Kalliolla
Jo laskihe päivä,
 Tuliliekkiä taivaalla ui,
 Ja metsän latva ja järven laine
 Suloauvosta punastui.

 Tää kallio kaunis,
 Koko seutua halliten,
 Se katsoo kauas ja korkealle
 Yli surujen, riemujen.

 Se nähnyt on monta
 Sukupolvea ihmisten.
 Ne hetken kukki ja kuoli sitten
 Kuni rimpyet riutuen.

 Sen rinne on jyrkkä,
 Sieltä kuolema ammottaa;
 Mut yli kuilun, jos tyynnä katsot,
 Näet laajalti maailmaa.

 Käy kulkija tänne,
 Tääll’ on ääretön avaruus.
 Voit täällä kaihoas lauleskella,
 Pyhä täällä on hiljaisuus.

 Tän kallion tunnen,
 Täällä onneni kukkia loi.
 Mut varo! Pieninkin harha-askel –
 Ja sun kuilu se niellä voi.

 Ja silloin sa tuolla
 Alla aaltojen nukkuisit.
 En tiedä nukkuisko kaihos siltä,
 Vaikka itse sa nukkuisit?

 Sit’ eiköpä kuiskais
 Rannan rimpyet toisilleen?
 Ja tuuli kuulis ja laakson lapset –
 Yhä eläis se edelleen.