Katuvainen
Oi haapa, kätke varjos helmasessa,
 Min poika lausui viimen kohdatessa.
 Hän pyysi, suuttui, tuskastui vaan mulle
 Ja illan hiljaisuudelle ja sulle.

 Oil päivä taivahalta laskenunna,
 Ei yösen silmät vielä valvonunna,
 Ei tuuli hengittännä seutuella,
 Kun suutelosta alkoi kiistaella.

 Sull’ yksin uskon, kuinka syöntäin kaivoi,
 Kuin huokuu, kyynel, jonka itki, vaivoi,
 Kuin mielellään ois suuteloita saanut
 Jos kaino vaan ois kieltämästä laannut.

 Sa hälle lausu, luonas uneskella
 Jos joskus tahtonee ja vilpotella,
 Sa hälle lausu korvin kuultavaksi,
 Min säikähtäin sull’ annan tuttavaksi:

 ”Oi poika, mielikarvautes poista,
 Jos kuori karkea, on alla toista;
 Oi, ällös piitatko, jos kolkko lienen,
 Tai suuttuko, jos juonet kainot tiennen.”