta
 Iskien; kas, sotaenkelit voitoissa saattavat häntä.
 Hurjan hirviön, sen häpiäks, hän syökseyi maahan.
 On ilo kansoilla, kun takaisin pian voittaja kääntyy.
 Maille’pa antavi myös ajan kultaisen tämä jälleen.
 Annani, riemuitse! Väkeväin tulet tsaarien äidiks’;
 Istuin Moskovian toki loistavin onpi, kun jälkeen
 Rūrik’in saa Romanov ikivanhan, mainion paikan”.

 Vaikeni; Antonius tekemään meni ruokoa halpaa.
 Valkean lieskaavan virittää hän kolkkohon luolaan.
 Mutta se kaunoinen, jalo neitoinen povehensa
 Kätkevi tuon erakon sanat, niinkuin Maaria muinoin
 Paimenten sanoman sinä yönä, mi toi elon mailmaan.
 Viihtyi viimeinkin rajuilma ja ukkosen jyske.
 Tähtilöt pilkistivät viel’ taivahan kannelta kerran,
 Mut pian sammuivat; kas, läntisen rantehen vieress’
 Kuu meni kuolemahan, leväten rusopilvien päällä.
 Nousipa nyt esihin jalo päivä; timantteja täynnä,
 Aurinkoo muaten, sulosulhon muiskuja maistain,
 Maa punastui kimaltain. Jopa lintujen laulukin kuului
 Pilven haituvien sekä metsän oksien suojast’.
 Rotkoistaan näkyviin elikotkin hiipivät hiljaa,
 Helmassa metsien taas sekä niittyjen tanssiaksensa.
 Alta jo pensasten sekä puiden nousivat Ryssät;
 Pyyhkivät kiiltelevistä he vaatteistaan satehen pois,
 Myös sidotut hevoset ilomielin päästivät puista.
 Anna nyt, kiitellen erokasta, sen luolasta lähti.
 Hän erotessaan tuon ikämiehen suuteli kättä.
 Ennen iltoa hän komeaan Bytsantihin saapui.
 Sulki Basilius nyt sulosen sisaren sylihinsä.
 Ei toki armahan tuo verinen sota ryöstänyt hältä.
 Saattaja-urhoillen jakelee hän lahjoja viljan.
 Dmitrin kaulahan hän pani kultaset käädyt, ja lauman
 Kiovan haltian luo lähettää takaisin, sitä kiittäin.
 Ilta jo tullut on. Ani kaunihin keisarilinnan
 Juhlassa kannel soi. Tuhanten valo-lamppujen tulta
 Peilit heijastivat hopeaiset; kukkia viljan
 Kiipesi kärmeillen ylös marmoripatsaita pitkin.
 Kas, tuli Annan luo sata neitoa, saartaen häntä,
 Näyttämähän iloaan. Lymyhyn meni äkkiä Anna.
 Yksin kammiossaan, johon paistavi kulkeva kuudan,
 Varjossa uudinten hän miettivi vuotehellansa;
 Viimeinkin nukahtaa. Eudoksia sen unelmissa
 Taivosta ilmestyi. Ei kasvoja kaihtanut musta
 Luostarihuntuinen, ei poskia kalpeus kalman.
 Niin kuni ennenkin oli hän, kun keisari-linnan
 Suojissa lauleli hän ilomielin, soidessa lyyran,
 Astui hyppelemään, pani rintahan helmejä kiinni,
 Niin kiharoihinkin kivisen koruseppelin pisti.
 Hellänä kuiskasi hän kuni lännetär ruusujen kesken:
 ”Kultani”, haasteli hän, ”oi Anna, en saa minä tulla
 Kruunun kirkkaudessa, en loistossa purpurahunnun,
 Kun sinä valvot, en. Sinullen toki onnea tuomaan
 Astelin maa-ilraast’ alas, kussapa mie ja Aleksis
 Loistoa rakkauden iänkaiken nauttia saamme.
