Hurja Pista


I. 

 Päiv’ on aikaa ollut laskussansa.
 Lauttamiehet kaikki majahansa
 Väsyneinä menneet ovat maata;
 Hurja Pistä nukkua ei saata.

 Kysyn sulta, lausu, Hurja Pista,
 Mit’ on sulla vielä valvomista?
 Kysymykseen tuohon vastuun saapi:
 ”Levon multa lempi karkottaapi.”

 Valoaan luo kuuhut taivahalta,
 Venosensa pienen rantamalta
 Työntää Hurja Pista, airot noutaa,
 Yli veden saarelle hän soutaa.

 Dunan keskikalvoss’ ihanassa
 Kuvastuupi saari kukkimassa;
 Kukka saaren muita kaunihimpi
 Vanhan kalastajan nuor’ on impi.

 Vanha kalastaja tuvassansa
 Nukkumass’ on turkkivuoteellansa;
 Vanhuksenpa tytär valvehella
 Pistaa oottelevi rantasella.

 Kaunis lautturi kun virran yli
 Saapui, sulki hänet kullan syli;
 Suudeltiin... Mutt’ sit’ en kerro tässä!
 Kateet oisi heti kielimässä.

 Neidon suudelmass’ on viinin tulta,
 Järjen helposti se hurmaa sulta:
 Pistankin jäi järki suudelmaansa.
 Puhua hän alkoi innoissansa.

 ”Lyyli armas, Lyyli lintuseni,
 Kukkaseni, pieni kultueni,
 Tähtösen’, mi loistat ihanasti,
 Suudellos mua yhä aamuun asti!

 Sinisilmäs mustain luonten alla
 On kuin pilvenhalje taivahalla;
 Halkehesta sinitaivas väikkyy,
 Siinä tähtenä sun silmäs säikkyy.

 Kukkaset jos kaikki maailmassa
 Yhdess’ oisi kukkakiehkurassa,
 Ympär’ ei se riittäis lemmelleni...
 Ja se yksin sun on, tyttöseni.

 Rajaton on aivan lempi mulla,
 Niinhän lienee, kulta, myöskin sulla?
 Rajan jos vain löytäisin mä milloin,
 Voi sua, voi mua itseäni silloin!

 Jättiläinen tääll’ on, kyyhkyseni,
 Jättiläinen, minun mureheni;
 Rinnassani jos se valtaa saisi,
 Minut sekä sun se musertaisi.”

 Näin hän lausui, lauttur’nuorukainen;
 Mutta tytön katse vakavainen
 Rauhan jälleen toi, hän siitä näki:
 Rajaton on lempi immelläki.

 Kauvan puhuivat he keskenänsä.
 Satakielet lauloi lähellänsä;
 Tai ehk’ei se laulu lintusien
 Ollutkaan, vaan ääni sydämien.

 Toisistaan he viimein erosivat.
 Iloist’ ensi iltaa toivottivat:
 Poika meni lauttamajahansa,
 Tyttö isän luokse kotiansa.

 Rauhallist’ ol’ luonto kaikkialla.
 Kuuhut hiljaan laski taivahalla,
 Otav’ alas painoi purstoansa,
 Kanaperhe kykki orrellansa.

 Rauha valtaa lauttamajasenki,
 Tuulahdust’ ei pensastossa hengi;
 Dunan aallot, hiljaan värähdellen,
 Loiskuttavat lautan reunuksellen.

II. 

 Markkinoille kalastaja läksi,
 Kalaa vei hän sinne myytäväksi.
 ”Kaupunkiin nyt lähde, tyttäreni.” –
 ”Jos niin tahdot, lähden, taattoseni.”

 Kaupunkiin jo saapui kumpasetki.
 Voi, miks saikaan perjantaiks tää retki!
 Tyttönen on ensi matkallansa,
 Siksi on hän hieman suruissansa.

 Kauvan tok’ ei muistanut hän tätä,
 Kaupungiss’ on paljon hälinätä.
 Nuoret herrat kirjopuvuissansa
 Ilakoivat neitosien kanssa.

 Lausui herra, vieress’ seisovainen:
 ”Missä kasvoit, kukka kaunokainen?”
 ”Saarest’ olen tuolta”, Lyyli vastaa,
 ”Jota Dunan keskilaineet kastaa.”

 Herra lausui: ”Sepä oivallista!
 Minä olen vallan naapurista.
 Sano vainen, armast’ onko sulla!
 Ja jos oiskin, mun suo siksi tulla.”

 Lyyli vastas: ”Armastako oisi?
 Teidän nenällenne hänt’ en toisi.
 Vaan jos sitä tietää haluatte,
 Mustalaisen korttiin katsokaatte!”

 Lyylistä kun ei sen selvemmäksi
 Nuori herra tullut, pois hän läksi;
 Mutta tyttö – ehkä sattumalta –
 Herraan katsoi vielä kulmains’ alta.

 Aik’ on vierryt, Dunan rantamalla
 Taas on kerran Lyyli, kukkivalla
 Dunarannall’ yksin istuissansa
 Tyttösemme kutoo verkkoansa.

