Veikolle
Ois murheluola maailma,
 Jos tääll’ ei olis veikkoja
 Ja heidän ystävyyttä.
 Mut Luoja kun loi ihmisen,
 Soi hälle myöskin tuntehen,
 Mi kaipaa veljeyttä.

 Tää tunne hellä, taivainen,
 On tuttu, jokapäiväinen
 Viel’ nytkin rinnassamme.
 Se vielä veikot yhdistää
 Ja veljeyden herättää
 Elohon povissamme

 Se sama tunne meidätki
 Kaks kansalaista yhdisti
 Juur’ aivan tietämättä.
 Ken uskoa ois voinunna,
 Ett’ ennen tuntematonna
 Voi lyödä veljen kättä.

 Tää seikka riemutuntehen
 Sai sydämmeeni suloisen,
 Kuin tulit veljyeksi.
 Kun Suomen oomme poikia,
 Me tarvitsemme voimia,
 Nyt maamme kunniaksi.

 Kun puolueilla riita on
 Ja kielikiista verraton,
 Niin veikko vaikutamme
 Ett’ kielt kaunis kansamme
 Viel’ eläisi ja poikamme
 Sais kantaa lippuamme.

 En siltä suomikiihkoa
 Sun sydämmeesi istuta,
 En muihin vihamieltä;
 Vaan lausun tässä toivoni
 Kun olet kallis veikkoni,
 Niin suosi Suomenkieltä!

 Se köyhä kansa kunnian
 Silt’ antaa sulle korkian,
 Kun pidät tämän puolta,
 Kun omaisuutta kalleinta
 Sä koet aina suojella –
 Et anna kielen kuolta.

 Sen kansan lapset kukkasen
 Myös vievät vihdoin huoaten
 Sun hautakummullesi.
 He muistos sitte kätkevät
 Ja kansan miesnä kiittävät
 Sinua lapsillesi.

 En saata sua unhottaa
 Niin kauan kun mun kielen saa
 Sun nimes lausutuksi
 Me vaikutamme yhtä vaan,
 Sit’ että kieli syntymaan
 Et tulis poljetuksi.

[Simeon] – [Hir]v[one]n –

Lähde: Tapio 11.7.1874.

Runot
Simeon Hirvonen
Tapio
1874