Grosphukselle
Tyvent’ toivoo mies, jota syliins’ sulkee
 meri Aigeian, kun on yö, ja pilviin
 meni kätköön kuu, ja kun teille laivan
       tähdet ei tuiki.

 Lepo kaipuu on rajupäisten Traakkein,
 lepo Meedein myös – aseloistossansa;
 mut, sa Grosphus, ei sitä hanki kulta,
       purppura myös ei;

 korut, aarteet ei, – vaka liktor itse,
 joka eessäs käy, sydänhuolt’ ei häädä;
 salat tuskat nuo yli kattolaattain
       liehuen lentää.

 Vähin tarpein vain elät tyynnä: arvoon
 ota pöydälles isäs suolakippo; –
 toki silloin ei himot, eikä kauhu
       karkoita untas.

 Ikä kuluu: miks koet paljon voittaa?
 Mitä suuntaat ties eri maailmanääriin?
 Et sä, luopuissas isänmaasta, pääse
       itseäs pakoon!

 Iki-kaipuu tuo heti laivaan astuu,
 ja se kilpaan käy kera ratsujoukon; –
 sido kaurihisi, rajusäätä viihdä
       viuhean myrskyn!

 Ken se tajuuns’ sai ilot hetken, jättää
 joka toiveen voi, ja hän vastuksille
 hymyn hienon suo; näet onni koskaan
       ei ole täysi.

 Elos katkaistiin, sa Akilles, nuorna!
 Perin loppuun löi ikä Tithonuksen!
 Ehkä suonee niin, mitä kielsi sulta
       tunnit ne mulle.

 Kas, Sikuulein maass’ sadat karjas mylvii,
 nelivaljaissaan hevot hirnuu sulle,
 punavaipassas väri tummin loistaa
       Afrikan simpsun.

 Mulle immyt tuo, joka määrät mittaa,
 runolahjan soi ja kuin Kreikan hengen,
 sarat pienen maan sekä taidon välttää
       joukkoa inhaa.

Horatius
Runot
Valter Juva

fr:Ode II.16 - À Pompéius Grosphus
it:Le odi di Orazio/Libro secondo/XVI
la:Carmina (Horatius)/Liber II/Carmen XVI
ru:К Гросфу (Гораций/Фет)