Laurin Tuomiset
Kerran kysy Kyyprialta,
       Hengeltä hemmeyden,
       E r o s kin, Emältänsä:
 ”Saisinko mä kerran käydä
 ”Pohjan kansat katsomassa;
 ”Millä lailla miehet siellä,
 ”Sekä emännät elävät?”

    Äiti ääntäpi hänelle:
       ”Pakkanen paahtapi,
       ”Poikani! pohjan mailla;
 ”Siellä jääksi jähmettyisit.
 ”'Jahka kevät kerkiäpi,
 ”Joudat mennä joutsenille
 ”Johto-mies’nä, juonen kanssa.”

    Alko päivä Afrikassa
       Vaivata varilla –
       Lähesty Lämpelässä
 Matka-linnun majan muutto.
 Tuli joukko joutsenia,
 Joitten kanssa kaitsijaksi
 Laitto lapsen äiti kaunis.

    Evästetty Emoltansa
       Hemmuilla, heluilla,
       Vyötetty suosin-vyöllä
 Tuli poika pohjan maille.
 Tahto siellä talvellakin,
 Vilullakin viekastella,
 Mutkaelen muotoansa.

    Suksin Suomessa samosi
       Jäniksen jälillä
       Poluilla koikka-polven.
 Joutsi heitti jonkkelia
 Pirun pikkuisen olalla,
 Viini visko vinkkeliä
 Pienen kaulalla kanaljan.

    Oli Lauri laitellunna
       Lankoja laduille,
       Risuihin rihmaisia.
 Oli pannut pajatsimet
 Vaskisihin valjaisihin
 Oli raidat raudotellut,
 Kultaellut kuusamikot.

    Kyttä kyyrymöisissänsä
       Puikkiipi puistossa:
       Kuristi kuret-lanka,
 Siirsi surma silmukkansa
 Pienen herjän hengen päälle;
 Että luuli lumiseksi
 Jänikseksi jähmettyvän.

    Kurkku kurjalla kähisi:
       ”Kyypria kylmästä
       ”Autata armotointa!
 ”Neittä kolme neuvo tänne
 ”Poloiselle pohjan maalle!
 ”Eharis kaunoinen pelasta
 ”Karjalaisen kattilasta!”

    Kuuli Kaarle kuvotuksen
       Korvesta kotiinsa.
       Kiljasta kimmautti:
 ”Laukka juokse langoillesi!
 ”Jop’ on totta toisen kerran
 ”Käynyt näätä käntällensä
 ”Tahik’ suurempi sukuinen.”

    Lauri koipesi kotoa
       Ailahti ajatus:
       ”Jänistä jänttevämmän
 ”Pedon ketän peukalolla,
 ”Nyrkin-päällä nyljeskelen.”
 ”Sitten mielin miekkonenkin
 Saada saksat kotihini,
 Kosioiksi kolvilleni”.

    Väärin polvin ponnistaapi
       Suksilla suoremmin
       Pyynnille pyssynensä.
 Tullen kammahdu, kuin katso:
 ”Ihme! kumma! kuka tässä?
 ”Poika kaunis, kahden vuoden
 ”Tapioltani tapettu!”

    Kaapajaapi kainaloonsa
       Laukasi lankaansa,
       Sieppasi silmukasta
 Helma-lapsen hermottoman.
 Suukosteli surmattua
 Polvillansa porkan päällä,
 Sadatellen sallimusta:

    ”Niinpä luonto loit minua,
       ”Ikuiseks itkuksi
       ”Syy-pääksi syyttömästi!
 ”Mikä tulleepi minulle
 ”Muu kuin kauhia kadotus?
 ”Voi jos vielä virkonesit!
 ”Kuin mä koittelen kotona.”

    Pisti pirun kontohinsa;
       Päinehen, päivinehen
       Sopikin solkenahan.
 Siellä herjäkäs herähty
 Äitelästä ärmyksistä.
 Nuolen, tuskat tuottavaisen
 Laurin laukasi lävitsen.

    Lauri tulla tuuhottaapi;
       Laskeepi laukusta.
       Pedonsa permannolle.
 Sepä ensin emännältä,
 Että itse isännältä,
 Syvät sytytti sydämet,
 Kiehto keuhkot kiimohinsa.

    Sitten naiset naimattomat
       Taivutti talossa
       Rakkauden rahkehita
 Ottamahan olka-päille.
 Povet poltteli pojilta.
 Väänsi mielet miehilläkin
 Nurin narin narrin töihin.

    Senp’ on Lauri langoillansa
       Sairauden saattanut.
       Polonen poika parka!
 Itse istut ikkunassa,
 Ylen öitä yksinäsi.
 Kasvot kuuta katselevat,
 Ajatus on A u n e n luonna.

Lähde: Sanan Saattaja Wiipurista 27.4.1833.

Abraham Poppius
Runot
Sanan Saattaja Viipurista
1833