Laulu (1830)
Somas on sanan muasa
 Tosi kätketty takana
 Viritetyn vertauksen,
 Eli kelpo kuvauksen,
 Laulajalla leikkisellä.
 Siis mä laulan leikilläni
 Tytön lempiän tapoja,
 Miehen muotoa vikevän.
 Enpä laula’ lahjan vuoksi
 Enkä hinnalla huhuile’.
 Joka kiitti, kiittäköhön;
 Joka moitti, moittikohon.
 Kuin ma laulan lystikseni
 Enkä palkalla pajata,
 Niin mä laulan lempeyttä,
 Laulan luonnon lausehia,
 Ihanimman ihmehiä.
 Laske’ luonto lauseheni,
 Tunto intoni taluta’,
 Huomioni herättele’!

 * * * *

 Leena lakson perukasa,
 Hieno helma hettehellä,
 Kylvetyitä kukkiansa,
 Kasvaneita kaunihisti,
 Kastoi kirkkaalla vedellä,
 Hoiti huolella hyvällä;
 Lehet siivoin levitteli,
 Nyhti poijes roska-ruohot,
 Kukat kauniisti kohotti
 Lymystänsä loistamahan.

 Kasvo lakson kahen puolen
 Mettä suojanen somasti:
 Ijän puolella ikuinen
 Kuusikko kumahteleva,
 Josta kaikku kaunihisti
 Leenan laulu lempeimmän
 Kuin hän kuttu karjahansa
 Villuria vikkelöitä,
 Karittoita kaunihia,
 Laitumelle laksohonsa.
 Eli laulo, liverteli,
 Ilmarisen ihmehiä,
 Mettän Tapion tapoja,
 Sukkamielen suosiota.
 Lännen puolella lähellä
 Kasvo kantahan kylesä
 Lehto kaunis koivuinensa,
 Leppinensä, lehvinensä;
 Pääsä vartalon valavan
 Tukka tuulesa tuhisi.
 Siellä linnut liverrellen
 Virsiänsä visertelit.
 Etelästä estämättä
 Paisto päivä hellitellen,
 Lensiälle lähtehelle.
 Siitä vettä simahuuli,
 Sinisilmä, punaposki,
 Kylän kukka kukkihinsa
 Kanto kannulla somalla,
 Kupin kuvusa kuletti,
 Kukkulaisen kupehelle,
 Jonka harjalla takana
 Pohjas puolella punotti
 Isän kartano komia,
 Äitin koti kalleimman,
 Tämän kukkulan sivuhun
 Oli Leena laittanunna
 Kukka-maan ja mansikoita
 Kaunihisti kasvamahan.
 Kukat kuulsit kullan lailla,
 Marjat metenä sulaisit,
 Suuhun saatua suloiset.
 Näitä Leena lempiästi,
 Hoikka, siro hempiästi
 Hoiti huolella hyvällä,
 Mehu-mieli maistatteli.
 Hällä vartalo valettu,
 Povi kaavahan kuvattu,
 Silmät suloiset, siviät,
 Loistit loistolla kuvaten
 Sielun puhtahan perukat.

 * * * *

 Mikäs kumu kuusikosta,
 Rysket risu-männiköstä,
 Leenan säikytti samalla
 Hiljasesta hekumasta?
 Ilves ilkiä elävä,
 Mettän koira, tuli-koipi,
 Lensi lehtohon lymyhyn,
 Niinkuin nuoli nopiasti
 Jousen jäntehen edestä.
 Lauri laukkasi jälesä,
 Toisen talon pulska poika,
 Niinkuin tuima tuulispuska
 Pahan ilman pauhatesa.
 Murha mielesä syteepi;
 Ampu aset kainalosa
 Valmistettu, tulta vailla,
 Miehen tuumahan tytyypi.
 Siitä luovit laukiavat,
 Pahat pallit paukahtavat,
 Joit’ ei palota’ pania
 Eikä takasin tavota’
 Miehen mieli menneheitä;
 Ennenkuin veri valuupi
 Särjetystä syämmestä
 Mettän kuolevan kapehen
 Eli vaino-vihollisen.
 Tämä miehen mieluhinen,
 Varsin totinen, toveri
 Oli Laurin leikkikalu
 Ollut pienestä pitähin.
 Vaikk’ olit isot isällä
 Vanhat vainiot avarat
 Monin kerroin kynnettävät;
 Sekä jakso että joutu
 Lauri kiivas kynnökseltä
 Taikka kontion kisahan,
 Eli ilveksen parihin,
 Mettäläisten metelihin,
 Muitten miesten levätesä.
 Nyt hän ilves-innosansa
 Lakson poikki lentähisä
 Polki Leenan puolukoita,
 Neijon kukkia kukisti.
 ”Älä lennä Lassi kulta
 ”Kovin kohen korsiani,
 ”Älä kukkia kukista,
 ”Maahan pole’ marjojani.
 ”Annanpa minä sinulle
 ”Kerran maastani makiat
 ”Mansikoita maistiaiset.
 ”Jospa siivolla sivutte
 ”Menet minun marjojani,
 ”Etkä koske’ korsihini
 ”Etkä kukkia kukista’,
 ”Niin mä haen hattuhusi
 ”Kukan kuultavan komean,
 ”Niin mä heti hettehestä
 ”Juoman nouvan juodaksesi
 ”Kupin kullatun kuvusa,
 ”Eli heti helmastani
 ”Kaajan marjat kahmaloosi. ”
 Leena lempiä rukoili,
 Liverti ihana impi.
 Lauri paikalle pysähty
 Eikä tiennyt, eikä tainnut
 Aivosansa arvaella’
 Mikä piti, mikä paino,
 Mikä esti ehtimästä
 Ison ilveksen parihin,
 Jälille jäneksen syöjän.
 Älä viivy’ veikkoseni,
 Älä silmi’ silmilläsi
 Silmät sinun solmiavat,
 Näkimesi näännyttävät –
 Älä kuule’ korvillasi!
 Kovin on sana suloinen
 Suloisesta syämmestä,
 Immen lausehet ihanat,
 Sini-silmän, sima-huulen,
 Puna-posken puhuttua –
 Äläkä Leena lähesty’
 Kuppinesi, kukkinesi,
 Ett’ on lämmin Laurin povi,
 Kovin syän syttynynnä!
 Varo’ ettei vahingosa
 Kulje kukkasi muasa,
 Kulje’ kuppisi kuvusa,
 Syän-parkasi samalla
 Laurin haltuhun ijäksi!
 Ei sun juomasi jähytä’
 Laurin lämmintä syäntä,
 Eikä vesi viruttele’
 Rakkautta rinnastansa.
 Vesi, viinana tulesa,
 Liekin lisäksi tuleepi
 Pojan palavan povesa,
 Syttyneesä syämmesä –
 Lauri lähe’ liukkahasti!
 Jo on riistasi ripiä
 Virstan pääsä vähintäänkin.
 Katto’ Leena kukkiasi,
 Nosta’ lehviä lymystä,
 Jotka itte juostesasi
 Vettä kirkasta kupilla
 Notkelmasta noutamahan
 Hämmentelit helmoillasi!
 Eivät tottele’ totista
 Mieli-miehen manausta
 Luonnon lausehet vetävät
 Leenan huolen hetteheltä,
 Laurin innon ilveksistä
 Sulavahan suosiohon,
 Luonnon liittohon lujahan.

