Jumala ihmisten kaupungissa
Lähellä selkeätä, suurta merta,
 kun syntyi ensi koi, mi kultas sannan,
 valahti vaahtoon punertavaan rannan
 pisara mustan orkidean verta.

 Niin oudon hurjaan, pyörryttävään huumaan
 sun nuoren ruumiis siittäen ne suli.
 Kaks kimmeltävää kolibria tuli.
 sun palmulehtoon kantoi kosteen-kuumaan.

 Siell’ leikki tuliperhot aarnioissa
 ja öisin linnut ihmeelliset lauloi,
 ja köynnös puita kukkivia kauloi,
 soi tuulten huilut illoin viidakoissa.

 Sa kasvoit, notkeaks kuin nuori palmu
 Sait ihos kuultavilta hedelmiltä
 ja silmäs loiston vuorten lähtehiltä,
 suus paloi niinkuin puhkeava valmu.

 Et nähnyt ihmistä, et ihmistöitä
 näit Luonnon hurmaa, ikuisesti uutta.
 Söit metsäin antia, joit jumaluutta,
 värejä, tuoksuja ja tähtiöitä.

 Nyt kuljet tomuisessa kaupungissa
 ja ilahutat silmää kuolevaista.
 Oot iki-ihme kaukaisista maista,
 jumala nuori ihmiskaupungissa.