Suutelo (Juva)
Malja sa suo sulo huultes taas, vaikk’ aina se mulle
      riemuhun armaimpaan kaipuun tuskia toi!
 Suudellessasi noin mua, henkeni kaihoa täynnä
      maisia kahleitaan herkkiä tempoelee.
 Niinkuni vanki, kun elpyi maa, kevätilma kun armas
      vienona leyhähtää vankilakammiohon,
 painavi poskea ristikkoon sekä nauttien henkii, –
      kahtapa kurjemmaks kahleen tuntevi taas;
 niin, kons’ suudelmas kuni tuoksua toi suvimailta
      ruusun kehkeyvän sieluni uumentoon,
 kimposi kahleissaan se ja huulten salpoja painain
      intosi lentoon pois, intosi valkeuteen,
 mailmaan henkevähän, miss’ on sisin itsesi, armas,
      missä se unhottuin sieluhus yhtyä sais.