Agaavi
Agaavi kasvi
 On omituinen,
 Vuos’kaudet se voimia kerää.
 Ja kylliksensä
 Kun koonnut ompi,
 Se äkkiä juur’ kuni herää.

 Ja ohdakkeinen
 Ja ruma kasvi
 Nyt loistavi kauneudessa.
 Sen ihmekukka,
 Niin suuren suuri,
 On verraton armaudessa.

 Mut hetken lyhven
 Kukittuansa,
 Sen sammuvi tenhova loiste.
 Ja kukka kuihtuu,
 Agaavi kuolee –
 Ei kuki se konsana toiste.

 Agaavin lainen
 Se sydän ompi,
 Jok’ kukkia, lempiä voipi
 Vain yhden kerran,
 Jon syvyydessä
 Yks lempi se täytenä soipi.

 Yks lempi, johon
 On elinvoima
 Kaikk’ koottuna uhkuva, suuri.
 Ja kun se sortuu,
 Niin sortuu sydän –
 Ja sortuvi elämän juuri.