Peilin edessä
Äiti lapsinensa
 Peilin edess’ on.
 Lapsi kuvallensa
 Hymyy, verraton
 Ilo pienen sielun
 Täyttää; ääntelee,
 Puhuu, viittaa poi’ut,
 Päätä kääntelee.

»Katsos, äiti, lasta!»
 Yhä nauraa – oi!
 Sepäs ilo vasta,
 Kun sen nähdä voi!
 Hän ei kuvajaista
 Tunne, muotoaan
 Omaa, nauravaista
 Pikku narriaan.

 Äiti seisoo, katsoo,
 Katsoo yhtenään –
 Kyynel kiiluu kirkas
 Hänen silmässään.
 Miksi? Mikä kumma
 Surun synnyttää?
 Äidin ajatukset
 Seikan selvittää:

 Kuinka monta onkaan,
 Jotka arvoaan,
 Kunniaa ja kuorta,
 Ulkoloistoaan
 Kumartaa ja katsoo
 Lapsimaisna vaan,
 Itsetuntemista
 Vailla kokonaan!