Vanha pääsiäislaulu
He Cecilian urkujen luona
 kuin morsiot seisoivat,
 ja pukunsa valkeena vuona
 yli olkain lainehtivat.
 Kuin liljat he seisoo, antaa
 teräin nuokkua raukeiden
 ja laulussa mielensä kantaa
 luo pääsiäistähtien.

 Sisar Martta herttaisena
 kuin kevätyö katselee,
 ja silkinpehmoisena
 hius hilkasta kuohuilee.
 Hänen uskonsa säteistä saapi
 puku loiston. Huuliltaan
 niin laulu pulppuaapi
 kuin ruusu lois tuoksuaan.

 Sisar Agnes on ylväs, jota
 tuli polttava kuluttaa,
 joll’ on uhraamishurmiota
 tulenkuumassa katseessaan.
 Suun kalpean ympäri huuma
 ja hehku antaumisen,
 joka rintaansa painaa kuuman
 käden rakkauskaipuisen.

 Käsivarrelle kuoppaisana
 sisar Gertrudin poski noin
 on painunut, raskahana
 myös kultapalmikkoin.
 On silmät kyynelissä,
 soma suu vain hymyää,
 nuor’ otsa syvimmissä
 on hartausmietteissään.

 Mut muista kauempana
 Veronica kuuntelee,
 vahakynttelin, hartahana,
 miten sävelet kumpuilee.
 Hän ristii sormiansa
 jalan ympäri kultaisen,
 luo kynttilä hohdettansa
 olennon yli ruusuisen.

 Pyhä Cecilia istuu eessä
 koristettujen urkujen
 olemuksensa kimmelteessä
 puvun kultakirjaisen.
 Soi virsi mahtavana
 sovituksen ja rakkauden.
 Pedaalissa valkeana
 on jalka neitseellinen.

 On taivas maan, veden juoksun
 yli käynyt tähtihin.
 Luo laulu yöhön tuoksun
 savun lailla kallihin.
 Kuin aurinko karkoittavi
 sumut maasta kiirien,
 käsin valkenin kolkuttavi
 niin porttihin taivasten.

Katri Vala
Oscar Levertin
Runot