 Kielellä oot pyhien useasti. Mainehen, onnen
 Maassa ja taivossakin perit kaiketi. Loistavan kruunun
 Täällä jo voittava oot, sädekruunun pilvien päällä.
 Voi hyvin, Annani, nyt! Jumalan sanansaattajaks tänne
 Saapunut en ole’kaan; jalomman tämä toimi on hengen.
 Lempeni tähden vaan alas astuin pilvistä tänne.
 Voi hyvin, Annani, nyt! Iloilmoissa yhdymme kerran”.
 Haasteli, suutelikin sima-suin sen nukkuvan suuta.
 Nyt pakenee uni Annan, ja tyhjän, hehkuvan helman
 Turhaan hän levittää. Ei koitar koittanut vielä,
 Kantaen hiuksissaan punaset tuliruusut, ja yökin
 Valtasi maan kokonaan; mut valvoi kumminki Anna.
 Viipyi Theodosiass’ Wladimir’ vaan päiveä kolme.
 Nähty ei vallitsijaa. Sepä linnan suojissa piilsi.
 Kas, pyhimykset vaan, Jumal’kin sen tuntehet tunsi.
 Mutta kun kolmas aamu jo kultasi taivahan kantta,
 Raatiin juhlalliseen jalot ruhtinahat tämä kutsui.
 Nyt Wladimir meni istuimelleen; sankarit oivat
 Kärpän-kaapuissaan oli ympäri ruhtinas-tuolin.
 Joukkoa sankarien oli Ōleg, syntysin aina
 Rūrikist’, Novgorodin, Kiovankin valtiahasta,
 Bōris, harmajapää, satavuotinen neuvojen Nestor,
 Kreikan kauhistus, Jaroslav, varakas uro Kōnek;
 Kynteli peltoja sen tuhat härkää Volkovin rannall’.
 Vieläpä Māding, Dir sekä Rognvald, mainiot urhot.
 Akkunaholvien kautta jo asteli ruusuinen päivä
 Neuvosten salihin. Näin kiiltävä enkeli astuu
 Seuraan uskovien, ilon, voiman tuottaja ollen.
 Valtasi hiljaisuus; nyt mahtava ruhtinas lausui:
 ”Oi ylevät pajarit, sotasankarit, viisahat miehet!
 Teitä en kutsunut oo sotihin nyt neuvoa saamaan,
 Jälleen tuumimahan verisaunoja rauhallisille
 Maille ja kansoillen. Surettaa mua suurempi murhe.
 Kas, kuin leimahtaa itärannalla kultainen päivä.
 Harhojen yöstäpä niin, tuhannen nyt vuotta jo sitten,
 Armon aurinko nous’ sukukunnille harhaileville.
 Kaukana Jordanin hopeaisen rannoilla, kussa
 Palmuja tuudittaa sulotuulet taivahan, kussa
 Setrit Libanon’in sekä Siion tornine nousee,
 On elänyt Jumal’, on sovittain koko maaliman kuollut.
 Kaikki nyt uudistuu. Taas lempeä viittavi polku
 Keskellä taivon ja maan; katumuksen kaitoa tietä
 Pyrkivi onnelliseen elohon suku kuolevien taas.
 Vainovi kyyhkyinen verikokkoa. Ristipä, voittain
 Miekatkin sotilain, sotasankarien ilo-kruunut,
 Lentävi ympäri maan; tukenaan on enkelilauma.
 Kaupunki kaunoinen, elämän joen kastama, laskee
 Pilvistä pinnalle maan; sitä suitsutus pilvinä peittää.
 Taivahan kaupungin kuvaus tämä kaupunki onpi.
 Kaikilla valkeus on. Venäjää pimeys yhä peittää.
 Vielä Peraunillen veriuhreja tuopi sen kansa.
