Henkien laulu vetten päällä
On ihmisen sielu
 veteen verrattava:
 se taivaalta tulee,
 se taivaalle nousee
 ja jälleen alas
 sen maahan täytyy
 alati vaihtuen.

 Jos korkealta
 jyrkänteeltä
 säde kirkas virtaa,
 se vienona, kauniina
 pilven-utuna
 paadelle pirskaa,
 ja hellävaroin
 vastaan-otettuna,
 terhentä tehden
 kuiluun solisee.

 Jos kalliot nousevat
 virtaa vastaan,
 se vaahdoten astuu
 askelittain
 syvyyteen.

 Vuoteella vehreällä
 hiipii se niittylaakson luo
 ja tyynessä järven
 sen kasvoja kaitsevat
 tähdet kaikki.

 Tuuli on aallon
 suloinen sulho;
 velloo pohjia myöten
 vaahtiset laineet.

 Ihmisen sielu,
 kuink’ olet kaltainen veen!
 Ihmisen kohtalo,
 kuink’ olet kaltainen tuulen.

Eino Leino
Johann Wolfgang von Goethe
Runot