Huomioita suomalaisen persoonallisen nimistön alalta. II
Edellisessä kirjoituksessani (Virittäjä 1899 s. 1 ss.) huomautin,
että suomalaisen nimistön alalla tavataan paljon germanilaisia lainasanoja.
Kuta enemmän tätä asiata tutkii, sitä enemmän yhtäläisyyksiä
huomaa; ja lopulta täytyy tutkijan epäröiden kysyä: onko todellakin
mahdollista, että nimiä olisi näin paljon lainattu? Varsinkin näyttää
epävarmalta, onko meillä lainasana vai eikö, silloin kun nimi näyttää
aivan suomalaiselta. Kuka voisi varmuudella sanoa että esim. Aarne,
Heimo, *Härkä, Ilo, Uljas, Uro, Vilja ovat lainattuja nimiä ainoastaan
siitä syystä, että muutamissa germanilaisissa kielissä tavataan
aivan samat nimet: m.-ruots. Arne, m.-tansk., norj. Arni, mr. Herge,
m.-ysaks. Heimo, Ilo, Ulias, Uro, Vilia? Mutta kuka voi myöskin
toiselta puolen kieltää vieraan vaikutuksen mahdollisuutta?

Tästä jo näkyy, miten vaikea on tällaisissa kysymyksissä päästä
varmuuteen. Nimitutkija tavallisesti on siinä tukalassa asemassa, että
hänen täytyy kiinnittää huomionsa ainoastaan sanan muotoon, merkitys
kun on hänelle joko ihan outo taikka vaan otaksuttu. Hänen
täytyy sentähden useimmiten tyytyä suurempaan tai vähempään
todennäköisyyteen. Tämä todennäköisyys saattaa tosin joskus muuttua
varmuudeksi ja tällaiset tapaukset muodostavat sen perustuksen,
jolle vertaileva nimitutkimus on rakennettava.

Forsman (Pakan. nim. s. 72 s.) on esittänyt muutamia keinoja
joitten mukaan pitäisi voitaman jokseenkin suurella varmuudella
päättää, onko nimi alku- vaiko lainaperäinen. Mutta nämät keinot
joko perustuvat edellytyksiin, joita ei juuri milloinkaan ole olemassa,
taikka voivat korkeintaan viedä todenmukaisuuteen. Tällä
tavoin hän on tullut siihen johtopäätökseen, että esim. Asta, Kalla,
Pemma, Penna, Hari, Valtari, Aska (-o, -u), Rapo, Hakuni, Heino, Vitikka
y. m. ovat alkuperäisiä, vaikka hyvin luultavaa on, että ainakin
useat niistä ovat lainoja. Tällä en suinkaan tahdo noilta keinoilta
kieltää kaikkea merkitystä, mutta aniharvoin ne varmuuteen johtavat.

Tahdon tällä kertaa luetella joukon suomalaisia nimiä, jotka muotonsa
puolesta voisivat olla lainattuja. Useimmille alla luetelluista
nimistä olen löytänyt vastineen muin.-yläsaksasta. Sanomattakin on
kai selvä, etten sillä tarkoita, että ne olisivat juuri tästä kielestä lainattuja.
Kieleemme ne nähtävästi ovat tulleet samasta germanilaisesta
kielestä kuin appellatiiviset lainasanat. Useat niistä ovat luultavasti
yhteissuomalaisia lainoja, toiset taas, jotka eivät myöskään Skandinaviasta
näytä tulleen, ovat kenties Hansa-tietä maahamme saapuneet.
Länsisuomen paikannimistössä tavataan hyvin paljon skandinavilaisia
nimiä, mutta koska toiste toivon laajasti saavani käsitellä niitä, en tällä
kertaa yleensä koske näihin nähtävästi nuorempiin lainoihin. Seuraava
luettelo ei siis tahdokkaan olla täydellinen, vaan tahtoo ainoastaan
antaa pienen lisän asian selvittämiseksi. — Tunnettu on että nykyisiin
paikan- ja sukunimiin on kätkeytynyt suuri joukko ennen
käytettyjä ihmisnimiä. Kun sentähden seuraavassa tällaisia nimiä
luetellaan, tarkoitetaan että näissä säilynyt henkilön nimi on lainattu.
Tässä voisi tosin kysyä, eikö ole mahdollista, että paikannimet viittaisivat
takaisin vanhempaan germanilaiseen asutukseen ja että nämät
lainat siis tällä tavoin olisivat kieleemme tulleet. Tähän kysymykseen
täytyy mielestäni, mitä alla lueteltuihin nimiin tulee, useimmissa
tapauksissa vastata kieltävästi. Toinen on asianlaita, kun länsi-Suomen
alkuperäisesti skandinavilaiset nimet tulevat kysymykseen. Niitten
joukosta nimitutkija kyllä voi löytää paikallisuutta osottavilla sanoillakin
yhdistettyjä nimiä. Sellaisia ovat esim. Maakasto (t. Kaarinassa)
< Maka-stad (1323 Makastadhom: Mustakirja), Lepistö (t. Mynämäellä;
1346 in Laepistadhum: Mustakirja), Kakskerta (kappelin nimi) <
*Kags-gerði y. m. Mutta tästä toisten enemmän (vrt. myös alla art.
Raunio).

Aarne; mr. Arne, mt., norj. Arni.

