Ei hetken helyjä
On ihmisrinnassa kaipaus
 niin suur ja syvä,
 ja sen on määränä valkeus
 ja tieto hyvä,
 ja sen on määränä ikuisuus
 ja elo uus,
 ja uumenista maan
 sen toivo käypi taivaan Jumalaan.

 Se on se säihkyvä sakene,
 se pyhä tuli,
 mi sinne pyrkiipi, mistä se
 myös kerran tuli.
 Se on se henkäys Jumalan
 sen ainoan,
 jok’ antain elämän
 puhalsi multaan hengen elävän.

 Niin ihmissielu on ikuinen,
 on Jumalasta,
 ja siksi kaihokin suuri sen
 on taivahasta.
 Sen kaikkitutkiva ajatus,
 sen vapaus,
 ne säteitäpä vaan
 on hänestä, ken taivaan loi ja maan.

 Oi kasva liekiksi sakene
 sa ihmisrinnan!
 Yl’ merten, maiden sa säteile,
 käy alle pinnan,
 ja ihmisyydelle voittoja
 tuo kauniita,
 ei hetken helyjä,
 vaan ikuisuuden suurta kylvöä.