Kevään tytti
Jälkehen verisen vainon,
 taiston talvisen perästä
 kerkeä kevähän tytti
 kultakutrinen, korea,
 simahuuli, silkkihuntu
 keijuna ketoa kiisi,
 notkeana nummen viertä.
 Tuosta harjulle halasi,
 kiipes vuoren kiirehelle.

 Siitä silmäsi sivumma
 katsehella kaunoisella.
 Mihin katseensa kajosi
 siitäpä lumi sulavi,
 mihin silmän siirteleikse
 heti routa raukenevi,
 kirpoavi kirsi kylmä.

 Kerkeä kevähän tytti
 hajahapsi, hienohelma,
 tuosta astuvi alemma,
 laskehtihe laaksomaille;
 kulki koivikon korean,
 notkui nurmen nukkavierun.

 Kuhun koski kengän korko,
 siihen kukkanen kohosi.
 Mihin polki pieni jalka
 siihen nousi nurmen nukka.
 Missä huntunsa hajotti,
 silkkiliinan liehahutti
 siinä puhkes lehti puuhun.

 Kerkeä kevähän tytti,
 kevään impynen ihana
 laulun heljän helkähytti
 huulilla hunajasilla.
 Sanat helminä helisi,
 kultakelloina kulisi.

 Herkesi heleä ääni,
 vaimeni sorea soitto.
 Tyhjään eipä ehdykkänä,
 ilo ilmoihin hupene.
 Syntyi siitä sirkkasia,
 korentoisia kohosi.
 Silkkisiipiperhosia
 helovärein hohtavia
 siitä ilmoille yleni.

 Kerkeä kevähän tytti,
 kultakutrinen, korea
 liehui perhojen perässä,
 leikki sirkkain siskosena.

 Nauru hopeena helisi
 huulilta hymyäviltä,
 siitä sai puronen soinnut,
 vesi heljä helkkehensä.

 Yhtä eipä tytti tainnut,
 kevään keijunen osannut:
 vehreällä verhoella,
 kirjokukkasin kutoa
 jälkiä so’an orihin,
 kalman kauhean kavion.