Elegia (6)
Pois paennut suvi on; ajaen tulivaunuissa, päivän
    Loistelias kuningas ain’ etenee etelään.
 Eempänä pilvessä liehuvi lamppusi liekki, Selēne;
    Tähtilöt tuikkivat nyt eempänä holvissa yön.
 Talvea ennustaapi jo tuulten viileä viima;
    Vaahterakin valittain haiveniaan ravistaa.
 Lehdoissa vaiennut valitus satakielisen onpi.
    Laaksoissa illakkokaan ei levitä lemuaan.
 Oi, miten muuttunut oot, sinä luonto, mun äitini armas.
    Ei tähät, ei kukatkaan seppelöi päätäsi nyt.
 Kauemmin mua ei lemuinen sun henkesi hurmaa.
    Jalkani et etehen kylvele kukkia sie.
 Kunnes syntyvi taas kevät, uinaelet väritön, ja
    Maasta, mi kuihtunut on, katselen taivohon päin.
 Sieltäpä kirkkahammasti kuin suvi-iltoina muinoin,
    Kuu avaruuksia nyt paistehellaan valistaa.
 Taivolla kiiltelevät tiheämmässä kultaiset tähdet;
    Nuo ylös onnelahan viittovat sielua mun.
 Oi toki, koskahan murtuvat raskahat maalliset kahleet?
    Milloinka leijaelee lentimin loistelevin,
 Onnen lapsena, henkeni henkien seurahan, kussa
    Palmut leyhkäelee, kultaset kantelot soi?
 Kas, kesä mun meni pois; kuvatuksen kukkaset ennää
    Kaunistamassa ei oo kenttiä mun elämän.
 Lehdossa latvoista ei unet lempeät kuiskuta, ei soi
    Lintujen laulussa, ei kuohussa lainehien.
 Kuitenkin sydämein tyven on, alas toivehen tähdet
    Sallimuksen hämärään taivaista tuikkaelee.

Erik Johan Stagnelius
Gustaf Gideon Forsman
Runot