Jumala ja bajaderi
Mahadöh, maan herra, alas
           astui kerran kuudennen,
           tuta Tuomar’ itse halas
           ilot, huolet ihmisten.
           Alentuu tääll’ asumahan,
           inehmo, kanss’ inehmoin,
           palkatakseen hyvän, pahan,
           itse kaikki kokee noin.
 Kun kulkunsa kaupungin kautta on tehnyt,
 sen katsonut korkeat, alhaiset nähnyt,
 hän illalla lähtee, eespäin käy.

           Näkee portin luona neidon,
           luona taloin viimeisten,
           kadotetun, kauniin, keidon,
           immen maali-ihoisen:
           Terve, neitsyt! – Tyttö ehti
           portahille: Tänne jää! –
           Ken sa olet? – Lemmen lehti,
           rakkauden on maja tää.
 Hän liikkuu, jo symbalit soittohon suori,
 hän läikkyy, hän väikkyy, on norja ja nuori,
 kukan taittaa ja tarjoo vieraalleen.

           Viekoitellen kynnykselle,
           vilkkahasti sisään vie:
           Lampun-kirkas maja kelle,
           jos ei sulle, kohta lie.
           Väsynytkö? Liennän sulta
           vaivat, jalkas virkistän.
           Mitä tahdot, saat sa multa,
           levon, riemun, leikinnän.
 Hän tuskat ne teeskellyt hoitavi. Hymyy
 jumalainen, mi riemuiten huomaa: lymyy
 sydän sykkivä turmeluksessakin.

           Ja hän vaatii töitä orjan,
           ilahtuvi tyttö vaan,
           taide-eljet immen sorjan
           muuttuu luonnoks uudestaan.
           Katoo kullan päältä kuona,
           kukka heilii hedelmään:
           miss’ on kuuliaisuus luona,
           loitolla ei lempikään.
 Mut hänt’ yhä tutkien taivainen Hyvyys,
 hän, jolle on tuttuja korkeus, syvyys,
 nyt riemun ja tuskan ja kauheuden tuo.

           Suukoin maaliposken peittää;
           tyttö vaivat rakkauden
           tuntee, säikkyy, empii, eittää,
           ensi kerran itkien;
           vaipuu jalon jalkain juureen,
           vuoks ei palkan, hekkuman,
           sulaa riutumukseen suureen,
           raukee syliin rakkahan.
 Ja niin yli vuotehen, huolitun lempeen,
 nyt huntunsa heittävi tumman ja hempeen
 yön hetkien karkelo kaunoinen.

           Myöhään uupuin kisailulta,
           varhain nousten leikkimään,
           näkee tyttö, ett’ on kulta
           kuollut hänen sylissään.
           Huutaa, mainii armastansa,
           eipä armas nousekaan;
           kohta liekkihautahansa
           ruumis kylmä kannetaan.
 Hän kuulevi kuoleman laulut, jo valkee
 lyö lieskaan, hän raivoo, hän rientävi, halkee
 väkijoukko: Ken oot? Mihin tunkeudut?

           Parkuen hän sydänhuolla
           paarin luokse vaipuvi:
           Mieheni ma tahdon. Kuolla
           tahdon kanssa mieheni.
           Katoaisko kaunis multa?
           Hälle soin, min muuten myön.
           Mun hän oli, oma, kulta,
           ah, vain yhden, kauniin yön!
 Papit laulaa: Me kannamme hautahan harmaat,
 unen myöhäisen nukkujat, kannamme armaat
 elon nuoret jo ennen kuin aavistavat.

           Kuule pappeis opetusta:
           Ollut eihän miehes tää.
           Mitään sull’ ei velvoitusta,
           bajaderi hourupää!
           Yksin varjo ruumiin tiestä
           eroa ei kuollenkaan,
           vainen vaimo seuraa miestä
           hiljaisehen tuonelaan.
 Torvi raikahda, soi pyhä vaitelo! Tulkaa,
 jumalaiset, ja suitsuttaen tulisulkaa
 pois päivien kaune hän kannelkaa!

           Kuuluu kuorolaulu; syttö
           sydämessä armoton,
           käsin ojennetuin tyttö
           syöksyy kuumaan kuolohon.
           Jumal-sulho liekin kesken
           nousee, kantaa päältä maan
           tulisiivin tumman lesken
           ilman kotiin korkeaan.
 Ilo on katuvaisista tarhoissa taivaan.
 Kuolemattomat astuvat kurjien vaivaan,
 käsin leimuvin luoksensa nostavat nuo.

Eino Leino
Johann Wolfgang von Goethe
Runot

de:Der Gott und die Bajadere