 Ei Wladimir sitä tee edespäin. Hän mielivi synnist’
 Puhdistaa sydäntään, ylös nousta nuorena veestä
 Uuden syntymisen, levähtää elämän ihanan puun
 Siimeksessä ja rakkauden meri-rannalla myöskin.
 Kuunnelkaa pajarit mun ääneni! Tiedätte kuinka
 Mainioks oon Venäjän, minut itse ja teidätki tehnyt.
 Keisarin valtoa oon tärisyttänyt rautaisin kourin,
 Voittanut kansatkin lähell’ Bōgia, Kāsanin maassa.
 Nyt haluan toki mie ilomielin kruununi antaa,
 Miekan ja valtikankin sekä purpuravaipan ja muuttaa
 Munkkina luostarihin, jos ette mun kanssani käänny.
 Ennenkuin merehen on sammunut päivyen soihtu,
 Konstantinopelihin komeaan minä matkata tahdon,
 Kasteen ottamahan sekä ristille vannomahan myös.
 Surmiin, voittoihin, urohot, mun kanssani muinoin
 Lähditte; ettekö nyt elohon mua seurata tahdo?
 Emmitte. Olkohon niin, Wladimir toki päättänyt onpi”.
 Vaikeni; huomasivat nyt loistavan ihmehen kaikki.
 Suuri ja herttainen hopeaisine pilvine taivas
 Päällä on neuvosten; sen keskellä leimuen loisti
 Aurinko kultainen, suveaa kesälämpöä antain.
 Ristiksi kiilteleväksi, min ympäri ruusuja kiertyi,
 Aurinko muuttui nyt; yli sankarien kokouksen
 Lenteli kyyhkyinen, lumivalkea, välkkyvin siivin.
 Lentimet leyhkäsivät, kuten painien-laumassa hiljaa
 Lännetär hengittää, kuten muiskavi viileä tuuli
 Viljeliää, kun hän kivisen sar’an kultia leikkaa.
 Siivikkäät kerubit, sulo purpura poskien päällä,
 Pilvistä pilkistivät, puna-ruusuilla reunustetuista;
 Äänellään hopean heleällä he laulelivat näin:
 ”Kiitos nyt Isällen, joka on, joka on yhä aina!
 Kiitos myös Pojallen, joka maaliman eestä on kuollut!
 Kiitos Hengellekin, joka sielusta poistavi talvet!”
 Maahan lankesivat pajarit kera ruhtinahansa;
 Sitte he verkalleen ylös nousivat; on näky mennyt.
 Ristille vannoivat iki-kuuliaisuutta he kaikki.
 Ennenkuin merehen oli lännessä vaipunut päivä,
 Ruhtinas Novgorodin, sotilain kera niin pajareinkin,
 Konstantinōpelihin komeaan meni rauhassa matkaan.
 Ristiä loistelevaa, hopeaistaki kanteli pappi
 Astuvien etupäässä. Näin lempeä tähtiki muinoin
 Saatteli Bethlehemiin idän tietäjät Persian maasta.
 Äkkiä ihme’ taas Sarmātien silmihin astui.
 Pilvien helmasta, kas, kakspäinen kotka nyt maahan
 Hiljaa laskeutui, pyhän merkin ympäri lensi,
 Siihenpä istuikin, sitä suudellen verinoukin;
 Siinä se viipyi siks kuin Konstantinōpelin viereen
 Tullut on Wladimir. Kas, keisarin käskyst’, mi tiesi
 Wladimirin toimen nyt, tätä vastaan neitoja Kreikan,
 Valkeissa hunnuissaan, tuli laulaen, kukkia kylväin.
 Sielua niin pyhänkin, sitehet kun ruumihin särkein
 Voittava tää, kokenut, Jerusalmihin uutehen muuttaa,
 Portissa kohtaavat lumivalkeat neitiset, jotka
 Vaattehet puhdistivat Karitsan verivuossa, ja harppuin
 Soidessa vierastaan iki-juhlalle henkien vievät.
