Lapsuusmaja
Kuljin pitkän ajan
 teitä maailman.
 Rauhaan lapsuusmajan
 nyt ma taivallan.
 Tuttu, harmaa katto
 jalkaa kiihdyttää.
 Siellä henkipatto
 hetkisen levähtää.

 Lähestyn rajaa pellon,
 poikki koivikon.
 Kuulen karjankellon,
 kevätilta on.
 Kierrän takaa aitan,
 alitse pihlajan,
 syreenistä taitan
 oksan tuoksuvan.

 Kautta tutun polun
 astun varoen.
 Porstuaan jo solun,
 odotan hetkisen.
 Hiukan naristen
 aukee pirtin ovi,
 lattiass’ on lovi
 alla kynnyksen.

 Hymyyn käykö suuni?
 Vanhat ikkunat,
 penkki, vuoteet, uuni,
 seinät valkeat!
 Kaiken sieltä löydän,
 mitä kaipasin.
 Huomaan päässä pöydän
 kukkivan palsamin.

 Huomaan kissan harmaan
 Kello lyö seitsemää.
 Lauantai on varmaan,
 sauna lämpiää.
 Äiti saunan lieden
 laittoi hehkumaan,
 nyt hän vettä vieden
 käy yli pihamaan.

 Mulle vuoteen pienen
 äiti tehnyt on.
 Koulupoika lienen
 reipas, huoleton!
 Tätä lauantaita
 kauan odotin.
 Onhan puhdas paita
 valmiina mullekin!

 Näen ikkunasta
 maantien mutkikkaan,
 joka muinoin lasta
 houkutti mukanaan,
 humuun maailman turun
 hänet kerran vei –
 kodin leivänmurun
 vertaa suonut ei..

 Harhailin ja sodin
 teillä maailman.
 Rauhaan lapsuuskodin
 nyt ma taivallan.
 Sielussani, katto,
 harjas nostaa saan,
 vaipua, henkipatto,
 kodin unelmaan.