Huhtikuu (runo)
On väsynyt ja harmaa maa.
 Ja märkää lunta putoaa.
 Ja yli meren aution
 soi tuulen laulu lohduton.
 On huhtikuu. On vaikein aika maan.
 Nyt kevät itkee luomistuskassaan.

 Oi tiedänhän, se voittain taistelun
 taas nostaa valtikkansa lumotun.
 Ja kyyneleissään hymyy huhtikuu,
 – käy päivä esiin, multa kirkastuu,
 ja yli mullan kuultaa vihreys,
 soi ihmeellisen tuulen hengitys.
 Oi tiedänhän, ei kevät hyljätä
 voi ketään, joll’ on kevään ikävä.

 Ja kuitenkin: se säikkyvä,
 se uusi, hento elämä,
 se, joka puissa, mullassa
 nyt sykkii kohti valoa,
 ja jolle viima ulapan
 on niinkuin viesti kuoleman,
 se vieno, joka palelee
 ja värisee ja vapisee,
 – oi jaksaako se yhä odottaa,
 siks’ kunnes auringossa herää maa?

 Oi tietääkö se kaikkein viluisin
 sen vapahtavan, minkä minäkin?
 Oi tietääkö se arka, vaalea:
 ei kevään rakkaus voi sammua.
 Ei yhtään ikävöivää päällä maan
 voi kevät jättää, oi ei milloinkaan!
 Ei ketään, joka kaipaa kylliksi,
 sen tiedän – enkö sitä tietäisi!