Ahlainen (p. nimi), Ahlajärvi (t. Kalvoolassa), Ahla (sukunimi);
m.-tansk. Asli, norj. Asle (epävarma; ks. Finska lånord s. 51, 272).

Aittokoski, Aittolaks, Aittoniemi, Aittamäki y.m.; mys. Aito, Aitto.

Alpo; mys. Albo, Alpho, mr. Alf.

Annikki (naisnimi); mt. Annike, mys. Ennika.

Arla (k. Virossa; n. 1240 Ardala: Snellman Virol. paikannimiä s.
20); mys. Ardo.

Arola (t. nimi); mys. Ara, Aro.

Arpalaks, * Arpoi, * Arpia; mys. Arbo, Arbio, Arpo.

Arvi; mr. Arve, mt. Arwi.

Asila (t. nimi); mys. Asi, mt. Asi (tässä kuitenkin luultavasti
pitkä a; vrt. norj., isl. Ási; suom. * Asi-nimestä, johdannaiset Asikkala,
Asikainen).

Asunta, Asuntila (t. nimiä); mr. Asund. Nimet siis eivät ole kansanjohdannaisia
(ks. Virittäjä 1899 s. 48).

Attila (t. Orimattilassa, Längelmäellä), Atto (k. Virossa); mt.
Atti, mr. Adde, mys. Atto, Atta. Sama nimi on ehkä Attu (t. Paraisissa):
Atti: Attu = Heikki: Heikku y. m. (ks. Virittäjä 1899 s. 3).
Huomattava vaan on että tätä nimeä paikkakunnalla lausutaan atu.

Brusila l. Prusila (suku- ja tavallinen talonnimi lounais-Suomessa);
mr. Bruse, mt. *Brusi.

Epilä (k. Ylöjärvellä); mys. Ebo, Ebbe, mt. Ebbi (vrt. Ebbo k.
Porvoon pitäjässä).

Erkki; mr. Erk (< Erik); ks. esim. Noreen Gesch. d. nord.
sprachen § 166, c).

Esa; mt. Esi, Esa, mys. Esi, Eso, m.-engl. Esa.

Haikka (t. Pirkkalassa), Haikko (k. Porvoossa, torppa Virolahdella);
mys. Haika, Haico, Haicho. Vrt. Heikki.

Hailila (t. Virolahdella); mys. Hailo, Heil.

Haimela (sukunimi); mys. Haimo, Haimilo.

Haitto (torppa ja vuori Keuruulla); mys. Haito, Haitto.

Halikko (pit. nimi); mys. Halicho. Vrt. myös Halkis: Halkionkylä
(k. Pornaisissa).

Halila (t. Kuolemajärvellä), Halimaa (pysäkki Kangasalla), Halivaara,
Halolanjärvi; mys. Halo.

