Päivän laskiessa
Tuo kaunis päivä
 On tyynnä mereen laskenut,
 Ja nouseva yö on tummentanut
 Jo vellovat veet;
 Vain enää iltarusko
 Veenpiirin kultaloistohon luo,
 Ja kuohuva vuoksen voima
 Ajaa rannoille valkoaallot,
 Ja ne sukkelan hilpeinä hyppii
 Kuin villava lammaslauma,
 Jot’ illoin laulava paimenpoika
 Pois kotiin häätää.

 ”Oi, kaunis on päivä!”
 Niin virkatuks vihdoin ystävä sai,
 Mi rantaa kanssani asteli,
 Ja puolileikin, puoleks kaihoin
 Hän väitti, että aurinko on
 Ihana rouva, mi naimisiin
 Meni vanhalle Ahdille järkisyistä;
 Nyt päivän kaiken hän muka astuu
 Vain hauskasti taivaalla purppurat yllään
 Ja säihkyy timanttiloistossaan,
 Ja kaikki lempii, ihailee
 Koko luomakunnassa häntä,
 Ja hän koko luomakunnan riemuks
 Suo kaikille katseensa loiston ja lämmön;
 Illoin taas, kun on toivoton pakko eessä,
 Hän muka palaa taas
 Kotiin kalseaan, vilukylmään syliin
 Vanhan puolison.
 ”Usko pois”, lisäs ystävä vielä,
 Ja nauroi ja huokas ja nauroi taas, –
 ”He alhaalla siellä rakkaasti elää!
 Joko nukkuvat, tai he riitelevät,
 Niin että ihmisilmoilla täällä
 Meri kuohuvi pärskähtäin,
 Ja laivuri aaltoin pauhussa kuulee,
 Kuink’ äijä rouvaansa haukkuu:
 ””Pyöreä mailmankaikkion portto,
 Silmin kosjoja!
 Päivän pitkään hehkut muille
 Ja öin olet mulle kylmä ja laiska!””
 Kotirippiä noin kun saa, on selvä –
 Heti ylpeä aurinko kyyneliin!
 Ja hän onnettomuuttaan vaikeroi,
 Ja vaikeroi niin surkean kauvan, ett’ Ahti
 Äkkiä vuoteelta villinä hyppää
 Ja uida potkivi meren pintaan,
 Tuuletusta ja malttia saamaan.

 ”Niin itse näin hänet viime yönä,
 Kun rintaa myöten hän aalloista nousi.
 Oli äijällä kellervä villapaita
 Ja liljavalkoinen unimyssy,
 Ja kurtistuneet oli kasvot.”

de:Untergang der Sonne
ru:На закате (Гейне/Михайлов)