Iltahämärä
Yksin, ankeissa aatoksissa
 meren rannalla valjulla istuin.
 Päivä painui,
 vesille hehkuvat juovat heitti,
 ja valkeat, laajat laineet,
 joita vuoksi ajoi,
 pauhaten, vaahdoten luo, liki vieri.
 Oli kohina outo, oli kuiskutus kumma,
 oli nauru ja mumina, huokaus ja humina,
 sen keskellä kehtolaulun viehkeä virsi;
 oli kuin oisin kuunnellut menneitä taruja,
 vanhoja, armaita,
 poikana kerran
 joita ma naapurinlapsilta opin,
 kun kesä-illoin
 kodin porraspaasilla
 vaivuimme vienohon kertoiluun,
 sydän sykkien pieni,
 silmä kärkkyen viisas;
 sill’ aikaa kuin tytöt suuret
 ruusuisin poskin
 ikkunassa istuivat,
 kuuta paistattivat
 takaa tuoksuvan kukkaruukun.

Lähde: Leino, Eino 1913: Maailman kannel. Kustannusosakeyhtiö Otava, Helsinki.

Eino Leino
Heinrich Heine
Runot

de:Abenddämmerung
ru:Сумерки (Гейне/Михайлов)
ru:Сумерки (Гейне/Вейнберг)