 Yksin kammiossaan, vaan taivahan laumojen nähden,
 Ruhtinatar rukoilee, käheröitään ei sulo-Myrrhan
 Nestehet kastelleet, ei helmiä kiiltänyt niissä.
 Musta sen huntuinen oli; kultainen ristilö yksin
 Riippui rinnallaan siveäll’. Katalan sopi kyllä
 Kantaa mustia vaan. Sydäntään tämä neitinen itki.
 Muinen se puhdas oil, himojen nyt syöttinä nurkui.
 Neitsyn taivahisen kuvan, säihkyvän, eessä hän maaten,
 Viljavat silmissään vedet, haasteli hartahast’ sangen:
 ”Lemmen ruhtinahan pyhä äiti, sä morsio taivaan,
 Maaria, kuuleppas! Haluten, vapisten sua tohdin
 Mie rukoella nyt, rukoella en rohkene poikaas.
 Paljastaa kipuaan voi neitsyt neitsylle yksin,
 Mutta, ah, kukkainen jumaluuden liekissä kuihtuu.
 Tuskani ilmaisen minä sulle. Sa naisena tunnet
 Tuskamme itse’kin; sinunkin sydämes läpi kalpa
 Kauhea käynyt on; minullen suo lohdutus taivaan.
 Kas, minä muuttunut oon; pyhityksen tieltä mun vievät
 Äänet tenhotarten. Jopa hornan henkien lauma
 Sielussa ilveilee, valoenkelin vaippoa kantain.
 Syntien syöttinä oon. Minä lemmin; voi, kuka on se?
 Sortaja kristittyin, joka miekalla vainovi heitä.
 Ristiä pilkkavi hän, pakanain jumaloilleki uhraa.
 Sammuta, Maaria sie, himoliekkini. Taivahan neitsy,
 En rukoella voi its’ eestäni; oi, Wladimir vaan
 Tee toki autuahaks. Hän armosi ansaitseekin.
 Itse mä kärsiä voin. Syvempään mua ain’ yhä syökse,
 Taivahan ruhtinatar, sätehistä sun kasvosi! saakoon
 Vaan Wladimir pyhien perinnön, ijankaikkisen kruunun”.
 Vaikeni; pää syvempään sen vaipui. Poskilla itku
 Virtasi taivahinen; sopis’ enkelisuukkonen sille.
 Rintaki aaltoilee, kun huokavi tuskallisesti.
 Valkeus kultainen yht-äkkiä peitti sen päätä.
 Katseli, huikenikin. Kas, purpurapilyien päällä
 Oiva ja herttainen alas astui taivahan poika.
 Posket hehkuivat kuni aamu, kuin tähtilöt silmät,
 Lempeä loisteli myös säteikkö sen kiekura-päässä.
 Toisessa käissään hän iloharppua kantoi ja toisess’
 Palmua viuhuttavaa; hopean-heleälläpä suulla
 Haasteli neidollen sanansaattaja taivahan tarhain:
 ”Taivahan ruhtinatar sua tervehtää, sulo Anna;
 Oi, älä viivy tääll’! Wladimir, sun sulhosi vartoo.
 Purpurahan pukeu’. Venäjän suvut on sua, Anna,
 Äitinä siunaavat satojen pikavuosien alla”.

 Haasteli; lenteli pois tuo kiiltävä enkeli. Anna
 On rukouksissaan. Rukous sen tuntematon on,
 Mutta se kullalla piirretty on Ijankaikkisen kirjaan.
 Nousi ja nyt menikin. Oven suussa jo vastahan häntä
 Palveluspiikoja on. Tämä herttainen pani tukkaan
 Öljyjä Sȳrian maast’, koristuksia Indian myös ja
 Pitkin lanteitaan valumaan pani purpurahunnun.

Erik Johan Stagnelius
Gustaf Gideon Forsman
Runot