Pettymyksen päivä
Aikaisaamun silmäys luo säihkeen ikkunaan.
 Sädekimppu kultainen valahtaa huoneeseen
 värjäellen välkyllään elävään purppuraan
 tuolit, pöydät, pielukset ja naisen vuoteelleen.

 Hymyn henkäys kuin veden viri väräjää
 huulillansa, sydämellään käsi liikahtaa.
 Nyt hän herää, tajuaa: on postipäivä tää! –
 Viime viestin mieheltään hän vankilasta saa.

 Vielä viisi vuorokautta – sitten ... ah, ei voi
 kylliks jälleennäkemisen hetken autuuteen
 uskaltaa ... niin pyhältä se tuntuu, unelmoi
 odottava nainen onnenaavistuksineen.

 Hiukenivat huhtikuisen illan hämärään
 huomenhelon herättämät ilonaavisteet;
 mustan linnun siivenlyönnit siuhuu päällä pään
 silmiin pusertuvat kuumat kyynelpisareet.

 – Kallis ... kestä ... kevättä ei meille tullutkaan ...
 toinen tuomio – hän kertaa – katsoo kirjeeseen
 pettymyksen kouristava kauhu sielussaan, –
 siellä tuntuu viritetty kieli katkenneen.

 Vapahduksen vihdoin vuolas kyyneltulva tuo.
 – Täytyy kestää! Kerran toki portit aukeaa
 sullekin, ja silloin ... rakas – kohtalo jos suo –
 saamme yhteiselämämme kevään saavuttaa.

 Odottavan onnen kilo kuivaa kyyneleet.
 Naisen suuren rakkauden hehku väkevöi
 hartauden huoneessa: on muistot samonneet
 vankikoppiin – kalleimman ne siellä seppelöi.