Kiljusen herrasväen kalastusmatka
Kiljusen herrasväen
kalastusmatka.
Kirjoittanut Jalmari Finne.

Eihän se mitään merkillistä ole
maalla, että lähdetään kalastamaan,
mutta kun Kiljuset läksivät
sille retkelle, niin oli koko
kylä jännityksessä, sillä kun Kiljusille
aina tapahtui jotain odottamatonta,
tiedettiin heidän tältäkin
matkalta palaavan monenmoisten
seikkailujen jälkeen.

Ja olikin se kalastusmatka merkillinen,
niin ihmeellinen, että Kiljusen
herrasväelle vain saattoi
sellaista tapahtua.

Koko kylä oli katsomassa heidän
lähtöään. Veneeseen oli viety
ruokakori ja kahvikojeet, sillä
Kiljuset aikoivat koko päivän,
ehkä vielä seuraavankin viipyä
retkellään. Niin sitä mentiin veneeseen
ja kyläläiset lykkäsivät
veneen vesille.

Isä Kiljunen piti perää, äiti istui
Pullan kera kokassa ja pojat
soutivat. Oli se merkillistä soutamista.
Mökö huopasi ja Luru
souti ja seurauksena siitä oli, että
vene pyöri yhdessä paikassa ympäri.
Nyt tuli isä soutamaan ja
pojat pantiin perää pitämään,
josta oli seurauksena se, että vene
vähän ajan perästä tulikin kyläläisten
riemuksi rantaan. Moni
jo ajatteli, pääseekö Kiljusen
herrasväki laisinkaan sen pitemmälle.

Juuri kun taas piti lähdettämän
rannasta, huomasi isä Kiljunen,
että heillä ei ollutkaan
riippakiviä veneessään, sillä he
aikoivat onkia erään saaren lähellä.
Kyläläiset kantoivat kaksi
hyvin suurta kiveä veneeseen, ja
sitten sitä taas lähdettiin. Pojilta
otettiin perämela pois ja isä Kiljunen
alkoi yksinään soutaa. Siten
päästiin yhä etäämmälle rannasta.

Kun oli tultu tuon saaren lähelle,
alkoivat Kiljuset valmistautua
onkimaan. Oli siinä huutoa
ja melua, kun kukin etsi onkimisvehkeitään,
ja kun kalat pelkäävät
ääntä, niin eivät Kiljuset varmaankaan
olisi saaneet sieltä ainoatakaan
kalaa. Mutta he eivät
päässeet edes koettamaankaan
onkia, kun heille tuli este. Ja
syy oli seuraava. Sillä aikaa kun
isä Kiljunen sitoi toisen suuren
kiven nuoraan kiinni ja laski sen
veteen riipaksi, jotta vene pysyisi
heidän onkiessaan samalla paikalla,
arvelivat Mökö ja Luru,
että veneeseen oli saatava vettä,
jotta ne kalat, joita he aikoivat
onkia, pysyisivät kauemmin
elossa. Isän ja äidin huomaamatta
ottivat he veneen tapin
pois, ja Luru pisti sen huomaamattaan
taskuunsa. Pojat katselivat
iloissaan, miten vesi pulppusi
avoimesta tapinreiästä sisään.

Äiti huomasi ensin, että vettä
oli veneessä ja kiljaisi:

— Tappi on auki!

Silloin isä huusi:

— Pankaa pojat tappi kiinni!

Pojat huomasivat, että vesi alkoi
jo nousta liian korkealle, ja
olisivat mielellään panneet tapin
kiinni, mutta eihän tappia mis

tään löytynyt. Sitä etsittiin ja
etsittiin, mutta ei löydetty, sillä
Luru ei muistanut, että se oli hänen
taskussaan. Ja vesi nousi veneessä
yhä korkeammalle. Kohta
alkoi sitä tulla jo laitojenkin yli,
sillä vene painui nopeasti, kun
siinä vielä oli toinen raskas riippakivi
ja niin monta ihmistä. Kylläpä
Kiljuset kiljuivat. Jo oli vene
aivan veden alla, ja koko herrasväki
sai lähteä uimaan. Siinä ne
sitten rämpivät, isä, äiti, Mökö,
Luru ja Pulla.

Saari oli niin lähellä, että he
pääsivät sinne uimalla. Siellä he
sitten seisoivat märkinä rannalla
ja koettivat nähdä, missä heidän
veneensä oli. Se oli painunut
pohjaan! Kun siinä oli suuri
kivi, niin eihän se pysynyt veden
pinnalla. Oli se suuri surkeus.
Keskellä heidän suurta suruaan
sattui Luru pistämään kätensä
taskuunsa ja löysi sieltä tapin.
Se oli tallessa, mutta eihän siitä
nyt enää ollut mitään apua.

He olisivat tahtoneet sytyttää
tulen kuivatakseen vaatteitaan,
mutta tulitikut, jotka isä löysi
taskustaan, olivat märkiä. Ne
pantiin kivelle auringonpaisteeseen
ja siinä ne pian kuivuivat
niin paljon, että saatiin raapaistuksi
tulta. Pojat kokosivat risuja,
ja pian oli oikea kokkovalkea
palamassa. Nyt riisuivat kaikki
vaatteensa ja panivat ne tulen
lähelle kuivumaan. Isä ja äiti
menivät saaren toiseen päähän
ottamaan aurinkokylpyjä ja lepäsivät
lämpöisellä kalliolla. Sillä
välin kokosivat pojat yhä enemmän
kuivia puita tuleen, se tuli
yhä suuremmaksi ja korkeammaksi.
Oli ollut kauan aikaa
poutaa ja metsä oli sen vuoksi
hyvin kuiva. Eipä aikaakaan,
niin tuli levisi, se levisi aivan
huimaavaa vauhtia ja kohta oli
metsä tulessa. Pojat riensivät
huutaen saaren toiseen päähän
ja Pulla jäljestä isän ja äidin luo,
ja tuli riensi heidän jäljessään.
Koko saari paloi! Kiljusilla ei
ollut muuta edessä kuin mennä
järveen pakoon ja siellä he nyt
katselivat, kaulaa myöten vedessä,
miten saari paloi, ja saarella
kaikki heidän vaatteensa.

Ja sellainen metsä palaa kauan,
ja Kiljuset saivat kauan olla vedessä.
He jo luulivat tulevansa
kokonaan vesieläimiksi, paitsi
pikku Pulla, joka istui isä Kiljusen
pään päällä.

Kun tuli väheni, koettivat he
nousta maihin, mutta palaneet
hiilet polttivat heidän jalkojaan.
Rannan kivillä he vain saattoivat
istua ja odottaa. He eivät
tietäneet, miten he tästä pääsisivät.

Eivätkä he itse olisi päässeetkään,
ellei tuli olisi näkynyt kylään
asti. Siellä heti arvattiin,
että Kiljusille oli tapahtunut jotain.
Soudettiin veneillä saaren
luo, ja noudettiin Kiljusen herrasväki
aivan alastomana kotiin.

Siten päättyi heidän kalastusmatkansa.

Lähde: Pääskynen no 11, 1909, s. 7–9

Kiljusen herrasväki
Pääskynen
1909