Aikamme
Ajan meri kuohahdellen
 Ikikallioita
 Vastaan nousten, vaahtoellen
 Aaltoj’ ankaroita
 Vihaisesti viskeleepi,
 Purret kariin heittää,
 Murusiksi murteleepi,
 Miehet pohjaan peittää.

 Tuskanhuudot kuolevitten
 Yöhön pimeähän
 Haihtuu – ääni auttavitten,
 Jääväin elämähän –
 Myrsky ulvoo, aalto ärjyy,
 Ihmisääni vaipuu –
 Henki kuolevainen värjyy,
 Parku tuuleen haipuu.

 Yöhyt jylhä – ilma kylmä...
 Kova myrskyn raivo –
 Etkö sääli, kuollo julma,
 Tuki Tuonen kaivo!
 Kiihtyvät vain myrskytuulet:
 Tuhansia hukkuu –
 Kylmenevät valjut huulet:
 Majakkamies nukkuu!

 Mutta kirkas ikivalo
 Väikkyy taivahalla:
 Rakkauden pyhä palo
 Sammumattomalla
 Loistollansa valaiseepi
 Tietä kuolevaisten:
 Herran korva kuunteleepi
 Ääntä anovaisten.

 Ikikalliot ei horju,
 Vaikka aallot riehuu. –
 Jok’ ei kiusausta torju,
 Sillä himo kiehuu. –
 Itse Herra totuutensa
 Liekin virittääpi
 Mieliin uskovaisiensa –
 Uskon elättääpi.

 Käy’ös uskontaisteluhun
 Rohkeana, sielu,
 Vaikka tuimaan otteluhun
 Tulet, syvä nielu
 Helvetin ei vetää saata
 Mieltä vilpitöntä,
 Ken ei syntiin käyne maata
 Unta järjetöntä.

 Herran käsi ohjaileepi
 Ajan kuohulaineet:
 Kansakunnat rankaiseepi.
 Siirtää sotamaineet –
 Valon pakanuuden yöhön
 Luopi kirkkahimman,
 Kokoo laumat uskontyöhön,
 Elon ihanimman.

 Yö on – mutt’ on kristinusko,
 Kiinass’ orastava,
 Niinkuin idäss’ aamurusko
 Päivää sarastava:
 Nouse päivä, Herran päivä
 Kirkas, hehkuvainen:
 Autuudeksi valkeneva
 Rusko purpurainen!