Karjala (1899)
Kuss’ aallot Laatokan vuoriin lyö,
 Kuss’ Imatran innot raukes,
 Kuss’ uurtaa vaaroja Pielisvyö,
 Siell’ ensin silmäni aukes,
 Siell’ leikin lasna ma rantamalla,
 Siell’ lepää heimoni nurmen alla,
 Ja siellä neitonen Karjalan
 Sai lempeni leimuamaan.

 Siell’ elää kansa niin sitkeä
 Kuin vaahteran latva nuori;
 Se kyllin saanut on itkeä,
 Mut vankkana on kuin vuori;
 Se orjana ollut on ounaan herran,
 Se vaivaa nähnyt on toisen verran
 Kuin Suomi muu, mut murtumaton
 Ja hilpeä vielä se on.

 Se soittaa vieläkin kanneltaan –
 Sit’ usein lasna ma kuulin –
 Ja vanhoja Väinön-laulujaan
 Se laulavi partahuulin;
 Ja urhot astuvat kumpuin yöstä
 Ja kertovat muinaiskansan työstä
 Ja neuvovat polvea nousevaa –
 Oi Karjala, muistojen maa!

 Siell’ ensin lempimähän mä sain
 Tätä Suomen kansoa oivaa,
 Ja puolueetuutta Ruotsin lain,
 Jok’ orpoisintakin hoivaa,
 Ja puhdast’ uskoa Lutheeruksen,
 Mi mielen vaativi uudistuksen,
 Ei tyydy paastohon, tuohuksiin,
 Ei suitsutus-uhreihin.

 Ja siell’ opin ensin kammoamaan
 Sit’ inhaa oppia uutta,
 Ett’ ihminen on vain muodos maan,
 Ett’ ei ole kuolettomuutta:
 Se tarjovinaan on tiedon kultaa
 Eik’ anna muuta kuin kalman multaa
 Ja ympäristönsä saastuttaa –
 Ole valpas, Karjalan maa!

 Ja siellä näin minä murheeksen’,
 Kuin kärsiä kansa saapi,
 Jok’ ei ole vaan sopusointuinen,
 Vaan kahtia raukeaapi:
 Kuink’ alla kauhean veljesvainon
 Ja alla vierahan vallan painon
 Oot, Karjala, kauvan värjyillyt –
 Yksmielinen olkosi nyt!

 Kun oikeuttasi, uskoas
 Ja Väinön kieltäsi hoidat,
 Ei pelkoa sull’ ole kateistas,
 Ei voittaa voi sua noidat:
 Sä keväin kukkiva vanha tuomi,
 Sä jälleen nuortuva vanha Suomi,
 Sä talvet vihreä vanha kuus,
 Sä Suomi Vanha ja Uus!

Arvid Genetz
Runot
Karjala