Varpunen (Poppius)
”Varpunen, sä räivä,
 Joka talvipäivä
 Kärkyt seutuvilla kartanon.
 Jos ois sulla mieltä,
 Pahan ilman tieltä
 Menisit, kuin pääsky mennyt on.”

 ”Päällä kurkihirren
 Pidät ääntä virren,
 Kadehdittun’ yli kaiken maan.
 Eikä kukaan pidä
 Sirkutustas sitä
 Laulun arvoisana ollenkaan.”

 Varpunen se vastaan,
 Tuuditellen lastaan,
 Pilpatti ne syyt,
 Miks ei täältä lennä,
 Miks ei pois voi mennä,
 Niinkuin kiurut ja kuin peltopyyt.

 ”Syy on isä vainaan,
 Miks hän meni naimaan,
 Harmajana, päistäröityn päin!
 Elänyt ei kauan,
 Jätti lapsilauman.
 Minä pahnan pobjimmaiseks jäin,”

 ”Tuskin vielä lensin,
 Kun jo kurjet ensin
 Läksi matkatielle ajallaan;
 Vaikk’ ol’ vilja vielä
 Kokematta siellä
 Haasioilla tai myös hajallaan.”

 ”Minä kiljuin heille:
 Eipä kiiruu meille,
 Ennen kuin nää kaikki syödyks saan.
 Mutta syönnin alla
 Pakkanen ja halla
 Jääksi jähmetytti järven, maan.”

 ”Kun ois silloin tiennyt,
 Kuinka nyt on vienyt
 Talvi kaiken, minkä kasvoi maa,
 Öisin lentänynnä,
 Muiden kanssa ynnä,
 Vaivallakin valtameren taa.”

 ”Vaan kun päivä palaa,
 Kultiansa valaa,
 Yli hangen, yli meren, maan,
 Talvi herkiääpi,
 Kevät kerkiääpi, –
 Silloin uuden mielen saan.”

 ”Kosiin menen, palan,
 Luvan saan, teen valan
 Minun kultakaunoiselleni.
 Pian työtä lisää
 Taivaallinen Isä
 Mulle ja mun ainoiselleni.”

 ”Ensin tehdään pesää,
 Sitten pitkin kesää
 Pesä pienoisilla täytetään.
 Niist’ on kyllin työtä
 Niitä juottaa, syöttää,
 Niitä pellollakin käytetään.”

 ”Nyt mä pidän majaa
 Pitkin katon rajaa,
 Enkä niinkään ole turvatta.
 Vasten Luojan mieltä
 Räystähältä sieltä
 Eipä varpuistakaan murhata.”

Abraham Poppius
Runot