Laulu Päijänteeltä
Jäi laajat lahdet, seljät
 ja salmet Päijänteen,
 yöpilvet pitkät, heljät
 ja kuulas hohto veen;
 kun jäänyt vaan ei muuta ois,
 mun mennyt rinnan rauha pois,
 jos vei sen päivät Päijänteen,
 ma palaan uudelleen.

 Mut tänne tullen toisti
 ei täällä oisi hän,
 min sielu mulle loisti
 kuin silmä ystävän;
 kun mennyt vaan ei muuta ois,
 myös ystävyyden usko pois
 ja usko unten häilyväin,
 kuin kuudan päilyväin.

 Jos hänet löytäisinkin,
 kai toisna tapaisin:
 pois katoo kaunehinkin,
 pois herkin, hempein;
 kun mennyt vaan ei muuta ois,
 ijäksi lemmen leikki pois,
 miss’ itki haaveen haikeus
 ja elon vaikeus.

 Mut voi ei vaikeroida,
 kell’ onni ollut on,
 siks suotta enää soida
 lie laulun, kantelen;
 kun mennyt vaan ei muuta ois,
 tuo vierryt virren ponsi pois,
 kuin kauneus, min saavuttaa
 ja jälleen kadottaa.

 Siks jääkää salmet, seljät
 ja saaret Päijänteen,
 kuin kultapilvet heljät
 te jäitte sydämeen;
 kun jäänyt vaan ei muuta ois,
 sen muisto, mik’ ei menne pois,
 mi päilyi päällä maan ja veen –
 en palaa uudelleen.