Jättiläinen
Ma asun salissa vuorten
 maan alla niin syvällä, että
 ei Odinin silmän säde
 voi sinne tunkeutua.
 Ma valkeita Aasoja vihaan
 ja poikia Askurin,
 ne edessä jumalien nöyrtyy,
 ma joita halveksin.

 Mun riemuni ratsastaa
 on seljässä sydänyön myrskyn.
 Ma poljen peltojen laihon
 ja pirston vesillä purret.
 Tuvan tuttavan luota harhaan
 ma johdan vaeltajan,
 ja riemuitsen, kun hän pelkää
 jätin naurua raikuvaa.

 Toki päivääkin sietää voin,
 sädeloistossa säihkyvää,
 valkyriain siivet jos liehuu
 verenpuuntavat ylläni vain.
 Näky armas, kun jousien pääskyt
 sotakentällä liitelee,
 ja säilä sykkivän syämen
 kun jääksi jähmettää.

»Mitä viattomuudestasi,
 sa Emblan tytär?»
 On kukkasi sylissä peikon
 jo kuihtunut pois.
»Miks taistelet puolesta maasi,
 sa poika Pohjolan?»
 Esi-isien kuulut kummut
 möi kurjaan kultaan hän.

 Eli laaksossa tietäjä viisas,
 hän lausui totuuden
 niin syvän kuin Odinin puhe
 on kera Mimerin.
 Pivon usvaa mietteiden miehen
 ma heitin silmille.
 Oi autuus! Se narri kieltää
 nyt vallat taivaiset.

 Runoniekan, Valhallan vieraan,
 ma vihaan unia
 isänmaasta ja maineesta,
 jumalista ja hyveistä.
 Sinipilvestä houkkoa tuota
 en houkutella ma voi.
 Olen tyytyväinen ma sentään:
 hänt’ ihmiset halveksii.

 Thor vasara kädessä saapuu,
 ma hälle hymyilen:
 ma tunturin kypäräksi
 heti asetan kiireelle.
 Sota soikoon sankarivoiman,
 pyhä aurinko paistakoon.
 Paha yhtä on kuolematon
 kuin hyvyys suurinkin.

Esaias Tegnér