Friggalle (Avellan)
Kullat Afrikan ei saa mua vietellyks’!
 Helmilöitäsi en, aaltonen, pyydäkkään!
 Friggan syön mua viettää,
 Silmän loistava kasteesta.

 Oi, kuin köyhä tok’ ois maalima ääretöin,
 Tahdin hohtelevin, kiiltävin hempuineen,
 Vasten mailmata, jonka
 Suljen, häntä kun helmailen.

 Minkä maasta hän sai, minkähän taivas loi,
 En tie, niinkuin en myös, kiiltävän pilvenkään
 Mik’ on iltasen luomaa,
 Tai mik’ aamusen lahjaa on.

 Silmään häntä kun vaan katson, jo huimailee,
 Kuin jos katselisin vuorien syvyyteen,
 Kunnes suutelemilla
 Tainnoksista mun toinnuttaa.

 Missä, naureleva enkeli, kasvoitkin!
 Kunnes laskea sait, ottaen haahmokses
 Friggan loistavan muodon,
 Vaellukseni ihanteeks’.

 Tie jos synkkähän käy, piikit jos ilmestyy,
 Henki huovata saa, taakkoa raskaksuin,
 Oi, kuin kultasen helmaan
 Autuasta on kiiruhtaa!

 Jalkaa koskevi maa vienona tuulla vaan,
 Kuorma maaliman on helppo kuin kuplainen.
 Suonet sykkivät sielun
 Rauhaan tuutivat taivaisten.