Pyhäleikkuu (Forsman)
Säteilee aurink’ aamuinen,
 Se luonnon verhoo loisteesen,
 Ylhällä lintuin laulu soi; –
 Kuink’ kylä hiljaa olla voi?

 Lepääkö vielä peltomies,
 Vaikk’ aikaa leimuu päivän lies’,
 Ja sarka kultaa kellertää?
 Miks’ tuota nyt hän hylkäjää?

 Vaan kas! hän aukoo porttiaan.
 Oi autuasta katsettaan!
 Maan raskaat alhais-aattehet
 Hän heitti pois kuin vaattehet.

 Aseetta käs’ ja olkapää,
 Vapaana hän nyt hengittää;
 Ei sirpit nyt saa heilahtaa,
 Vaikk’ elonjuhla kohta saa.

 Vaan vihdoin juhlahetki on,
 Hän kutsuu lapset, puolison,
 Ja hurskain mielin, heltyen
 Vaeltaa päivän leikkuullen.

 Ja riemusilmin näkee hän
 Työjoukon aina kerttyvän
 Ja oudon, tutun astuvan
 Samaisen pellon viljahan,

 Muurille tuonne valkeellen,
 Jon pääll’ on risti pyhyyden,
 Miss’ ijäisyyden viljamaa
 Kultaista viljaa kasvattaa.