Tukholma
Terve! sä luotojen kaupunki kaunis,
 Meren ja Määlärin siittämä, terve!

 Tervehdin mannertas kunniallista
 Sähkyvin silmin, kuin tuttua vanhaa,
 Niinkuin lapsi, jo mieheksi käynyt,
 Kätteli entistä imettäjäänsä.
 Terve, o terve, sä entinen äiti!
 Suokohon Luoja sun kau’ankin vielä
 Kukkana versoa kauneudessa.

 Katsellessain muotoas’ kerran
 Muiston lähtehet rinnassa kuohuu,
 Kastavat silmäin kyynele-vihmoin. –
 Määlärin tytti, sä ruhtinas Ruotsin,
 Kallis oot sinä muistojen aarre
 Täynnäsi mainetta, verta ja vaivaa.
 Vaivasi kumppali Suomikin ennen,
 Ihasteleepi sen muistoja vielä,
 Itkee riemun ja kaipauksella; –
 Juur’ samatekkuni mies moniasta
 Lapsuuttansa, jos kolkonkin laista,
 Kaipaa sielunsa hartaudella. – – –
 Ai’at muuttuvat, aikojen kanssa
 Lapsi on kasvanut, mieheksi tullut;
 Suomi on uusille lähtenyt teille,
 Uusia onnia odotteleepi.
 Kuitenkin aina tän auringon alla,
 Kuutaman kaunihin kumottaessa,
 Rakkaus ruostumatonna on jäävä, –
 Rakkaus Ruotsihin, kasvatus-äitiin,
 Rakkaus vanhojen muistojen jälkiin,
 Rakkaus entisen aikamme töihin.

 Siis eläköön sinä urhea Ruotsi,
 Luotojen kaupunki kukkana loista!

Y[rjö Koskinen].

Lähde: Suometar 13.3.1857.

Runot
Yrjö Koskinen
Suometar
1857