Kukan kohtalo (Avellan)
Ma kesän lapsukaisten joukossa
 Näin ruusun ensi kukoistuksessa,
 Se purppuraisna nukkui verhossa
 Ja uneksui vaan puhtaudesta.

 ”Oi kukka kaunis, silmäs nostele
 Ja elon onnea saa ymmärtään,”
 Niin alkoi, liehuin lehti lehdelle,
 Tuo perho kultasiipi kielimään.

 ”Kas verhon tyrmä sua saartelee,
 Ja syömes siell’ on köyhä, tyhjä vaan;
 Tääll’ päivä hehkuu, riemu viittailee,
 Ja lempeä, ja suuta vaihdetaan”!

 Sen kuullen kukka muutti aatokset
 Ja suunsa tarjos, kielipalvulle;
 Hän kerran muiskas, heitti hyväiset
 Ja ruusuloille lensi uusille.