Mit’ on autuus?
Mit’ on autuus?
 Ei vainen taivas tuo, mi asetettu helvetin on lieskaan.
 Mis’ käry, katku kauhea niin saastainen ja inha,
 Ett’ ennen tuleen puhtoiseen mä soisin sieluni
 Kuin moiseen teurasilmaan.

 Se taivas sellainen ei sielulleni sovi,
 Ei seura sinne pyrkiväinen liioin,
 Tuo kostonhimoinen ja raa’an julma.

 Jos ajuni mun aineen riuduttua
 Viel’ tajuisena oisi tuonen tuolla puolla,
 Niin avaruuteen kerran saatuain
 En uhrisauhuille mä jäisi raakalaisten;
 Vaan edemmäksi, kauvas, korkealle,
 Pois kaasuist’ iljetysten tämän taivaspiirin,
 Mis’ mätä verenlöyhkä, uhrilaumain sonta
 Niin myrkyttänyt onpi atmosfeerin,
 Ett’ vapaasti he henkittää ei arvaa,
 kun asustella niillä tienoin aikoo.

 Autuus minulle on tiedon taikataivas
 Jumalana mulle suur’ on luomisvoima.
 Tyhmyys pois! se alku kaikkeen pahaan,
 Sen rivot jäljet tuntuu teillä niillä, kun alkoi Eedenistä kiellon jälkeen hyvän, pahan tietämistä välttää.
 Kuin kurja oisikaan tää kaunis maailmamme, jos viisas perkele ei hätiin oisi saanut.

 Kultataivas vanha juutalaisten, jaspismuurinensa jalokivin kallein, pörssipelaajille arvokas voi olla.
 Mutt’ proletäärisieluiile se pilan pienikin ja vastenmielinen.
 Vain kullankumartajat, tunnottomat riistohenget voi taivaas’ sellaisessa viihtyä, mis’ ideoittuna on kallis kapitaali.

 Ja Jumalana heillä kultakaupungissa on orjaruhtinaana palveltava peikko.
 Himoitsee kunniaa ja vihaan kiihtyvä, kuin ihmislapsi luonteeltansa heikko.

 Jo väljentäkää papit taivastanne, jos sieluin paimenena aikonette olla!
 Ihannoitkaa puhtaammaksi autuuttanne!
 Vähemmän ainetta on autuudessa mulla.
 Kehitys hengen, tiedon runsaat he’elmät.
 Uudet taivaat vaatii, uudet Jumalte’elmät.
 Vain huippuihanteet voi autuudesta käydä.
 Ei vanhat taivaat toiveitamme täytä.

Runot