Maamme laulu
On joukko hehkuva lempeä
 tulista isänmaahan
 taas uutta kevättä hempeää
 kokounut nauttimahan.

 Ja tunne yksi täyttää nyt
 sydämmet miesten, naisten
 ja into ehkä hyytynyt
 nyt elpyy ihmislasten.

 Nyt raikuu ääni nuortea
 povista laulajoiden
 ja kohti taivon kaarea
 se kohoo aatelmoineen.

 Sä kuules tuota! kuiskaillaan,
 ei enään kuisku ykskään,
 ei kuulu tuulen suhinaa,
 ei kulje hengähdyskään.

 Tää kansa kuulee tunteensa
 tuoss’ laulettavan ilmi
 ja tuntee siinä aatteensa:
 isäinmaa ja lempi.

 Se kuulee kansan poljetun
 myös voivan kärsii, voittaa
 ja nostaa arvon tallatun,
 kun vaan se tahtoo koittaa.

 Se näkee maan, miss’ asuu vaan
 nuo henget lumotarten,
 miss’ runotarta ootetaan,
 miss’ lies on häntä varten.

 Se tuntee että kansaamme
 voi varmahankin luottaa,
 se käypi aina kanssamme,
 ei työhön tartte vuottaa.

 Se »maamme laulu» lumoova,
 mi ensikerta kuultiin,
 ja hengetärten laulavan
 sit’ laulettaissa luultiin.