Hamula (t. ja k. nimi); mys. Hamo.Hanni, Hannu; mr. Hanne, Hanno, mys. Hanno.Hasa, Hasula, Hasumäki (t. nimiä); mys. Haso.Hattula (pit. nimi; ehkä myös Hatanpää, kart. Messukylässä);
mys. Hatto.Haukila (t. Tyrvännössä), Haukipudas (p. nimi), Haukivuori (pit.
nimi); mr. Høgh. Høghe.Haukka, Haukkala (tavallinen t. ja k. nimi); mr. Høk, mt. *Høk,Høki, isl. Haukr.Heikki; mys. Heico. Mr. Heike on epäilemättä suomalainen laina, jos
kohta toiselta puolen on mahdollista, että Heikki olisi lainattu jostakin
skandinavilaisesta muodosta, joka edustaa myöhempää kehitysastetta
sille nimelle, josta Haikka, Haikko johtuvat; vrt. yllä!Heimo, Heimola (k. Nummella); mys. Heimo, mt. Hemi, mr. *Hemer,isl. Heimir.Heino (sukunimi, t. Lohjalla), Heinola (kaup.), Heinävesi (pit.),Heinänen, -äis (k. Rymättylässä, t. Keuruulla) y. m; mys. Heino, mr. Hene.Heittola (k. nimi), Heittopelto (t. nimi); mys. Heito, Heitto, HeittiHemmilä (t. nimi); mys. Hemmi, Hemmo.Hepoharju, Heponiemi, Hevonlaks. Näissä ynnä muissa Hepo-sanalla
alkavissa nimissä voisimme olettaa vanhaa nimeä *Hepo, joka tietysti
voi olla suomalainen, mutta vrt. myös mys. Hebo.Herrala (tavallinen nimi); joskus ehkä = mt. Herri (vrt. Herrfors,
Herrenäs, Herrö y. m.).Hetta (pit. nimi = Enontekiä); mys. Heddo.Hieta, Hietala, Hietanen y. m. (tavallinen nimi); vrt. mr. Hedhe,mt. Hethi, mys. Hedin.Hiiri, Hiiriä, Hiiro, Hiirola, Hiironen (t. ja k. nimiä); mys. Hiro;vrt. sukunimi Hiri (Hyri) v. 1434 (Mustakirja) ja Hirsand (k. Piikkiössä).Hiittinen (pit. nimi; k. Lohjalla); msk. Hite (ks. Noreen Aisl. gr.
§§ 118, 291 anm. 4; anh. 19). Vrt. myös Hitå (t. Sipoossa), Hiito(t. Nousiaisissa).Holvasti (t. Messukylässä), Hulvasti (t. Punkalaitumella); mr.Holwast(ir), Hulfastr (< Holmfast: Noreen Aschw. gr. § 316). Vrt.Hollfast (t. Perniössä), Hollvastböle (k. Sauvossa).Hovi, Hovila, Hovinmaa, Hovinsaari (t. nimiä); mys. Hovi, mr.Hovi, mt. Howi.Huitti (t. Nousiaisissa), Huittila (k. Paimiossa), Huittinen (pit.
nimi); mr. Hwit, Hwite, mt. Hwithaer.Humppila (kappelin nimi; k. Lohjalla); mt. *Humpi.Huoponen (s. nimi); mys. Huopo.Huttula (t. nimi), Huttunen (s. nimi); mys. Huto, Hutto, Huda.Hännilä, Hänninen (t. ja sukunimiä); mr. Haenne.Härkä, Härkälä, Härkänen y. m.; mr. Haerger, Herge; vrt. myös
mr. Haerke, joka kuitenkin joskus tarkoittanee suom. Härkä-nimeä
(ks. Lundgren Sv. landsm. X: 6 s. 121).Häyry, Häyrilä, Häyrynen; mr. Haeghre.Iittala (k. nimi); Iitti (pit. nimi); mys. Ito, Ita, Itta.Ikala, Ikola (t. nimiä); mys. Ico, Iko, Igo.* Illo, * Illu, * Illukka; mys. Illo.Ilo; mys. Ilo.Immala, Immais, Immola (tavallisia t. nimiä), Immonen (s. nimi);
mys. Immo.Innilä (t. Lempäälässä); mys. Inno.Intola (t. Maskussa); mys. Indo, Into.Intti, Inttilä (t. nimiä); mys. Intto, Into.Jooseppi; mr. Jōsep (ks. Noreen Aschw. gr. § 259, muist. 6).Junnu; mys. Junno.*Jutinka; m.-skand. Juþiƞaʀ, mys. Judinga.Kailanen (s. nimi); mys. Gailo, Kailo, Cailo.Kantala, Kantola (tavallinen nimi); mys. Gando, mt. Gandi(usein tämä nimi tietysti johtuu kanto-sanasta).Kara, Kari; mr. Kare, mt. Kar, Kari (nämät skandinavilaiset
nimet lienevät kuitenkin pitkävokaalisia).Karjala, Karjaa; mr., mt. Ger (< *Garia-); vrt. myös mys. Gero,— garia.Karpala (k. Paimiossa), Karpalainen (s. nimi, josta myöhemminCarpelan), Karppa (s. nimi 1477 Mustassakirjassa), Karpi (k. Taivassalossa),Karppi (t. Vähässäkyrössä); vrt. Skarp- lukuisissa paikannimissä
Suomessa, Ruotsissa ja Norjassa, joka epäilemättä on vanha
henkilönnimi sekin. En ole semmoista nimeä mistään löytänyt — ja
esim. Rygh, Norske gaardnavne selittää sitä toisin — mutta tahtoisin
verrata sitä sellaisiin mys. nimiin kuin Scherfin, Scerffolf y. m.Kausala; mys. Gauz, Gauzo.Kesälahti, Kesälä y. m.; mys. Gesa, Geso.Klemetti (t. ja s. nimi); mr. Klaemitter (< Clemens, -ntis: Noreen
Aschw. gr. § 235, b). Vanhemmissa asiakirjoissa tavataan usein mn.Klemet (ks. esim. Mustaakirjaa). Vrt. Klemetsö (Vaasassa), Klemetsby(Porvoossa) ja useat samanlaiset Ruotsissa (m. m. Klemette), sekä Lemi:Klemis (pit. nimi).*Koli (Kolivaarat); mr. Kol, mt. Koli.Konkola (t. Jämsässä); mys. Conco.Koria (rautatieasema); mt. Kør.Kotala, Kotalahti, Kotaniemi, Kotila y. m.; mys. Goda, Godo, Godila.Koura, Kouri, Kourla; mr. Kofre.Kuru (pit. nimi); mt. Skurw (vrt. Skuru Pohjassa).Laamanen (s. nimi); mr. Laghman, Laman (vrt. Noreen Aschw.
gr. § 311, anm. 2 ja s. laamanni < r. lagman).Laikka (t. Lempäälässä), Laikko (k. Kokemäellä); mys. Laico,mr. Lek, mr., mt. Leke. Vrt. Leikko.Laitakari, Laitasaari, Laitiala, Laitila y.m.; mys. Laitu, mr. *Ledhe.Lalli; indoeuroppalaisissa nimissä hyvin tavallinen nimiaines
(„lallnamen”); vrt. kreik. λάλος, λαλίς, λαλάγη, Εν-λάλιος; lat. Lallia,Lalla, Lallo; mys. Lala (f), Lallinc, Lello (p. nimi) y. m. m. Ks.
Zimmer: Bezzenberger, Beiträge XXV s. 23 s.Lalu (s. nimi); mt. Lalw, ks. edellistä.Lamppi, Lampo, Lamppola, Lamppu (t. nimiä), Lampinen (s. nimi);
mt. Lambi, mys. Lampo.Lanki, Lankila, Lanko (t. nimiä), Lankinen (s. nimi); mr. Lang,mt. Lang, Langi, mys. Lango.Leivonmäki (p. nimi); mt. Lewi, isl. Leifi.Linkola (t. Sulkavalla); mys. Linco, Lingo.Lintula, Lintilä (Lintulahti, Lintusalo y.m.) ; mys. Linto, mt. *Lindi(?).Loppi (p. nimi); mt. *Loppi, mys. Loppo.Lumijoki (kappelin nimi), Lumia (t. Vihdissä); mt. *Lum, *Lumi.Luppi (majakka Suomenlahdessa) ; mt. Lubbi.Lusi, Lusila (t. nimiä); mt. *Lusi.Makkola (t. nimi), Makkonen (s.nimi); mys. Macco, Makko, Maccho,mt, Maki, Magga.Makala, Makula (t. nimiä); mt. *Mag, mys. Mago; vrt. myös
isl. Mǫg-þraser (< *Magu-). Lyhennetyistä hyväilymuodoista ovat
ehkä myöskin esim. seuraavat nimet lainatut: Aku, isl. Qgmund (< *Agu-); Ano (vrt. Anola), m.-skand. Anu-laibu (= Olof); *Hatu (vrt.Hatula), m.-skand. Haþu-wolafʀ, Haþu-laikaʀ; Hari, m.-skand. Hari-wolafʀ,Hari-þulfs; Salu, m.-skand. Salu-wīhaʀ (Sǫlvi) y. m.Manni (Mannila, Manninen); mt., mys. Manni; tästä voisi *Mannikka
(Mannikkala) olla suomalainen johdannainen, mutta on huomattava,
että on olemassa myöskin mys. Mannic, Manniko.Masku’ (pit. nimi); mys. Masgo, Masco.

