Kohtalon leikkikalu
Kylää kiertää hakateitse mies kuin metso siipirikko.
 Virsuparin alla taajaan kapsahtelee kanervikko.

 Kujan suulta lasten kirku: hullu ukko, ruoti-Iiska...!
 onnetonta ajoi takaa sattuen kuin solmupiiska.

 Harjasleuka vavahtaa: pian västingin kun valmiiks saisin,
 koko kylän kakaroineen ruumeniksi pommittaisin!

 Paholaisen taikapillit puhkesivat päässä soimaan
 maanitellen takamaille hulluntöitä paiskiloimaan.

 Kylä tietää: takamailla – miss’ on viidakkoinen aho,
 äärellä sen asumaton, akkunaton tupa laho –

 kerran vilja lainehti ja karja laitumella kulki.
 Hovin torpan vaurauden pelto, kartano toi julki.

 Iisakki, sen isäntä, sai maistaa mannaa onnen maisen:
 puutteetonta kodin rauhaa, rakkautta hyvän naisen.

 Kolmekymment’ ajast’aikaa menestyksen päivää kesti.
 Silloin suuttui kohtalo ja iski yhtämittaisesti:

 Syksy-yönä ahdostäyden riihen poltti ukonnuoli;
 tulipalosanaa vaimo säikähti, sai taudin, kuoli.

 Hovin vaari nurmeen painui, poika maat ja mannut peri.
 Vanhat välipuheet hukkui vaarin kanssa. Ahnas veri

 perillisen rintaa poltti: pellot – muudan kapanala
 takamaiden siimeksessä – ahmaistiin kuin herkkupala.

 Niinkuin hirmumyrskyn lyömä honka Iiskan varsi murtui,
 mieli masentunut vitkaan lieväks hulluudeksi turtui.

 Ruotilaisen armoleipää mies syö nyt ja töissä hiipsii
 ollessansa hyvin mielin; närkästyy jos, salaa viipsii

 takamaille muurin tekoon. Muinoin muokkaamansa ahon
 kivet raahaa raunioon hän suojaks linnan – tuvan lahon.