Olkoon niin!
Jo puiden varjot pitenevät maassa
 ja päivä kuolee syksyn pilvihin.
 Niin illan hämärässä uhmakkaassa
 taas mennyt aika palaa takaisin.

 Oi, mikään aika ei voi koskaan kuolla.
 Alati, tajuntasi tuolla puolla,
 syin salaisin se sua järkyttää.
 Ja tuskan hetki, kerran kärsimäsi,
 jo unhoitettunakin sisälläsi
 se elää loputonta elämää.

 Mut olkoon niin! Kun jälleen rinnallesi
 mun painat, sokaiseman hellyytesi,
 ma kestän kaiken – mikä kohtaakin!
 Voi varjot seurata sun syliis asti;
 ne pysähtyy, kun vavahduttavasti
 mua suutelet sa huulin lämpimin.

 Ei ole onnea, mi kestäis iki.
 Vain rakkaus ja tuska kestävät.
 Ah, olkoon niin! Sun sydäntäsi liki
 en pelkää teitä, vallat pimeät.