Eemi
Eemi poika oli kyllä,
 miehenalku mielevä;
 vanha mekkonsa yllä
 töpsötteli tyynenä.

 Neljä vuotta vastaikään
 täytti, mies jo mielestään.
 Nauramaan ei saanut mikään,
 leikit leikki yksinään.

 Eemin äiti uskovainen
 usein kulki seuroissa.
 Poika äidin seuralainen
 tallusteli mukana.

 Kokoon tultiin; uskovaiset
 toisiansa tervehti.
 Sieluntilaa vanhat naiset
 halukkaasti kyseli.

 Eräs muori harmaahapsi
 Eemiäkin kättelee.
»Ootko Jumalan sä lapsi.»
 noinpa vielä tutkasee.

 Eemi miettii kotvan aikaa,
 vihdoinkin jo vastaa pois.
»Enkä ole», sanat kaikaa,
»Kukas isän poika ois?»