Massi (t. Iitissä); mys. Massa, Masso, Massio.

Mattarila; mys. Mathere, Mather.

Mauri; käytetään nykyään Maurits-nimen vastineena, mutta voisi
olla = mys. Maur, Mauri (vrt. Mauri, t. Pirkkalassa).

Meriläinen; mys. Merila. Luultavampaa on kuitenkin, että tämä
sukunimi johtuu paikannimestä Merilä (m. m. talo Utajärvellä), joka
taas edellyttää nimeä *Meri; vrt. mys. Mer, Merio.

Mesinen (s. nimi); mt. *Mesi, mys. Mesi.

Mukkola (t. Kuolajärvellä); mt. *Mukki, Mucko.

Mulo (pysäkki lähellä Joensuuta); mt. Muli.

Munapirtti, Munakka; mys. Muno.

Muntila (t. Köyliössä); mys. Mundo, Muntih.

Mutala, Mutalahti, Mutikko; mt. *Muti.

Niilo (= Nils); saattaisi olla = mys. Nilo.

Nikkilä (tavallinen talonnimi); mys. Niko.

Niva (t. nimi), Nivala (p. nimi); mys. Nivo.

Oravi, Oravais, Oravala y. m.; mt. Ørwi (?) (< *Orvi *Orawīhaʀ)?

Pajari (s. nimi); vrt. Bajars (t. Pernajassa) ja sukunimi Baijari
v. 1375 (Mustakirja; ks. myös Ad. Neovius, Kalevalan kotiperästä
s. 5); ehkä = mys. Baior.

Pakkala, Pakkanen (t. ja s. nimiä); mys. Bagga, Bacca, Bacco,
mt. Bakki, mr. Bagge.

Pakola (t. nimi); mys. Bago.

Papula (kaupunginosa Viipurissa); mys. Babo.

Parola (Parikkala); mt. Bari, mys. Paro t. Faro, mr. Bare.

Parkku (t. nimi); mt. Barki, mr. Barke.

Parta, Partakoski, Partala y.m.; mys. Bardo, mr. Bardh, Bardhe,
mt. Barth.

Pasala (t. nimi), Pasanen (s. nimi); mys. Baso.

Patsola (t. nimi); mys. Baza, Pazzo.

Paukkula (t. Mikkelissä; vrt. Paukaneva, suo Seinäjoella); mys
Bauco.

Pemma; mt. Bemi, Bemo.

Penna; mys. Benni, Penna.

Pero, Perojoki (t. nimiä); mys. Bero, mt. Beri

Pettilä (t. nimi), Pettu (saari) ; mys. Betta, Betto.

Piippo (t. nimi), Piippola (t. ja p. nimi); mys. Pippi, Pipa (pitkä i?)

Pikkala (t. nimi); mt. Bikki, mys. Bicco, Picca, Picco.

Pisanvuori; mr., mt. Bisi, mys. Biso.

Pukkila (t. ja kappelin nimi); mr. Bugge; mys. Bucco, Buggo.

Pulkkila (kappelin nimi); Pulkkinen (s. nimi); mys. Fulco, mr.
Fulke.

Pulli (t. nimi), Pullinen (s. nimi); mr., mt. Bulle.

Puntala (t. nimi); mt. Bundi.

Puttila, Puttunen (s. nimiä); mr. Butte, mt. *Butti. Samaa nimijuurta
voisi myöskin olla Putikko (t. nimi), ellei se pikemmin ole =
mys. Putico.

Pyynikki (harju lähellä Tamperetta); mys. Byniki (pitkä y?).

Pälkjärvi; mt. Belghi.

Raisio (p. nimi); mys. Riso, ns. Rais, Reis, Reise; vrt. myöskin
Resby, Resebo, Reslöf y. m. paikannimiä Ruotsissa (< *Rais-). Samaa
alkuperää ehkä myöskin Raesa (k. Virossa); kirjoitetaan n. 1240
Rai(?); Snellman, Vir. paikannimiä s. 21.

