Orpa ja Ruth
Ne kaksi on Noomilla miniää.
 Ovat kaikin Moabin mailla.
 Niin Orpa kuin Ruth siellä leskeks jää.
 Myös ovat he lapsia vailla.

 Mut Juda kun Noomin on syntymämaa
 Ja rakkahin hälle sen kansa,
 Miniöillensä vanhus ilmoittaa
 Kotimaallensa haluavansa.

 He lähtivät. Vanhalla aatteissaan
 Oli matkalla haudan mullat,
 Niin johtui hän toisille sanelemaan
 «Mua kuulkaa, miniäkullat!»

 «Te olette nuoret kumpikin
 Sekä syntyisin Moabin naiset,
 Paras teidänkin kääntyä kotihin,
 Siell’ on teillä ominaiset.»

 «Maan vieraan miehissä varmahan
 Teill’ ei ole onnentuojaa:
 Kemos teille ehk’ antavi armahan,
 Teit’ isänne jumala suojaa.»

 Kälyt seisoivat silmissä kyynelet.
 Anopillensa antaen suuta
 Palas Orpa nyt, heittäen hyväiset.
 Ruth rukka ei mahtanut muuta.

 Kuin puhkesi, rippuen anopissaan:
 ««Sinut sulahan syliini suljen,
 En luovu ma sinusta milloinkaan,
 Kuhun kulkenet, minäkin kuljen.»»

 ««Siin’ yödyn, miss’ otat sinäkin yös,
 Samat mulla kuin sullakin huolet,
 Sama maa, sama kansa ja Jumala myös,
 Ero tulkoon vasta kun kuolet.»»

 Ruth seurasi Noomia Bethlehemiin –
 Tiell’ ainaisen tekivät liiton –
 Ja perille kahden saavuttiin
 Juur’ alkuhun ohranniiton.