Linnustaja (Forsman)
Mä metsänteitä käyskelen
 Ja urkin mäntyyn, kuusehen,
 Ja linnun nään jos toisenkin,
 Vaan en saa käsihin’.

 Ne kaikki näyttää karttavan
 Mun lasketuita ansojan’;
 Niin tyhjänä kuin lähdinkin,
 Saan mennä kotihin.

 Kyll’ linnustusta surkeaa
 Ois syytä surra, ruikuttaa;
 Vaan vaikka näytti pettävän,
 En itke sittekään.

 Mull’ ansa vielä jäljell’ on,
 Jok ei oo koskaan saaliiton,
 Jonnekka yhtä halullaan
 Käy lintu, kuin sen saan.

 Kotiini kohta päästyän’
 Tän’ ehtoona sen viritän:
 Ja lintu on mun morsion’,
 Mun sylin’ ansa on.