Valfrid Vasenius (runo)
On hiirenkorvalla valkovyöhyt
 Ja kummut kukkia nostattaa.
 Niin lyhven lyhyt on Pohjan yöhyt
 Se valon voittoa julistaa.
 Kevättä kertovi taian tuomaa,
 Jumalan päivyen taian luomaa.

 Ja ilmass’ on kuni juhlamieltä.
 Niin suur’ ja kaunis on Suomenmaa!
 Ma kuulen viehtyen luonnon kieltä,
 Se oman henken’ on haastamaa;
 Ja on kuin soisi ja soisi yhä
 Alhoista, vaaroilta »Maamme« pyhä.

 Ja muistoin taakse ja toivoin e’elle
 Ajatus lämmin se liitelee.
 Nyt tuoksuu Tapion tanhut me’elle,
 Nyt päivyt Suomea suutelee,
 Nyt tuutii tuulonen toivon viljaa,
 Suomen suuret ne kylvi hiljaan.

 ***

 Sa lentomieiin kirkastit
 Tät’ aimomiesten työtä,
 Me näimme tähtein syttyvän
 Ja valaisevan yötä.
 Me näimme yönkin poistuvan
 Edestä päivän kirkkahan.

 Ol’ meille tutut miehet nuo
 Jo kotikunnahilta,
 Lukeissa heidän kirjojaan
 Vierähti moni ilta.
 Ja sydän nuori lämpeni,
 Se toivoi, hehkui, uneksi.

 Mut vasta Sinä aukaisit
 Kuin uuden mailman meille,
 Kun lämpömielin meidät veit
 Sa runon, aatteen teille.
 Niin suureks Suomi laajeni,
 Niin kalliiksi, niin pyhäksi.

 Unohtumattomat ne on
 Nuo tiimat, jolloin siellä
 Me kuuntelimme Sinua
 Innostuin hehkumiellä,
 Jaloa henkes lentoa
 Kun saimme seurata.

 Oi kiitos kaikesta kauniista,
 Mi maass’ ei koskaan maada!
 Oi kiitos kaikesta suuresta,
 Jota kalman käs’ ei kaada!
 Se sielussamme nyt unelmoi, –
 Se kerran kukkia voi!