Runottaren vaellus
Nyt juhlakemut uljaat miekkoisissa
 On poutarintehillä parhaallaan
 Ja tenhopiiriin marmorhuonehissa
 On riemu sulkeutunut asumaan.

 Ken viereen huvinlähteen suihkuvaisen
 Siell’ ensin ehtii, parhaan paikan vie,
 Saa maljan luota virran vaahtovaisen,
 Ja poistaa janon, jos kuin suuri lie,

 Yhä hurmausta loiste lumoovainen
 Suo hyörinälle elon iloisan –
 On me’essä toki murhepisarainen,
 Ja pilvi peittää kirkkaan taivahan,

 He tiesit vaarain juureen toisen suvun
 Majansa tehneen luoliin soramaan,
 Ja valoon siinneen onnen kukkakuvun
 Imevän sulons näiltä juuriltaan.

 He hyppyistäysin antimia soivat
 Avuksi kurjain – hyvyyttänsä sen;
 Ja marmorihin kultaleimat loivat
 Avujen laupeuden ja lempeyden.

 Zeus kuni siitti Pallaan aivoistansa,
 Niin loit he jaloimmista tunteistaan
 Runotar-immen, millä katseissansa
 On taivas, ja mi lumoo laulullaan.

 Ja immyt herkkuin luona liehuellen
 Toi ihmeruususia ilmoihin,
 Hän laulaa – häntä kuullaan ihastellen
 Ja onnekkaalta tuntuu elokin.

 Niin rikkahille soi hän ruusujansa
 Ain’ illan tyynehessä laulaen,
 Kun aatos raskas tuntee uupuvansa,
 Ja varjoon vaipuu päivä sammuen.

 Kas, hehku nousee hänen poskillensa,
 Hän ahtaa vasun ruusuin tuorehin,
 Ja viitan käärii taajaan verhoksensa,
 Pois linnast’ astuu kepein askelin.

 Hän kurjuusluoliin kulkuansa ohjaa
 Alas märkiin holviin porraspengermää,
 Ja kultakenkä hienoon jalkapohjaan
 Talmaantuu – viluissaan hän väräjää.

 Hän kuulee öiden pimeästä pauhun
 Se on kuin kuohu virran liejuisen.
 Nyt nähdessänsä leivättyyden kauhun
 Hän ruusuinensa seisoo vaijeten.

 Vasua laihat kädet hahmielee,
 Vaan soihtu hohteen ruususille luo,
 Ja immen kauhuks ilkku kajahtelee:
 «Vain ruusuja hän meille, meille tuo!»

 Hän poistui kähyhuudot korvissansa
 Paeten ennen kukon kuulumaa.
 Viel’ lähde suihkueli vanhoillansa,
 Vaan kolkko, iloton nyt huvin maa.

 Taas miekkoisetkin heräs uinaamasta,
 Nuo impyelle «terve tultuas!»
 Oi, ehtynyt on sävel virtaamasta,
 Ja tyhjä onpi vasu ruusukas!

 Jo riemu on niin kylmäks rauennunna,
 Ja karvas maku nektarlähtehen.
 On kaikki sointuisuuskin sorehtunna;
 Kun sävel sortui huulilt’ impyen.

 Nyt turhaan kultakirjoin kerskukieltä
 Avujen leimat puhui loistossaan;
 Ain’ epäilykset salaa kaivoi mieltä,
 Vaikk’ ylvästeltiin: kaikk’ on parhaallaan.

 Vain kuulija mi sydänyönä valvoi
 Kuul’ ääntä, kauheksuin siit’ arvellen:
 «Se pisto lapion oli.» Aika kalvoi
 Jo juurta mailman lauluvajaisen.

Carl Snoilsky
Reinhold Roine
Runot