Äiti ja poika eli luonnon ihanuus
Hän nukkuu vielä – hellin hymyilee,
 vain enkeleistä uneksiipi,
 ja posket hehkuilee
 myös hänen varpusensa nokan peittää siipi.
 Siis vielä nukkuvat
 he molemmat
 viattomat
 ja pienot. Nukkukaatte!
 Mun puolestani kyllä rauhan saatte.

 Melida istui hiljallen.
 Kointähti kukat akkunalla valas,
 kun alkoi liikutella varpunen:
 häkissä keveästi hyppien,
 nyt alas, ylös nyt ja nyt taas alas,
 se aamulaulun näin jo riemuin viserteli.

 Tuon kuuli pienoinen ja vavahteli.
 Ja kun
 jo puoliunessaan hän hellän suutelun
 sai äidiltä, hän nous niin sievään istumaan,
 hymyillen äitiään ruveten halaamaan
 ja katsoi häntä silmiin,
 joist’ astui taivas, tuo uneksimansa, ilmiin.

 Jo aamukävelyllä huokeasti
 he pensaskujaa käy ja kulkee kummull’ asti.
 Nyt seisoo siellä äiti poikineen:
 ihanin näky täällä
 maan katoovaisen päällä.
 Niin, hamaan taivaasen he mielineen
 kohosi kauneuden,
 viattomuuden, rakkauden
 siivillä alhaisesta majastaan, ja näin
 taivasta silmäillen he, seisten käsikkäin,
 näkyä sitä katsoivat,
 kun päivää vastaan viel’ yön haamut sotivat.
 Senkaltaiseksi myös runooja kuvailee
 kaks enkeliä, jotka vartoilee
 hartaasti maailmaa,
 min Luojan käsky tyhjyydestä muodostaa.

 Vaan virta idästä jo kuohuu purppurainen.
 Se lainehtien kultavaahdossaan,
 käy pilvisaarten väliin virtaamaan.
 Ihmeestä poika mykkänä on vainen
 ja katsoo äitiään, ja myötätuntoisesti
 hän kyyneleitä vuodattaa,
 samassa hymyillen, kun saa
 pään äidin syliin painaa turvaisesti.
 Nyt äiti leikkii hellin hänen hiuksillansa
 ja lausuu: «Poikani, kas, Herra armostansa
 taas siunatun ja kauniin päivän suo
 ja taivaan ovet auki luo,
 valossa suloisessa hymyillen
 lapsilleen alas kaikillen,
 myös sulle, poikani! Suo rintas huokauksenki
 kohota kuni linnun laulu, kukan henki».

 Näin ainiaan
 samainen luonto, vaan ain’ uusi suloiltaan,
 liikutti heidän sydäntänsä.
 Maa, vesi, ilma oli heidän mielestänsä
 vain harso läpinäkyväinen,
 taivaisen hyvän peittäväinen.
 Ja äiti, kun vei pojan katsehen
 maan ympäri ja taivaan, huomauttaen
 lehdessä pienessäkin taiteen, aatoksen
 myös olevan, hän tuli riemuisaksi,
 nähdessään nautitseman ihanaisuuden
 pojankin sielun muodostavan ihanaksi.