Kytevä tuhka
En milloinkaan koe virvoitusta
 unen armaan, en kohoa siiville riemun
 kuin muinoin noustessa aamun.
 Lepovuoteellani, kun yö on musta,
 joka yö sama valtaansa saa mun
 kipuvalve ja pihteihin pusertaa mun,
 joka yö sama piikkinen piinan tie mun
 vie paikkaan missä ei armahdusta,
 elävältä hautaan, hautaan vie mun,
 vaan ei suo kuoleman unhoitusta.

 Mut aamu koittaa haudankin vaivaan.
 Joka aamu tuskanvuoteelta nousen –
 tomu liikkuu minussa, kunnes kuoli.
 Joka aamu liitää sineen taivaan.
 kun jännitän tahtoni jousen,
 elon toivoni nuoli.

 Olen tuhkaa vain, olen multaa,
 unentarvetta, painoa murheen kiven.
 Mut uupumukseni multaan hiven
 koin hurmetta suli.
 Kajo aamun kun tuhkani kultaa,
 kydet kuumana tuhkassa, elämän tuli.