Raitanen, Raitaniemi y. m.; mys. Raido.

Rami (t. nimi); mys. Rami, mt. *Rami.

Ranta, Rantala y. m. m.; näissä nimissä taitaa useinkin säilyä
vanha nimi; vrt. mys. Rando, mt. Rand, Randi.

Rapala, Rapola (t. nimiä); mys. Rabo, mt. *Rapi.

Rasalahti, Rasi, Rasila, Rasinen y. m.; mt. Rasi, mys. Raza, Razo;
vrt. myös Rassböle (t. Helsingin pitäjässä).

Rato, Rat(t)ula (t. nimiä); mys. Rado, mr. Radde (vrt. Raddeby:
Ratikylä Laihialla), mt. Rathi, isl. Hraði.

Raunio; m.-skand. *Ragni (nm), *Ragna (nn). Vrt. Ragnabo, Ragnerud
y. m. paikannimiä Ruotsissa. Ragni on viime aikoina taas tullut
käytäntöön naisnimenä. Ks. myöskin Rygh Norske Gaardnavne I s. 38,
II s. 415. Tämä nimi säilyy luullakseni myöskin Raunistula-nimessä
(Maariassa), joka näyttää edellyttävän vanhempaa *Ragna-staþer (1395
Ragnastaby, 1414 Raghnastala, 1430 Ragnastela j. n. e.: Mustakirja).
Siis Ragna-staþer > Ragnista (a > i äännelaillinen vokaalinmuutos; ks.
Kock Sv. landsm. XV, 5 s. 11 s.) > Raunistula. Toinen samallainen
esimerkki on Karslaks (Rymättylässä): *Karastaþer (mr. Kare) >
*Karista (1405 Karistolax: Mustakirja). Vrt. sama nimi Kock’illa m. p.

Rauta lukuisissa nimissä (Rautala, Rautalampi, Rautavaara j. n.
e.) on luultavasti useinkin vanha nimi, vrt. mt. Røth, isl. Rauðr,
mys. Raud-.

Reini, Reino; mt. Regni, Regno.

Renko (kappelin nimi); mys. Renco.

Rikkala (t. nimi), Rikkavesi (j. nimi); mys. Rico, Ricco, mt.
Riki, Riko.

Rintala (s. nimi); mt. Rind, isl. Rindr (n. nimi).

Roine (j. nimi); mys. Roine.

Rokkala (tavallinen t. nimi); mys. Crocus, Hroggo, Roggo.

Rukutunturi (v. nimi), Rukavesi (j. nimi); mys. Rugo, mt. *Rughi.

Sakkola; mys. Sacco.

Salo (tav. nimi); mys. Salo, mt., isl., norj. Sali.

Sankala (t. nimi); mys. Sancho.

Sannais (t. nimi); mys. Sanno (vrt. Sannäs, t. Porvoossa).

Santonen, Santonenkari (lähellä Oulua); mys. Sando.

Sappis (-ee) ; mt. *Sappi.

Saravesi (j. nimi); mys. Saro.

Sara, Sari (m. nimiä), Sario (s. nimi), Sariola (t. nimi Kalevalassa
= Pohjola); mys. Sario, Saro, Sara.

Simo, Simola y. m.; mys. Simo.

Sippola (t. ja p. nimi) ; mys, mt. Sibbi.

Sivola (s. nimi); mys. Sivo.

Somero (p. nimi), Somerniemi (= Sommarnäs, kapp. nimi); mys.
Sumar, mt. Somar, isl., norj. Somarr.

Suni, Sunila (tav. nimiä); mt. Suni, mr. Sune, mys. Sunila.

Suppanen (s. nimi); mys. Suppo.

Söömi (s. nimi); mt. Sømi, Søøm.

Taasia (= Tessjö), Taasila (t. nimi); mys. Tasia.

Takala, Takkala, Takkula (t. nimiä); mt. Taki l. Staki.

Tammela, Tamminen y. m.; näissä nimissä säilyy epäilemättä
vanha pers. nimi (*Tammi), joka tietysti kyllä voi olla suomalaista
alkuperää, mutta myöskin germanilaista; vrt. mys. Tammo, Tamma,
mt. Tammo taikka ehkä *Stam- (vrt. Tammio : Stamö Vehkalahdessa).

Tanila (t. nimi); mt., mr. Dan, isl. norj. Danr, mys. Dano, Danila.

Tankajoki (joen nimi); mt. *Thangi, mys. Thanco.

Tannila (t. nimi), Tanninen (s. nimi); mt., isl., norj. Tanni, mys.
Tanno.

Tauno; mt. Stawn.

Tavajärvi (j. nimi), Tavela (t. ja s. nimi); mys. Davo, Davila.

Tenojoki; mys. Denno, Teno. Ruots. Tana-muodosta ks. Finska
lånord s. 58 (vrt. myös mys. Dano).

Tenkkilä (t. nimi); mys. Thenka.

Tennilä (t. nimi); mys. Denne, Denno, Tenno.

Tiililä, Tiilikka (t. nimiä); mys. Thilo, ns. Dhiel, Thiel, Thiele,
mt. Tili.

Tikkala; mys. Thicho.

Tilli (s. nimi); mys. Dilli.

