Aurinkoratsastus
Bukephalos, Bukephalos –
 ken sillä ratsastaa?
 Ei suvaitse se suitsia,
 ei salli satulaa.

 Se nuori on, se sorja on,
 mut villi, virmapää.
 Kuin monta miestä maassa lie,
 se suistajatta jää.

 Ken yritti, sen tehneensä
 ties katumoiksi kai:
 vain kyljet, raajat ruhjotut
 siin’ uskalikko sai.

 »Pois viekää villi potkija!»
 niin tuomio jo soi.
 »Ei konsaan tulla ratsua
 tuost’ elukasta voi!»

 Mut ruhtinainen ryhdiltään
 mies nuori astui luo:
 »Mun ajaakseni antakaa
 viel’ äksy varsa tuo!»

 Ja orhin ohjiin tarttui hän,
 mi teiskui temmeltäin,
 hän suostutellen suoraan vei
 sen päivän terää päin.

 Hän ymmärsi, mit’ urhot muut
 ei voineet ymmärtää:
 vain omaa säikkyi varjoaan
 tuo varsa vauhkopää.

 Ja äkkiä kuin leimaus
 hän selkään leiskahtaa,
 ja raisu ratsu kiitämään
 kuin nuoli kimpoaa.

 Kuin jyske saattaa salamaa,
 niin tanner jytisee,
 ja katsojat ne kauhusta
 jo kaikki kalpenee:

 Koht’ auttamatta murskattu
 on uljain toivo maan!
 Ei, aurinkoa kohti vain
 hän rientää ratsullaan.

 Niin nopsana, niin norjana
 nuort’ ohjaajaa se vie;
 sen päästi varjonkammostaan
 jo päivänkirkas tie.

 Niin kauniisti se kaartelee,
 kuin siivet sillä ois;
 ja riemuisa on hämmästys,
 jo häipyi pelko pois.

 Ja varsa, äsken vauhko tuo,
 jo toisin tuomitaan:
 moist’ orhia, moist’ ohjaajaa
 ei nähty milloinkaan!

 Ja konsa leikki leikitty
 ol’ uljas, lennokas,
 ei ilon kyynelt’ estää voi
 maan vanha valtias:

 »Tee, poikani, jo maastasi
 jalompi valtamaa;
 sun liian pient’ on ohjata
 vain Makedoniaa!»