Sorsain lähtö
Kotoisen lammen rantoja
 Tuo sorsa poikineen
 Viel’ iltakauden uiskeli,
 Katsahti läntehen.

 Kuin päiväkulta laskeissaan
 Tuon lammen purppuroi,
 Ja taivas-kuvat lammella
 Tuo sorsa nähdä voi.

 Kuin siellä pilven vöhkäle
 Raskaasti matkajaa,
 Ja taivaan kirkas sineys
 Jälessään aukeaa.

 Nuo huomaa sorsa pohjalla; –
 Vaan tuolta etempää
 Maat, vaarat, laaksot, lehdikot
 Silmäänsä kimmeltää.

 Ja sorsa kutsuu poikiaan
 Ja heille laulaa noin:
 ”On siipein kuula taittanut,
 Mä etten lentää voi!

 Siis talven tullen lammella
 Mä varron kuolemaa;
 Nyt yksin saatte lähteä –
 Voi armaat! muistakaa:

 Matkalla ette yhtyä
 Saa muitten joukkohon,
 Kun sorsien – jos niit’ ei oo,
 Parempi yksin on.

 Mä tunnen: kieltä vierasta
 On kuulla katkera,
 Ne vieraat mainelaulajat
 Voi teitä pilkata.

 Kun tuutte maalle vierahan,
 Ei liijoin mieltyä
 Saa eteläisiin herkkuihin,
 Vaan vähään tyytyä.

 Taas kohta kevään tultua
 Te käytte Pohjolaan,
 Ja näitä synty-seutuja
 Ja lampee katsomaan”.

 Noin lauloi sorja pojilleen;
 Ne vastas; ”hyvin käy!”
 Ja kohta ramparaukalla
 Ei seuraa enää näy.

 Vaan hetken päästä palajaa
 Seurasta pienoisin;
 Se päättää kuolla lammella
 Emänsä sylihin.

 Ja turhaan emä pienoista
 Varoittaa matkahan,
 Se vastaa: ”äiti armasta
 En jätä konsanaan!”

 Ja syksymyöhään lammella
 Nuo kaksi souteli,
 Kun lampi jäätyi, kuolemaan
 Ne nukkui kumpiki.