Joulukirkkoon (Hellén)
Kello löi jo viisi,
 lapset, herätkää,
 Juhani ja Liisi –
 muuten matka jää!

 Tässä vesimalja,
 silmät huuhtokaa!
 Lämmin karhuntalja
 reessä odottaa.

 Joutuin turkit niskaan,
 kintaat käsihin!
 Sanna vielä viskaa
 villahuivinkin.

 Vasta ruunan reessä
 silmät aukeaa –
 siin’ on silmäin eessä
 synkkä metsämaa.

 Aisakello helkkää,
 loistaa tähdet, kuu.
 Riemua on pelkkää,
 hymyyn käypi suu.

 Tuossa mökin Miina
 kulkee kirkollen,
 Taavetti ja Tiina,
 nouskaa kannoillen!

 Mäenrinteen alla
 talo töröttää,
 joka ikkunalla
 kaksi kynttilää.

 Ruuna virsta vielä
 tepsuttele pois! –
 Tällä kirkkotiellä
 aina olla vois.

 Riemuhuuto lähti
 lasten huulilta:
 Juurkuin joulutähti,
 kirkko kummulla!

 Sisälläpä vasta
 silmät huikenee,
 tänne taivahasta
 Korkein katselee.

 Saivat paikan oman
 pitkään penkkihin,
 sytyttivät soman
 haarakynttelin.

 Iäks muistiin jäänet –
 niin ei kaunista,
 kuin on urkuin äänet
 jouluaamuna.

 Luulee kuulevansa
 äänet enkelten,
 luulee leijaavansa
 sinne seimellen.

 Soipi virret vielä
 kulkiessa pois.
 Sillä kirkkotiellä
 aina olla sois.

1898.