Laulajan rukous
Mun laulu huulillani elää antakaa,
 se ihanaa!
 Soi kukkaniityt, metsät, vetten kalvot
 ja ilman ääri, vuoret, laaksot nuo.
 Soi kylä, kaupunki, kun yössä valvot,
 ja äänet kumajaa kuin kosken vuo.
 Soi laulu, jonka helkkyessä herää
 uus into, hehku, voima verraton,
 tuo laulu, joka ihmislapset kerää
 työn uurastukseen, taistohon. –
 Mun laulu huulillani elää antakaa.
 En tunne muuta jumalaa.
 Se kehtohoni sävelmäänsä soitti,
 soi parkuna, kun rintaa vihavoitti
 elämä tuskallaan.
 Ja kautta aikojen
 työn laulu kaikui uljas, taikavoimainen
 levittäin loistojaan.
 Mun laulu huulillani elää antakaa.

 Mun laulu huulillani kuolla antakaa,
 se ihanaa!
 En mammonaa, en valtaa kunnioinut.
 Kun lyötiin laulaja ja murskattiin,
 niin eikö silloinkin se laulu soinut,
 mi jumalaisiin puhkes säveliin,
 se laulu, joka vapautta huusi,
 kun karkotettiin kansain suurimmat,
 tuo laulu ikivanha, aina uusi,
 mi kaikki loi, loi maailmat.
 Mun laulu huulillani kuolla antakaa.
 En tunne muuta jumalaa.
 Se särki teljet Cesarien, paavein,
 maat nosti, jotka hunnilaumat aavein
 sai pelkoon kauheaan.
 Ja eessä laulun sen
 luhistuu aikain tyhmyys vuortenkorkuinen,
 murenee mullat maan. –
 Oi laulu huulilla mun kuolla antakaa.