Luistimilla
Sulat all’ oli synkät sydänveet,
 mut jäähän kätketyt jäykkään.
 Jään alta aaltojen kuohua
 ei kuulukkaan, ei näykkään.

 Sulat alla syöksyvät syvänteet,
 mut silta sileä päällä.
 Hei, liukuen, luikuen kulku käy,
 ei tunnu jälkeä jäällä.

 Yli leikki lentää ja nauru soi
 teräskenkä, kirkas ja nuori.
 Yli jään ilon kerkeä kilpa käy,
 silo kuilujen yllä on kuori.

 Elo nuori on irti ja ikävöi,
 ei vangitse vanhain huoli.
 Niin kielletyn kaunis on kaihon tie,
 totta leikkiss’ on toinen puoli.

 Elo nuori on irti ja ikävöi,
 povi nousee ja posket vertyy,
 ja ulapan tuulet ne unia tuo,
 ja mieli mennessä mertyy.

 Se seljille sinertyville vie,
 miss’ enää ei merkkiä, viittaa.
 Ei muista yön mustan yllättävän,
 ei paluun pimeistä piittaa.

 Ei uskokkaan, kun jo keskellä on
 meren outoja ulapoita,
 ylt’ympärille kun kutoo yö
 jo kummia kuutamolta.

 Kun sydänsyville saapunut
 on upottaville saakka,
 missä tuntee permannon pettävän
 jo ilon tanssiva taakka;

 missä kylmintä malttia kysytään,
 miten päättää mieletön veikka,
 missä naurain ja nousten enää ei
 ois korjattu kuperkeikka;

 missä kerran viimeisen kääntyä voi
 vielä nuori karkelon kansa,
 missä vielä talvell’ on viikon työ,
 missä auki on Ahdin ansa;

 mistä korvaa tarkinta tavaten
 sävel särkyvän kaunis kaikuu,
 missä siipeen ammuttu alli ui,
 missä kuoleva joutsen joikuu.