Timi (t. nimi), Timo, Timonen (s. nimi); mys. Timo, mt. Timmi.

Tiurinsaari, Tiurula (t. nimi); mys. Dioro, Diura.

Torri, Torro (k. nimi); mys. Torro.

Tunila (t. nimi); mys. Duno, Tuno, Duni.

Tunnila (t. nimi); mys. Tanno.

Turasalo, Turakkala (t. nimiä); mys. Turo.

Turenki (k. nimi); mys. Durinc, Thuring.

Turpa (ruutitehdas) ; mys. Durfo.

Tursa, Tursola (t. nimiä); mt. Thurs.

Turtola (kappelin nimi); mys. Turta.

Uda (vir.), Uti, Uto (m. nimiä); mys. Udo, Uda.

Ukkola, Ukkila (t. nimiä); mys. Ucho, mt. *Uggi.

Ummeljoki (t. nimi); mys. Ummili.

Unta, Unto, Unti, Unto, *Untu, *Unnukka (m. nimiä); mys. Unda,
Undo.

Uoti; mt. Othi.

Uppa (t. nimi); mt., mys. Ubbi, Ubbo. Vrt. myös Ubbasalo (k.
Virossa).

Uro (vrt. myös Urajärvi); mys. Uro.

Utajärvi (kappelin nimi); mys. Udo, Uda.

Utti; mys. Uddo, Utta, Utto.

Vaanis, Vaanila (t. nimiä); mys. Wano, Wana, Wanilo.

Vakkala (laiturin nimi); mys. Vaco, Wacco, mt. *Wakki.

Valkila, Valkola (t. nimiä), Valkonen (s. nimi); mys. Walcho,
Walco. Vrt. myös Valkjärvi, Valkeala y. m.

Valli, Vallinkoski, Vallila, Vallo y. m.; mys. Wallo, Wallia.

Valtala, Valtila, Valtola (t. nimiä); mys. Waldo, Waldi.

Vampula (kappelin nimi); mys. Wamba. Sama nimi voisi ehkä
säilyä Vammalassa (Vammelsuu; vrt. mys. Wamelfrid, norj. t. nimi
Vammeli).

Varonen (s. nimi); mt. Vari.

Vaskio (k. nimi); mys. Wasgo.

Vatala, Vatula (t. nimiä); mys. Wada, Wado.

Vattola, Vattula (t. nimiä); mys. Waddo, Watto.

Veikka, Veikkola (t. nimiä); mys. Weiko.

Veitakkala (t. nimi); mys. Weita.

Vesala, Vesanha, Vesanto, Vesijärvi y. m.; mt. Wesi.

Viitala, Viitasaari y. m.; mys. Wido, mt. Withi (pitkä i?).

Viljalahti, Viljaniemi, Viljakkala, Viljanen, Viliendi (vir.), y. m.
mys. Wilia, Wiliand.

Villala, Villilä, Villikkala (t. nimiä); mys. Willo, Wille, mt. Willi.

Vintala (p. nimi Vimpeli); mt. Windi (?).

Visavuori, Visuvesi; mys. Wiso.

Vitikkala (t. nimi); mys. Wido, Witicha.

Vokkola (t. nimi), t. Vuokala (koski); mys. Woco.

Tämä luettelo on jo jatkunut jokseenkin pitkäksi ja epäilemättä
monet yhtäläisyydet vaan ovat satunnaisia. Mutta toiselta puolen
voinee jokseenkin suurella varmuudella päättää, että pakanuudenaikainen
nimistömme sisältää germanilaisiakin aineksia.

Toistaiseksi meidän täytyy tyytyä siihen ja odottaa, että tutkimus
osottaa, missä määrin nimistömme on ollut liettualaisen ja slaavilaisen
vaikutuksen alaisena. Sitä paitse periupohjaisempi paikannimitutkimus
epäilemättä on tuova ilmi tärkeitä näkökohtia tähän
kuuluvien kysymysten selvittämiseksi. Tuntuu näet jo a priori luultavalta,
että paikkojen nimittäminen muinaisina aikoina Suomessa
niinkuin Skandinaviassakin on ollut paljon säännöllisempi kuin nykyään
ja että siinä noudatettiin määrättyjä periaatteita. On todistettu,
että muutamat skandinavilaisissa nimissä usein tavattavat appellatiiviset
substantiivit liittyvät vaan henkilöitten nimiin, kun toiset taas
ainoastaan poikkeustapauksissa näin yhdistetään. Eri nimisarjat ovat
määrättyinä aikoina olleet käytännössä, joten niitten perustuksella
voidaan tehdä tärkeitä historiallisia johtopäätöksiä. Olisi sentähden
hyvin suotavaa, että Suomenkin paikannimiä ruvettaisiin näin systemaattisesti
s. o. statistisesti, topografisesti ja historiallisesti tutkimaan.
Yksityisten nimien etymologiseeraaminen ja selittäminen ei voi viedä
varmoihin lopputuloksiin. Mainittakoon tässä esimerkin vuoksi, että
eräs tärkeä seikka onkin meillä jo tässä suhteessa tunnettuna. Forsman
on nimittäin osottanut, että vanhimmissa la-päätteisissä nimissä
säännöllisesti tavataan henkilönnimi. Mutta se onkin melkein ainoa,
mitä tiedetään muinaissuomalaisten paikannimijärjestelmästä.