 Päivä laskeuu jo vähitellen,
 Lehdikoita nurmen kultaellen,
 Ranta näyttää ruusun hohtavalta,
 Dunan pinta välkkyy purppuralta.

 Verkkoaan vain tyttö kudoskeli,
 Vaan mi pensahassa rapsahteli?
 Ken se? Nuori metsästäjä vainen.
 ”Iltaa! Mitä teet sä, kaunokainen?”

 ”Herra näkee, jos on silmät päässä
 Olevan mun verkon te’ennässä!”
 Tyttö vastas avomielin tälle,
 Pensaasta jok’ astui näkösälle.

 ”Paha olet, tyttö armahaisen!
 Kasvot ruusun, puhe polttiaisen.
 Noin kun puhut, noin kun silmäelet,
 Sydäntäni yhä haavottelet.

 Eikö muistu sulle mielehesi
 Kerran minut ennen tavanneesi?
 Etkö tunne? Muisteleppas!... Viime
 Markkinoilla kun me juttelimme!”

 Lyyli lausui: ”Myönnän kyllä herran
 Ennenkin jo tavanneeni kerran,
 Mutta suurempaakin ihanuutta
 Unhottaa voi ilman vaikeutta.”

 Niin mit’ alottikaan nuorukainen,
 Pistosanan sai hän siitä vainen.
 Suuttuakaan ei hän voinut hälle,
 Tuommoiselle pikku huimapäälle.

 Itsekseen hän nyt vain mietiskeli,
 Ilta kun jo yöksi hämärteli.
 ”Tiedätkös sä mitä, armahani,
 Kun en osaa tietä kotiani?

 Kovin pelkään illan pimeyttä,
 Jos et sä nyt sääli eksynyttä:
 Tule mulle, pyydän, saattajaksi
 Metsän reunaan vaan, tai kauvemmaksi.”

 Lyyli tuumi seikkaa loppuun asti:
 Noin kun herra pyysi koreasti
 Ja niin hellään ... oishan synti hältä
 Vielä näyttää kiittämättömältä.

 ”Kiittämätön! Ei, en taivaan tähden!
 Saattamahan häntä kyllä lähden”.
 Näin hän päätti ensin syömessänsä,
 Sitten katsoi herraan vierellänsä.

 ”Tulkoon sitte herra mukanani
 Metsän reunaan tuonne, kerallani,
 Mutt’ ei kauvemmaksi, kotiin asti,
 Pahat huudot saa niin nopeasti.”

 Menivät. Kun Lyyli palas, siellä
 Pista ootteli jo rantatiellä.
 ”Kauvan vuotin. Missä kävit, kulta?”
 Vastaust’ ei tullut vuotetulta.

III. 

 Lyylin käytös hieman kummallista
 Illall’ lienee ollut, sillä Pista
 Siit’ ei pitänyt ja syömessänsä
 Epäillä hän alkoi Lyyliänsä.

 Epäluulon laps’ on kummallinen!
 Syntyissään se on jo nälkähinen,
 Ensin syö se kohta, nälkänänsä,
 Sitten hirviöks saa syötyänsä.

 Pista hän jo ensi iltamaksi
 Väjymähän hiipi pensaan taaksi.
 Minkätähden, sit’ ei tiennyt, mutta
 Jotain odotti hän, jotain uutta.

 Kohta saikin herra rantaselle,
 Sulosuin hän puhui impyelle,
 Kas, kun Lyylin posket punahteli!
 Vihassansa Pista kiehueli.

 Vaan ei sanoiss’ ollut vielä kyllin,
 Helmahansa otti herra Lyylin,
 Syleilikin häntä, armahinta.
 Helvettinä raivos Pistan rinta.

 Esille nyt syöksi lauttur’ hurja:
 ”Haa! Sä pettur’, ilkiö, konna kurja!
 Vietelläkö tyttön’ aijot!” Heti
 Tupestansa Pista puukon veti.

 Metsästäjän rintaan löi hän tällä,
 Mutta metsästäjä pyssynpäällä
 Vastusti, löi Pistaa sillä päähän,
 Tämä vaipui alas verissähän.

 Tunnoilleen kun tuli jälleen Pista,
 Ympäri hän katsoo – kummallista!
 Poiss’ on herra, poiss’ on tyttö... Voisko
 Valhett’ olla tää, se unta oisko?

 Unta ei se ollut, sen hän näki,
 Virtasihan vielä verensäki.
 Tuskassaan hän sitten itkeskeli:
 Kyynel, veri yhteen virtaeli.

IV. 

 Metsästäj’ on kauniin Lyylin kanssa,
 Huoleti he nyt jo toisiansa
 Syleilee, ei heill’ oo vihamiestä,
 Yksikään ei tiedä Pistan tiestä.

 Pista murhemiellä katkeralla
 Kuljeksii nyt poissa maailmalla.
 Eemmäs yhä ajelehti vainen
 Tuskan myrskysäässä nuorukainen.

