Mielenvikaiselle siskolle
Siskoseni, miksi kamalasti
 noin sä etehesi tuijottelet?
 Samoin tehnyt olet siitä asti
 kuin mä muistan, usein voivottelet,
 sitten taasen kamalasti naurat,
 nyrkkiin lujaan vetäyypi kourat.

 Sikskö suret, että sinut Luoja
 tuommoiseksi, kurjaks tulla antoi,
 että äsken sulta turman tuoja
 hautaan kylmään armaan taaton kantoi,
 että meitä köyhyys ahdistaapi,
 että äiti raataa yhä saapi?

 Mutt’ et sentään, siskoseni armas,
 ole ollut tuommoisena aina,
 vaikka sua kohtalosi karvas
 yhä kovempana vainen painaa,
 oli sullai kerran riemu-aika,
 mutt’ sen peitti turman tuoma taika.

 Muistanetko, että myöskin sulle
 kerran päivä paistoi elontiellä,
 että sulle – nyt niin unhotulle –
 tanssit, riemut tarjona ol’ siellä?
 Siskoseni, sanoja mun kuules,
 aueta jo vihdoin anna huules!

 Muistanetko, tanssin pyörtehissä
 että kerran sä myös riemuelit,
 että riemun, onnen hyörtehissä
 kaikkein lempimänä, sisko, elit?
 Mutta silloin saapui turman tuoja –
 kuinka sallia voit tuota, Luoja?

 Täällä maalla monta, monta vuotta
 elänyt oot noin sä tuijotellen,
 kuluttanut olet aivan suotta
 parhaan ikäsi sä voivotellen.
 Vanhaa päiväkirjaas useasti
 luet, naurahtelet kamalasti.

 Herännetkö koskaan eloon taasen,
 siskoseni armas, angervoinen?
 Silloin päättyy loppuun kamalaasen
 tilasi tuo moinen horrosmainen,
 kun sä huomaat elos menneheksi,
 muinaisen nuoruutesi vanhuudeksi.

 Lienetkö sä huomannunna, sisko,
 että poskeis puna kalpenevi,
 ettei enää tuuli nyt se visko
 tummaa tukkaasi, mi harmenevi?
 Sisko veikolleen tuon sanoo voipi! –
 Huuliltasi pilkkanauru soipi.