Sirkkuseni
Mun majassani seuranain –
 se majani on pieni vain
 ja halpa mutta mielestäni
 on armas siellä ollakseni –

 on siellä mulla sirkkuni;
 se mulle rahaa rakkaampi.
 On sillä kieli pienon pieno
 ja lauluääni hienon hieno.

 Niin soma, sievä näkö sen,
 liikunto nopsa, kevyinen.
 Se peilinpuhdas kauttaaltansa,
 vaikk’ei se muuta pukuansa.

 Se elääpi vain minullen:
 iloitsee, kun mä iloitsen;
 kun suutun, on se nurrullansa,
 valittain sirkutuksellansa.

 Kun mainitsen sen nimen vaan,
 se syliin kiitää suorastaan
 ja leipää nokkii huuliltani
 ja laulain kiittää vaivastani.

 Kun kanteleeni helkkyilee,
 pää kallellaan se kuuntelee
 ja katsoo, kun se heliseepi,
 ja laulaa ja taas kuunteleepi.

 Jos vain mä vien sen peilin luo,
 ai, ääntää rakastuen tuo,
 suudellen lasiin – raukkaa sua!
 Miks sallin noin sun kiusaantua?

 On mulla pieni kukkasmaa,
 myös sinne sirkka mennä saa,
 vaan muistaa kyllä sisään tulla –
 jos moinen vaimo olis mulla!