 Niin hän kulki, minne tiensä johti,
 Vihdoin sai hän Bakonyia kohti;
 Siellä, Bakonymetsän takamaalla
 Levähti hän vanhan tammen alla.

 Levähti, niin kyllä – ruumiistansa,
 Sielu siell’ ei löynnyt lepoansa,
 Niinkuin kala ui vain nopeammin,
 Vaikka tyynnä onkin vesi lammin.

 ”Murhur’ olen, murhur’, rosvoaja,
 Kohta hirsipuun vain koristaja!
 Pyövelille mennä parast’ oisi,
 Hän se tuskilleni lopun toisi.”

 Maantien ääreen istui nuorukainen,
 Ehkä kulkis joku matkalainen,
 Joll’ ois yhtä paljon rikkautta,
 Kuin on lautturilla rohkeutta.

 Kauvan ei hän oottanutkaan siinä:
 Vaunut neljän hevon vetäminä
 Saapui, niissä herra. Kuskin kanssa
 Lakeij’ istui kuskilaudallansa.

 ”Seisahtukaa!” Pista huudahtaapi,
 ”Liikkukoon ken kuolla haluaapi!”
 Kuolla tahtonut ei kukaan heistä,
 Paikall’ antoi kuski vaunuin seistä.

 Vaunuihin nyt kiirein riensi Pista,
 Rahat otti herran lakkarista,
 Viinitilkan hintaakaan ei jätä
 Matkalaiselta hän ryöstämättä.

 ”Menkää!” lausui, rahat saatuansa.
 ”Seis!” hän huusi jälleen, uudestansa
 Ajamahan kun jo herra läksi,
 ”Syntynyt en ole ryöstäjäksi.

 Herraseni, viel’ on ropo täällä.”
 Herra katsoi, mitä lienee hällä
 Vielä asiata, kenties vainen
 Ilkkuella tahtoi irtolainen?

 Ei hän ilkkunut, vaan ottamansa
 Rahat antoi, sitten matkahansa
 Läksi jälleen, kulki edellensä,
 Harmin, vihan sulki sydämeensä.

 Kauvan kulkee Pista kulkuansa,
 Itsekään ei tiedä matkastansa,
 Siksi kunnes kerran tiensä johti
 Jälleen Dunan rantamia kohti.

 Dunan rannall’ oli lauttamaja,
 Siellä Pista, lautankuljettaja
 Asui vastapäätä Lyyliänsä:
 Suru karvasteli sydäntänsä.

 ”Oi, miks’ imarteli Lyylin kieli?
 Vaan ehk’ onkin tyttöraukan mieli
 Muuttunut. Kenties hän suruissansa
 Itkee kärsinyttä armastansa.

 Jos vain näen sinun katuvasi,
 En mä muista uskottomuuttasi.
 Kun vain vast’ oot uskollinen mulle,
 Kaikki, kaikki annan anteeks sulle!”

 Rannalla näin Pista mietiskeli,
 Saarelle hän sitten ajatteli
 Lähteä ja siellä miettehensä
 Ilmaista hän aikoi Lyylillensä.

 Silloin, venheen luokse astuissansa
 Puhetta hän kuuli takanansa:
 ”Hei, mies! Ota meidät mukanasi,
 Hyvän palkan saat sä vaivastasi.”

 Dunaan luuli Pista kaatuvansa:
 Metsästäjän näk’ hän Lyylin kanssa,
 Kaukaa hän jo heidät oivaltaapi,
 Vaikka hämäräks jo ilta saapi.

 Vielä sykki syömens’ ankarasti,
 Tulijat kun saivat rantaan asti.
 Vaan kas heidän hämmästymistänsä,
 Venheen luona Pistan nähtyänsä!

 Kiirein riensi Pista soutumille.
 Nauraa tuskalle ei voinut sille,
 Mi ol’ herralla ja neitosella,
 Eivät tienneet, mitä virkkaella.

 Ääneti vain Pista souteleepi.
 Saaren rantaa venhe läheneepi,
 Silloin selvis synkät aattehensa,
 Ympäri hän käänsi venosensa.

 ”Minne? Takaisinko?” lausui hälle
 Herra. ”Eipä juuri, keskemmälle
 Dunaa tuonne, siell’ on tänäpänä
 Pieni tili meillä tehtävänä.”

 Lausui näin ja tuokiossa sousi
 Virran keskelle hän, sitten nousi
 Soutumilta, airot seistessänsä
 Virtaan viskasi hän kädestänsä.

 ”Tiedättekö? Mull’ on elämästä
 Kylliks jo, ja teitä syytän tästä;
 Toiseen maailmaan nyt muuttaissani
 Teidätkin vien sinne kerallani!”

 Venheen kaas’ hän. Kaikki helmahansa
 Sulki Duna. Pista kaatuissansa
 Petollista syleil’ impeänsä,
 Kuolla tahtoi hänen vieressänsä.

 Vaan kun herra vielä lainehista
 Uiden koitti päästä, silloin Pista
 Tarttui häneen, sitten taistelivat,
 Kunnes viimein yhdess’ upposivat.

Severi Nyman

hu:Szilaj Pista