Jos vertaamme toisiinsa suomalaista ja germanilaista pakanuudenaikaista
nimistöä, niin emme huomaa yhtäläisyyksiä ainoastaan nimivarastossa;
myöskin nimien johto ja johtomuodot tarjoavat paljon
vertauskohtia. Forsman (s. 152) on huomauttanut, että yhteissuomessa
— jos kohta se etupäässä suosii yksivartaloisia nimiä — „löytyy
melkoinen määrä nimiä, joiden muodostustapa miltei täsmälleen noudattaa
indoeurooppalaisen nimijärjestelmän lakeja. Samat ilmiöt, jotka
edellisessä vallitsevat, astuvat tässäkin selväpiirteisinä näkyviin: erityinen
nimisanasto ja sen helmasta sukeutuneena kokonainen sarja
täysnimiä, joiden liitososat voivat irtautua ja vapaasti kehittyä uusiksi
nimiksi.” Vahinko on, että muitten suomensukuisten kansojen nimioloja
niin vaillinaisesti tunnetaan; mutta jos tällainen nimijärjestelmä
tavataan vaan yhteissuomessa — ja siinäkin heikommin edustettuna
kuin yksivartaloiset nimet — niin tuntuu siltä kuin tässäkin suhteessa
indoeurooppalainen vaikutus olisi oletettava.

Johtopäätteissäkin voi näyttää paljon yhtäläisyyksiä. Mutta
näihin nähden on vielä vaikeampi sanoa, onko todellakin vieras vaikutus
otaksuttava vai onko yhtäläisyys pelkkää sattuman leikkiä.
Useimmissa tapauksissa jälkimäinen mahdollisuus epäilemättä on luultavampi,
mutta sittenkin ansainnevat nämät vertauskohdat huomauttamista,
nekin puolestaan todistaen — jos ei muuta — ihmisajatuksen
kummallista yhtäpitäväisyyttä eri kansoissa ja samallaisten kielellisten
ilmiöiden esiintymistä mitä erilaisimmissa kielissä.

Olijallisista johtopäätteistä tavallisimpia ovat -ia, -iä; -io, -iö.
Mutta päätteet -ia, -io ovat myöskin — lukuunottamatta niitten laajaa
merkitystä germanilaisissa kielissä — hyvin tavallisia mys. nimissä.
Esim. Agio, Agia, Arbio, Chlodio, Merio, Ragio, Sario, Tasia,
Wallia, Wilia y. m. m. Tätä nykyä tavataan Suomessa hyvin suuri
määrä paikannimiä, jotka päättyvät juuri näihin päätteisiin. Ne olisivat
siis selitettävät siten, että edellinen osa t. pelkkä henkilönnimi
on jäänyt jälelle vanhemmasta yhdistetystä sanasta tai johdannaisesta.
Genetzin selitys (Koitar VI, s. 56 ss.), että päätteet -ja, -ia, -io olisivat
jäännöksiä sanoista järvi, joki, ei mitenkään voi pitää paikkaansa.
Mutta tuskin edellinenkään voi olla oikea. Meidän tulee näet ottaa
huomioon, että useat la-päätteisistä paikannimistä, jotka ovat johtuneet
e-vartaloista (nominatiivi i), ennen muinoin näyttävät olleen
ia- (io-)vartaloista johdettuina. Forsman s. 181 mainitsee seuraavat
toisintomuodot: Laihia: Laihela, Arpela: Arpiala, Kyllelä: Kylliälä,
Ruskela: Ruskiala, Märttelä: Märttiälä, Talpela: Talpiala. Tätä luetteloa
voi kyllä jatkaa, esim. Kaisela: Kaisiala, Laitila: Laitiala, Salvela:
Salviala, Uskela: Uskiala, Vatsela: Vatsiala, Vääntelä: Vääntiälä, Ukkila:
Ukkiala j. n. e. Forsman olettaa näissä äännelaillista kehitystä („e:tä
seuraava vokaali a, ä on kulunut pois”). Tätä kuitenkin suuresti
epäilen. Mitenkä silloin olisi selitettävä se seikka, että vieläkin on
olemassa la-päätteisiä nimiä, joitten vartalosana esiintyy ia-päätteisenä:
Ampiala, Kaupiala y. m.? Kenties voisi asiata ajatella niin, että nuo
ia-, io-päätteet eivät alkujaan olleet olijallisia johtopäätteitä, vaan
vanha paikallissuffiksi. Tämän mukaan siis nimet semmoiset kuin
Ahtia, Laihia, Toivia l. Toivio, Tornia l. Tornio y. m. eivät alkujaan
olisi olleet henkilöitten nimiä, vaan paikkojen (*Ahden, *Laihen j. n.
e. koti). Jos tämä selitys olisi oikea — johon en itsekään paljon
luota, sillä muistutuksia sitä vastaan voi kyllä tehdä — silloin täytyy
olettaa, että tämä vanha paikallissuffiksi myöhemmin on joutunut
käytännöstä pois. Ja siihen on toiselta puolen voinut vaikuttaa nuo
yllämainitut ia-, io-päätteiset germanilaiset lainanimet, joten useita
alkuperäisiä paikannimiä ruvettiin henkilöitten niminä pitämään, ja
ehkä toiselta puolen uusien paikallissuffiksien produktiiviseksi tuleminen. Täten saatiin ensin Laihia ja Laihela y. m., mutta sitten
myöhemmin, kun vanhojen *Ampia, *Laitia y. m. nimien alkuperäinen
merkitys ei enään ollut selvä kielitajunnalle, myöskin Ampiala, Laitiala
y. m. Samaten sukunimissä. Ennen Palviainen, Päiviöinen,
Pärssiäinen y. m. = *Palvian-, *Päiviön-, *Pärssiän-talon omistaja t. m.
s., mutta myöhemmin Palvinen, Päivinen, Pärssinen j. n. e.

