Kesän toivo
:

 Pikku lintu erämaassa
 Viserteli suruissansa
 Tuiman talven vaiheilla
 Sydämensä kaihoa:

 ”Ah, kuin olen yksin täällä
 Niinkuin lehti järven jäällä;
 Kaikki on mun hyljänneet,
 Omani pois paenneet.”

 ”Koivun oksat halla pani,
 Joissa lauloin iloani,
 Myrskyt ovat murtaneet
 Kesän kukat kultaiset.”

 Silloin nousi aurinkoinen,
 Poisti pilvet pimentoineen,
 Lintu näki loistellen,
 Tunsi voiman päivyen.

 Ja hän loihe laulamahan,
 Laulaen näin lausumahan:
 ”Viel’ on iloo, eloa,
 Viel’ on kesän toivoa.”

 Eipä päivä pitkittänyt,
 Loistettansa lämmittänyt;
 Kohta vaan hän vajosi,
 Kummun taakse katosi.

 Ja sen sijaan taivahalta,
 Kiihtyi kylmän hirmuvalta;
 Lintu puussa vaikeni,
 Jäykistyi ja jähmeni.

ae–ae. [Rafael Laethén]

Rafael Laethén
Runot