Vetehinen
Mut minäpä makasin reunalla laivan:
 Ja katselin, uinuvin silmin,
 Alas peiliselvään vetehen,
 Ja katselin syvää syvemmäs –
 Kunis syvällä meren pohjassa
 Näin aluksi utuista pilveä,
 Vaan vähitellen värikkäämpänä
 Kirkonkupuja ja torneja,
 Ja perältä päivänkirkkaana
 Kokonaisen kaupungin,
 Vanhanaikuis-alankomaisen,
 Ja ihmisvilkkaan.
 Miettiviä miehiä, mustat kauhtanat,
 Valkeat kaularöyhykset, kultaketjut,
 Ja pitkät miekat, ja pitkät kasvot,
 Astuu poikitse touhuisen torin
 Kohti korkeaportaista raatihuonetta,
 Missä kiviset keisarinkuvat
 Vartioivat valtikoin, miekoin.
 Lähellä, pitkin huonerivejä,
 Alla peilikirkkaiden akkunain
 Ja pyramiideiksi leikattujen lehmusten,
 Käyskelee silkkisihiseviä impiä,
 Soleat varret, kukkakasvot
 Siveästi suojassa mustain myssyjen
 Ja kumpuavien kultakutrien.
 Nuoria miehiä, espanjalaisissa puvuissa,
 Ohi astuskelee nyökkien.
 Iäkkäitä rouvaksia,
 Ruskeissa, ammon-aikuisissa puvuissa,
 Kädessä virsikirja ja rukousnauha,
 Rientää, sipsovin askelin,
 Komeaan tuomiokirkkoon,
 Kutsuista kellonsoiton
 Ja pauhaavan urkujen äänen.

 Minut itse valtaa kaukaisen kaiun
 Salaperäinen väristys!
 Ääretön ikävä, suuri suruisuus
 Hiipii mun sydämmeeni,
 Tuskin toipuneeseen sydämmeeni;
 Minust’ on kuin sen haavoja
 Sulohuulet suutelis auki,
 Ja ne jälleen vuotais verta –
 Kuumia, punasia pisaroita,
 Jotka pitkään ja vitkaan putoilevat
 Alas vanhaan talohon, tuonne
 Merenpohjaisehen kaupunkiin,
 Vanhaan, korkeaharjaisehen taloon,
 Jok’ ihmisistä on ikäväntyhjä,
 Pait että alhaisen akkunan ääressä
 Eräs immyt istuu,
 Käsi poskella,
 Kuin unhoitettu lapsiraukka –

 Niin syvään, merisyvähän siis
 Sä lymysit minulta
 Lapsimaisesta oikusta,
 Etk’ enää kyennyt ylös,
 Vaan istuit vieraana vieraassa väessä
 Vuossatojen verrat,
 Joll’aikaa minä, haikein mielin,
 Ha’in sinua halki maailman,
 Ja alati ha’in,
 Sa alati rakastettu,
 Sa kauan kateissa ollut,
 Sa lopulta löydetty –
 Ma olen sun löytänyt ja näen jälleen
 Sun suloiset kasvosi,
 Nuo viisaat, uskolliset silmäs,
 Herttaisen hymyilysi –
 Enk’ enää koskaan sua jätä,
 Vaan tulen luoksesi alas,
 Ja avosylin syöksyn
 Alas sydämmelles –

 Mut oikeaan aikaan vielä
 Mua tarttui jalkaan kapteini,
 Ja veti mun laivan reunalta,
 Ja huus, harmillisesti naurain:
 «Tohtori, piruko teitä?»

Heinrich Heine

de:Seegespenst
eo:Elektitaj Poemoj de Heinrich Heine/Mara Fantomo
ru:Морское видение (Гейне/Вейнберг)