Ukosta ja akasta, jotka vaihtoivat askareita
Ukosta ja akasta, jotka vaihtoivat askareita.

(Uusmaalaisen kansansadun mukaan.)

Oli kerran ukko ja akka. Ukko toreli
aina sitä, ett’ei akka käynyt ulkotöissä.
No, meni siis akka, kun menikin, eräänä päivänä
ulkotöihin, ja ukon piti hoitaa koti-askareet.

Ensiksi piti ukon kirnuta voita. Ei ollut
vettä, ja hän lähti siis lähteelle vettä hakemaan.
Mutta säästääkseen aikaa nosti hän
kirnun selkäänsä, että kerma hänen käydessään
hölkkyisi ja sitä pikemmin tulisi voiksi.
Mutta tullessaan lähteelle, unohti hän että kirnu
oli hänen selässään, ja kun hän kumartui lähteelle
ottaakseen sangolla vettä, juoksi kaikki
kerma ulos kirnusta ja valui lähteesen.

No, siihen ei voinut mitään. Hän tallusti
siis takaisin tupaan ja mietti visusti mielessään,
että nyt tuli hänen paloittaa lihakappale
ja keittää puuro päivälliseksi.

No, mitäs muuta kuin ryhtyä työhön.

Hän paloitti siis lihakappaleen ja pani
sen aitan kynnykselle. Mutta kovasta työstä
oli tullut hänelle jano, ja hän meni siis kellariin
laskemaan itselleen kaljaa tynnyristä. Sitä
tehdessään näki hän koiran sieppaavan lihat
aitan kynnykseltä ja juoksevan tiehensä. Ukko
tuossa paikassa lähti ajamaan koiraa takaa
mutta siinä kiireessä jäikin tynnyrin-tappi hänen
kouraansa. Koiraa hän ei saanut kiinni,
ja tullessaan takaisin huomasi hän että kaikki
kalja oli juossut maahan.

Saapuessaan sitten taas tupaan muisti ukko
että lehmä oli vietävä navetasta laitumelle.
Mutta puuro oli myöskin keitettävä, ja säästääkseen
aikaa keksi ukko mielestään hyvän
keinon. Tuvan seinän takana oli kallio. Siitä
johti ukko leveän lankun tuvan katolle, jossa
kasvoi runsasta ruohoa, ja talutti sitten lehmän
katolle syömään. Mutta ett’ei lehmä putoaisi
pois katolta, keksi ukko vielä uudenkin keinon.
Hän sitoi nuoran lehmän sarviin ja päästi
nuoranpään sisään korsteinista.

Sitten meni hän jälleen tupaan, sitoi siellä
nuoran-pään jalkaansa lehmälle pidättimeksi
ja rupesi hämmentämään puuroa padassa. Mutta
tuskin oli hän ryhtynyt siihen, kun lehmä
romahti alas katolta ja veti ukon, jalat
edellä korsteiniin. Siihen jäi ukko riippumaan,
ja lehmä riippui ulkopuolella leijaillen
ilmassa.

Oli jo päivällisaika ja akka tuli kotiin
syömään. Kovasti hän peljästyi nähdessään
lehmän leijailevan ilmassa, ja kiiruimman kautta
leikkasi hän nuoran poikki. Mutta samassa
kuin hän sen leikkasi poikki, putosi ukkokin
pää edellä alas korsteinista ja jäi seisomaan
päällään puuropadassa.

Ja siinä seisoi hän vielä akan astuessa
sisään. Mutta ei koskaan enää jäänyt ukko
kotiin hoitamaan koti-askareita eikä hän enää
torunut akkaansa laiskuudesta.

Sen pituinen se. Eikä siihen ole mitään
muuta lisäämistä kuin että ei pidä miehen
pistää päätänsä puuropataan.

Helena Westermarck
Alex Federley
Koulu-toveri
1901
Sadut