Karjalan seminarin avauksessa Sortavalassa 20 p:nä Lokakuuta v. 1880
Mikä kansan kaikkialta
 Läheltä ja loitommalta,
 Aina Aunuksen rajoilta,
 Kalevalan kankahilta,
 Tänne Laatokan lähelle,
 Pohjukkahan pohjosehen
 Saattavi nyt saapumahan,
 Tulvin koolle tulemahan?
 Mikä miehet, mikä naiset,
 Suuret, pienet, lapsukaiset?
 Saiko sanomat sotaiset,
 Kuulut muita kummemmaiset?
 Joko vaara Väinölällä,
 Vaino Väinölän väellä?
 Onko rahvahan rajaisen
 Vitsausta vihollisen,
 Muukalaisen muinahista
 Sodan sortoa suruista
 Vielä vaivoin kärsiminen,
 Viljoin verta vuotaminen?
 Ei näin vaaran oo varalta
 Koossa kansa kaikkialta,
 Sota ei sovellu noille
 Juhlaisille joukkioille,
 Miehille miekattomille,
 Neitosille nauraville.
 Ihan on ilo-sijaksi
 Sortavalamme somaksi
 Juhlapukuhun puettu,
 Kaupunkimme kaunistettu,
 Riemu-portteja rakettu,
 Köynnöksillä kaariteltu,
 Lippusia liehuvia,
 Tulia on tuhansia.
 Siis on juhla joutununna,
 Päivä kaunis päätynynnä,
 Viikon täällä vuotettuna,
 Kaihoin kauvan kaivattuna,
 Valon juhla Väinölässä,
 Kuulussa Kalevalassa,
 Päivän uuden paistan nasta,
 Henki-valon valistamasta.
 Pitkä yö on poistununna,
 Aamu armas koittanunna
 Katalalle Karjalalle,
 Tälle raukalle rajalle;
 Uusi aika nyt tulevi,
 Uusi päivä valkenevi,
 Elon tuopi tullessansa,
 Siunauksen seurassansa.
 Siitä rahvas riemuitsevi,
 Kansajoukko juhlailevi,
 Siitä naiset naurusuulla,
 Miehet mielellä hyvällä,
 Emännät ilolla mielin,
 Tyttäret vesissä silmin,
 Siitä pietähän pitoja,
 Ilojuhloa jaloa.
 Laulu kaunis kaikuilevi,
 Torvet monet toitottavi!

II. 

 Oi terve, oi terve tultuas,
 Sä juhlaisa päivä, riemukas!
 Sä valon oot aamu armahamme,
 Sä kaivattu, kaunein Karjalalle,
 Sä ikitoivomme ilmi jo tuot,
 Sä ajan uuden, kirkkahan luot.
 Nyt usvat ja yö pois hälvetä saa,
 Valoisa kohta on Väinölän maa.

 Oi terve nää rannat rakkahat,
 Nuo kukkulat jylhät, juhlaisat,
 Joiss’ sävel Väinämön kantelon soi,
 Mi luonnon noin lumoin viehättää voi
 Kaikk’ Karjala kohta kaikuelee,
 Kun kannel sen uus’ soi, helisee;
 Ja valo se lämpösätehillään
 Satoisaks saattavi tienomme tään.

 Oi terve sä kansa Kalevan,
 Mi lauluistas muinen kuuluisan
 Sait mainehen, arvon, riennä siis vaan
 Nyt riemuiten valohon, kunniaan,
 Henk’ isäin, heräys kansallinen
 Sun rientoon saakoon, innostaen,
 Niin nerosi, mainees, soittosi on
 Korkeelle nouseva, verraton.

 * * *

 Oi Herra nyt Sua kiitämme
 Sun lahjoistas, laupein Isämme!
 Sä sanasi valo ja viisaus,
 Sun Henkesi voima ja siunaus
 Nyt ylhäältä meille lahjoita
 Ja pimeys kauvas karkoita:
 Tää hartahin rukouksemme on,
 Oi Herra, Sulle se kelvatkohon!

P[aavo]. P[outiainen].

Paavo Poutiainen
Runot