Ristiäiset (1936)
Aatos ailahti minulla,
 Mieli pätö-poikasella
 Runoruuheni vesille
 Vieä näille väljemmille,
 Aukeammille aloille,
 Liinaharja-lainehille;
 Sinis souella selällä,
 Sinis vettä viiletellä,
 Kunis linnat kuumottaisi,
 Kunis rannat riemutäyet
 Juhlariemuun ratkeaisi.
 Näin se syntyvi starina:

 Olipa impi, oiva tytti,
 Vaan ei liiaksi lihava,
 Eikä liioin lellitelty,
 Hempeästi hellitelty;
 Karjalaksipa nimetty.
 Kaltoin, kurja, kasvateltu,
 Solmuruoskalla suittu,
 Nälin työllä näännytelty.

 Toivoi tuota tuon ikänsä:
 Toivoi taivon selkiävän,
 Tuulten toisien tulevan,
 Vapahammin viipottavan.
 Jotta jaksaisi jalalle,
 Taipuis töille taitaville,
 Onnen uusille urille,
 Luomisriemun rintamaille.
 Toivoi, toivossa eleli.

 Tuulet toiset jo tulivat,
 Vapahammin vilpoittivat,
 Ajan aaltoja ajeli,
 Toista työnsivät tapoa,
 Vanhat veivät mennessänsä:
 Saattoi tsaaritkin manalle,
 Miehet mahtavat manasi
 Esiin alta aallonharjan,
 Myrskytuulien tohinan,
 Kumouksen kuohun alta,
 Uutta luomahan lajia,
 Toista tuomahan tilalle.
 Mikä vanhaa, sen vajotti,
 Iäks syöksi syöverihin.

 Aamu kaunoinen kajasti,
 Kumouksen kulta-aamu,
 Päivä heljänä helotti,
 Päivä suuren luomisriemun.
 Nousi taivahan navalle,
 Paistoi maille, parmahille
 Yli Karjalan salojen,
 Yli siinnon sinivetten,
 Nosti nuortean orahan,
 Idätteli uuden onnen.

 Kerran pilvihin pakeni
 Päivä armas, paistavainen;
 Pilvet synkiksi sakeni,
 Länsi laittoi ukkosilman,
 Heitti raskahat rakehet
 Orahille nouseville,
 Kaiken luokohon lakosi
 Sekä kaatoi kauniin viljan.

 Impi Karjalan ihana
 Hetken kauhua katasti
 Veessä silmät, mielin karvain
 Mykän murheensa salasi;
 Tointui tuossa tuokiossa...

 Tointui, touhussa alati
 Suori suurta, rinnallansa
 Sulho suurempi, sukua
 Kaikkiluovan, kaikkivoivan
 Työn on valtiaan väkevän,
 Suuren neuvostosoturin.

 Tytti Karjalan komea
 Tunsi vaivan vaikeaisen,
 Kohun kantajan kipuja...
 Vuodet suurta synnytteli,
 Vuodet toisia kovemmat.
 Eikä synny suuri lapsi,
 Ilo Karjalan ihana.

 Vaan on viimein aika saanut
 Täysi, syntyä suletun
 Immen kipukammioihin:
 Syntyi lapsonen, lajia
 Suurinta ei, pienintäkään,
 Vaan on sankarin sukua;
 Nimen sai se: KONTUPOHJA

 * * *

 Ristiäisissä mukana
 Mahtivieraat mellasteli:
 Tuulet ankarat tujersi,
 Lapin viimat vaikeroitsi,
 Ristijoikuja jolusi,
 Ilotanhut tanssahteli
 Lumilinnoissa lujissa,
 Hankihallan kartanoissa.

 Varttui lapsi, vaivoin saatu,
 Varttui, työhön jo tenäsi:
 Kutoi kankahan korean
 Kuusenpölkyistä kovista
 Oman mannun nostamista,
 Paperliinasen levitti
 Närehistä oman metsän...
 Kasvaa kaunis Kontupohja.