Sangen tavallinen johtopääte suomalaisissa nimissä on -kka, -kkä
(ynnä toisinnot -kki, -kko, -kkö). Esim. *Mannikka, Viljakka, *Janakka;
Annikki (vrt. mt. Annike), Kyllikki; Asikko, Putikko, Mielikko y. m.
Samoin muin.-yläsaksassa suffiksi c oli hyvin produktiivinen, esim.
Abico, Egica, Alico, Custica, Mannico, Tabuke, Putico, Ubik y. m. m.
Förstemann (s. 299 s.), joka luettelee 193 tällaista mies- ja naisnimeä
(lukuunottamatta 42 kin-päätteistä nimeä), sanoo niitä tavattavan kirjallisista
lähteistä aina 4:ltä vuosisadalta, mutta että ne vasta 10:llä
ja 11:llä vuosisadalla tulevat ylen tavallisiksi. Tämä seikka on muistettava,
kun tahtoo tehdä johtopäätöksiä mahdollisesta vieraasta vaikutuksesta.

Olijallisena johtopäätteenä mainitsee Forsman myöskin nka-, nki-,
nko-päätteet. Hän tosin ei tunne muuta kuin kaksi varsinaista ihmisnimeä,
Hyvinki ja Harinka, ja näistä jälkimäinen on skandinavilainen
laina (ks. Virittäjä 1899 s. 4). Paikannimissä nämät päätteet
sitävastoin ovat hyvin tavallisia, ja luultavasti useat näistä nimistä
ovat vanhoja henkilönnimiä. Mutta germanilaisissakin kielissä päätteet
-ing, -ung ovat mitä tavallisimpia johtopäätteitä sekä henkilönettä
paikannimissä. Ks. Förstemann I s. 781 s., II s. 905 s. ja Lundgren,
Fornsvenska personnamn på -ing och -ung s. 16. Tässä tapauksessa
voisi ehkä pitää germanilaista vaikutusta mahdollisena.

na-päätettä käytetään jonkun verran muodostamaan suomalaisia
nimiä (esim. Kuippana). Samaten oli m.-yläsaksassa n (na, no, ni)
hyvin tavallinen suffiksi persoonannimissä. Förstemann s. 942 s.
luettelee niitä sadottain. Samaten löydämme mys. lähteistä 38 nimeä,
jotka ovat m-suffiksilla (ma, mia, mus, mo) muodostettuja. Näihin
ovat suom. ma-, mo-, mus- ja mi- päätteet verrattavat (esim. Kihama,
Untamo, Vellamo, Tuhkimus y. m.).

Nämä yhtäläisyydet tuntuvat aivan satunnaisilta, mutta toinen
lienee asianlaita, kun otamme tarkastettavaksemme nta, nti, nto-päätteet.
Nimet semmoiset kuin Aranti, Rikanti, Viliendi (vir. = mys. Wiliand)
y. m. tuntuvat hyvin germanilaisilta ja Förstemannin mukaan
(s. 84) olikin and jokseenkin tavallinen johtopääte mys. nimissä.

Muista johtopäätteistä mainittakoon vielä ra-, ro-, ri- ja la-, lo-,
li-päätteet. Näilläkin on vastineensa muin.-yläsaksassa. Sekä r että
varsinkin l oli näet tässä kielessä hyvin laajasti käytetty nimijohtoaines
(Förstemann ss. 816 s., 989 s.). Samaten vastaa suom. sti-päätettä
(*Arasti, *Hummasti, Ilmasti y. m.) mys. st-suffiksi. (Förstemann
s. 1119: Egusta, Airastus, Arnust, Hengist y. m.).

Olen tahtonut julkaista nämät huomioni suomalaisen persoonallisen
nimistön alalta — niin vaillinaisessa muodossa kuin ne nyt
esiintyvätkin — koska olen arvellut, että ne tällä toistaiseksi niin
perin vähän tutkitulla alalla ehkä voisivat antaa aihetta laajempiin
tutkimuksiin.

Että tämä tieteenhaara vielä tulee antamaan sangen tärkeitä
historiallisia ja sivistyshistoriallisia lisätietoja maamme ja kansamme
muinaisuudesta, voimme pitää varmana. Olisi sentähden toivottavaa,
että Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, samoinkuin Ruotsalainenkin,
rupeaisi joka kesä lähettämään stipendiaatin tai stipendiaatteja eri
osiin maatamme paikannimiä keräilemään ja tutkimaan. Samalla olisi
kieliraja tarkoin määrättävä kaksikielisissä seuduissamme.

Täten avautuisi melkein uusi, paljon uupumatonta työtä ja paljon
innokkaita työntekijöitä vaativa työala. Mutta turhaan tehtyä ei
se työ milloinkaan tule olemaan, ja kerran se kuitenkin on suoritettava.

Lähde:

Lisätyt huomautukset 

Ralf Saxén
Virittäjä
1900