Leppälintujen suru
Oli mätäs maassa tuolla
 viidakossa päivän puolla,
 mätäs vehreämpi muita.
 Siihen tupasemme teimme,
 pehmikkeeksi naavat veimme.
 Pyytelimme lehdon puita:
 peitelkäätte piiloamme
 nuokkuvilla oksillanne!

 Kului päivät puuhatessa,
 mutta valoisina öinä
 laulu helkkyi helmivöinä.

 Jo on munat kätkyessä,
 niistä tulee tuutimalla
 emon untuvien alla
 pikku pojat somat, somat,
 vaikka vielä alastomat.

 Pian kasvaa untuvaiset,
 humpulaiset, pumpulaiset,
 vanhempainsa onni ainoo! –
 mut syöjätär jo vainoo.

 Äsken eineen etsinnästä
 pienoisille palatessa,
 tupa tyhjä, pojat poissa,
 murhamies on käynyt koissa.

 Lintu suuri, mustasiipi
 päällä kiertäin kaartain lentää –
 kuinka hennoikaan se sentään!

 Mistä etsii alla tuskan
 sydänparka lohdutustaan.
 Painuako multaan mustaan,
 vaiko syvään meren pohjaan
 polo viime lennon ohjaa?

 Yks on toivo toki vielä:
 kenties kerran luona Luojan
 paratiisin pyhätöissä,
 lempilehtoin siimeksessä,
 miss’ ei toinen toistaan vainoo,
 nähdä saamme armaat vielä.
 Se on meillä toivo ainoo.

 Ristiriita maan on päällä.
 Kenties siellä sävel helää,
 joka kesken katkes täällä –
 eihän muuten jaksais elää.

1920.