Ne lapsuusajat kultaiset
Ne lapsuusajat kultaiset,
 ne riemurikkaat päivät,
 ne usvina vain haihtuivat
 ja unelmina jäivät.

 Mut joskus mieli palajaa
 viel’ unten ihmekehtoon,
 kun kuuhut aallot hopeoi
 ja usva nousee lehtoon.

 Ja silloin metsän keijuset
 jo siellä karkeloivat
 ja silloin vanhat sävelet
 ne sielussa taas soivat.

 Ne kertovat, kuin maailma
 niin kaunis on ja hyvä,
 kuink’ ihmiset on autuaat
 ja riemu rikas, syvä.

 Mut pian koittaa päivän koi
 ja haihtuu lehdon tarut –
 jää jälkeen lehdettömät puut,
 ja maat on kylmät, karut.