Yö Augsburgissa
Augsburgin kuljen katuja
 Ja paistaa kuu,
 Mun varjon’ musta seinissä
 Huoneitten kuvastuu.

 Unehen vanha vaipunut
 Ol’ kaupunki,
 Kuu kattoja ja päätyjä
 Valjusti valaisi.

 Nuo synkät pienet ikkunat
 Ja koristeet
 Ajoilta Goottein ammoiset
 Ja kuluneet.

 Nuo porttiholvit haaveiset,
 Suu avollaan,
 Mun muistuttavat miehehen:
 Oot vieras vaan.

 Mut kun ma hiljaa harjaillen
 Torille käyn,
 Näen vaipuneilta vuosilta
 Tään oudon näyn:

 Keskellä paikan aution
 Kuin haudoistaan
 Mua vastaan polvi kadonnut
 Käy nousemaan.

 Ne vaeltaa siinä joukottain,
 Ylhäiset, alhaiset,
 Kaupungin raati, porvarit
 Ja nuoret neitoset.

 Mut keskellänsä korkeinna
 Nään ratsahin
 Kuvana voiman, lempeyden
 Mä jalon ritarin.

 Nost’ äiti lapsen olalleen
 Ja osoitti:
 Kas tuossa urho Pohjolan,
 Mi Saksan pelasti.

 Näin lippujensa liehuvan
 Paisteessa päivyen,
 Ja sorron yöstä koittavan
 Näin kansain vapauden.

 Ja kansat apuun sankarin
 Ne turvasi
 Ja etehensä kukkia
 Ne sirotti.

 Mut näky haihtuu – autio
 On kaupunki,
 Taas yksinäisen tietä vaan
 Kuu valaisi.

 Vaan yksin enää ollut en,
 En vieraskaan,
 Vaan kansalaiseks’ kohonnut
 Tään saman maan.

 Niin totta näet kun isien
 Ei ole maa,
 Vaan tilkka multaa mustoa,
 Mu katoaa;

 Niin totta kuin perinnöksi
 Mull’ annettiin,
 Mitä kesken suurten miehien
 Suurt’ aateltiin,

 Niin totta pala maatani
 Ol’ seutu tää,
 Min’ Kustaa jalo kuningas
 Valloitti lemmellään.

Lähde: Uusi Kuvalehti n:o 12 joulukuulla 1894.

Carl Snoilsky
Runot
Uusi Kuvalehti
1894

sv:En natt i Augsburg