Don Juan Manalassa
Manan rannalla don Juan kun oli saanut veneen
 ja Karonille antanut obolin,
 jokin kerjuri, katse ylväs kuin Antistheneen,
 käsin vahvoin ja ankarin tarttui airoihin.

 Povin alastomin, puvut avoinna naisia kieri
 sysimustan taivaan alla tuskissaan,
 ja niinkuin uhriteuraslaumasta vieri
 syvä, pitkä valitus hänen takanaan.

 Sganarelle hältä nauraen velkaansa kiristeli.
 Joka vainajalle, ken harhaili rantamaa,
 käsin värisevin don Luis hänt’ osoitteli:
 ivas julkimus tuo isän otsaa valkeaa.

 Surupuvussa siveä, laiha Elvire tuli
 luo rakastajan ja puolison petollisen
 ja viime hymyä rukoilemaan suli,
 sulo miss’ olis hehkunut ensi lupauksen.

 Kovin suorana panssarissaan kaiteen eessä
 mies kivinen seisoi laineita halkoen.
 Mut tyyni sankari, katse vanaveessä,
 nojas säiläänsä kylmänä, kaikkea halveksuen.

Charles Baudelaire