 Lauri Leenalle saneli,
 Puheli pohatta poika:
 ”Hempuni, hunaja huuli,
 ”Mesi-mieli kultaseni!
 ”Ota’ minä orjaksesi,
 ”Orjaksesi omaksesi!
 ”Tule’ taivahan tavara,
 ”Sydän-haluni hakema,
 ”Kukkaseni, kaunoseni,
 ”Tule’ mulle’ toveriksi,
 ”Ikuiseksi ystäväksi,
 ”Tule kulta-kumpaniksi!
 ”Sulle tarjoan tavaran,
 ”Talon, karjan kauneimman,
 ”Sulle suuret vainioni,
 ”Sulle sielun ja sydämmen.
 ”Ota’ minä orjaksesi,
 ”Orjaksesi, omaksesi!

 Leena samalla saneli,
 Puheli ihana impi:
 ”Voi kuin lausut, Lauri kulta!”
 Lempehiä lausehia.
 ”Eipä tajuni tavota’
 ”Eikä keksi ei käsitä’,
 ”Ennenkuin Isä sanoopi,
 ”Äiti itte ilmottaapi.
 ”Sydän sanoopi sanoja,
 ”Mieli miettii asioita,
 ”Jotka sielun sevottavat,
 ”Sydämmeni sytyttävät.
 ”Voi mun lemmet lampahani!
 ”Jo nyt lähen laksostanna,
 ”Vapaudesta vaellan.
 ”Lähe’ Laurini tueksi,
 ”Turvaksi, taluttajaksi!
 ”Vie minua vaatimatta
 ”Isäni iloisen luokse
 ”Äitin suloisen sylihin!
 ”Sulle annan sydämmeni,
 ”Sulle sulan suosioni!
 ”Mutt’ on valta vanhemalla,
 ”Rakkaus synnyttäjällä,
 ”Taito turvalla hyvällä.
 ”Enpä tijä’, en tajua’
 ”Kahtahall’ on olentoni.
 ”Mieli meni toisahalle,
 ”Halu hempiä hakeepi
 ”Lauriani lempeintä.
 ”Vie minua vaatimatta
 ”Isäni ihanan luokse,
 ”Äitin suloisen sylihin!

 Menipä ihana impi,
 Meni mies, metän käviä,
 Puhtahimmat puna-posket
 Suloisesa suosiosa,
 Isän ihanan talohon,
 Äitin kultasen kotihin.
 Hyvin asian ajovat,
 Puhet-miehettä puhuvat.

 Kuuluutukset kunnialla,
 Häät ja tansit tavalliset,
 Liitit liiton liukkahasti,
 Onnen kypsytit omenat,

 * * * *

 Eipä ole’ ollenkahan
 Sitten saatu sanomia
 Laurista ja Leenastamme.
 Se on kuulunut kylisä,
 (Liekkö tosi taikka juoru)
 Että lehon liepehellä
 Sitten ilvekset ilosit.
 Että kukat kukoistivat
 Kattomatta, kastamatta,
 Lakson lehväin lymysä
 Vuotta toistakymmenisen.
 Sillon sanovat sanomat
 Taasen tulleen tienohille
 Leenan pojan pyssynensä
 Kapeita kaijottamahan.
 Samoin sanovat sanomat
 Sillon tullehen siviän
 Laurin tyttären talosta
 Marjoja maistelemahan,
 Kukkaisa kattomahan,
 Laksosansa laulamahan.

 Laulakoot ja liehukohot,
 Minä lopetan loruni.

*) Koetteeksi kuinka Suomen kieli kuontus tämän kaltasiin aisioihin.

Anonyymi
Runot