Credo
Luodun suuren sopusoinnun
 säveliä suloisia
 aavistelen, toivoon toinnun.
 Kaiken harras harmonia,
 koskemattomuus ja sopu,
 pyhä elämän-yhteys salainen,
 maanpäällinen, maanalainen,
 jatkuu ainiaan, ei lopu.
 Hornan korjuurenki, jota
 kammoksuin, sua nauran, sota;
 mitään mieheltä et ota!
 Minkä riistit, silmän valo,
 käden voima, veren palo,
 hältä mennytkään ei iki-
 päiviksi, ei hukka peri
 kivustakaan, ahnas mana!
 Kaikki, mikä täällä, tuolla
 eli, minkä täytyi kuolla –
 ruumis, jonka runnoi ota
 tulisurman; kuuma veri
 kuiviin juossut; kalman hiki;
 ruohoon jäänyt ruskovana;
 ikävöinnin viime sana;
 näky nurmeen nukahtajan:
 kotitanhua ja -talo
 kesken keltavainiota,
 takanansa sankka salo,
 siniselkä eessänsä kalainen,
 niemen päässä nuottakota,
 arki aurinkoisen ajan,
 einekello, helke pajan,
 emo astuva päin aittaa,
 sisko, joka vastaa taittaa,
 veikko luona venevajan –
 kaikki mikä täällä, tuolla
 eli, minkä täytyi kuolla.
 kaikk’ korkea, kaunis ja taivainen,
 kaikk’ kipeä, pieni ja vaivainen,
 tapas turvallisen suojan,
 autuaan sai asuinmajan,
 liitossa on, toistaan liki,
 pirstomatta minkään rajan
 loputtomuudessa Luojan.

 Taivaallisen harmonian
 jatkuvaisuudessa ian-
 kaikkisesti vailla vian
 alaisuutta taikka lian
 kaikki kaipaava saa pian
 rauhaisamman asuinsijan.