Punasoturi
Ei arvoltansa suuri hän,
 ei vielä varsin vanhakaan,
 pikemmin nuorukainen.

 Hän tyyntä, rauhaa rakasti
 ja kotipihan puuta.
 Ja kodissansa leipää huus
 niin monta pientä suuta.

 Rauhan mies, se oli hän
 ja rauhan työhön luotti,
 niinkuin moni Suomen mies,
 ja parhaintansa vuotti.

 Vaan mahtivalta riistäjäin,
 se vihanviljaa kylvi,
 ja puute kansaa ahdisti
 ja vainonpirut mylvi.

 Jos kuinka teki parastaan,
 ja toivoi tahi luotti,
 niin yhä sorto suureni
 ja nälkäkuolo vuotti.

 Tää sorto verileikkihin
 vei vihdoin orjaluokan.
 Nyt sinne myöskin riensi hän
 ja miekkaan vaihtoi kuokan.

 – Mä lähden! Muu ei auta nyt,
 mä kaadun tahi voitan!
 Mä teen sen, minkä tehdä voi,
 ja parahani koitan!

 Hän rauhan mies nyt soturi,
 se tieto aateloipi:
 – Tää kansa kautta itsensä
 vain pelastua voipi!

 Se kansa tosi onnehen
 voi itseänsä nostaa,
 mi oman veren lunnahin
 sen vapauden ostaa!

 Hän taisteli kuin urho maan
 ja urhon nimen kantoi,
 vaan vihdoin kuolon tuomion
 ne valkohurtat antoi.

 On mieli tyyni, pelvoton.
 Se tieto aateloipi:
 – Tää kansa kautta itsensä
 vain pelastua voipi!

 Jo kuuluu käsky: – Ampukaa!
 On murhamiehet työssä.
 Ja uljas punasoturi
 nyt nukkuu – kuolon yössä.

Mikael Rutanen