Maan povella
Mikä hekuma levätä povellasi, maa,
 alastomin, nuorin jäsenin,
 suu ja sieraimet vihreässä rikkaudessasi!
 Jostain hiiluu tädykkeen terän hauras, lempeä sini
 kuin ihmeellinen silmä,
 ja lehvien välitse virtaa keltaisenvihreä valo.

 Rakastan sinua, maa!
 Mustana, ruskeana, vihreänä,
 elävänä ja kuolleena
 rakastan sinua, maa!

 Lepään povellasi kuin vihreällä alttarilla,
 jonka ihanat suitsutukset
 nousevat läpi valkean ruumiini,
 elämälle uhriksi annetun.

 Tee minut kaltaiseksesi, maa,
 alituisesti uudistuvaksi,
 alituisesti uutta luovaksi
 loppumattomalla, ihanalla hurmiolla!
 Kun tulee aika,
 jolloin silmäni ovat väsyneet
 ja sydämeni kylmä ja äänetön,
 kajahuta ihana kutsusi,
 villi, vauhko huutosi,
 joka virtaa läpi olemukseni
 kuin sula, räiskyvä kulta
 ja herättää minut riemuitsevana maailmaan,
 joka on nuori ja kukkiva ja säteilevä!