Tytölle
Mikä tenhovoima ainiaan,
 Tyttösein, mua sydämelles vaatii?
 Miksi eloin hetket uinumaan
 Siellä siellä vaan mun mielen’ laatii?

 Miksi lie tuo templi kaunoinen,
 Jossa luonto pappeutta johtaa,
 Riemuton ja kylmä minullen,
 Ellen sua sen ihmehissä kohtaa?

 Kohtaloiden aalloill’ ajellen,
 Niinkuin mie, ja kahlittuna multaan –
 Vaikka piillä voit sä pensaasen,
 En sua vaihtais kaiken mailman kultaan.

 Aikaa ennenkun sun nähdä sain,
 Kultasein, mua hurmas lemmen voima;
 Pilvein tuolla puolen kotonain
 Minua lempi vaimo jumaloima.

 Rikkahamp’ ol’ rinta sen kuin sun,
 Suudelmans’ ol’ kahta ihanampi;
 Taivaan-väljä helmans’, eikä mun
 Helman’ yhtään tuota ahtahampi.

 Oi, kuink’ usein johtuu muistihin
 Armas isänmaa ja vaimo sorja!
 Mitä vapaudessa lemmitsin,
 Lemmin vielä, vaikk’ oon mullan orja.

 Tyttö, ei sun muotos tenhoinen
 Eikä poskillasi ruusunhohde,
 Ei, vaan rakkaus suureen kaikkehen
 Tenhoten mua viettää rintaas kohden.

 Sylissäspä maan ma omistan,
 Taivaan autuus siinä mulle henkii;
 Eipä kumma siis, ett’ arvostan
 Yhtä kalliks’ sun kuin kumpaisenki.