Unelma (Sarkia)
Kuin pimeys ois –
 vain kasvoilles lankeis valo
 ja ma rukoilisin sinun vuotees äärellä vain...
 Kaikk’ katois pois –
 vain poskies vaalea palo
 unen-hienona keskellä tummien kiharain.

 Sävel ihmeellisin
 kera hengityksesi soisi,
 ja ma raukenisin kuin harppujen hyrskeeseen,
 syvin siemauksin
 ihos hehkua silmäni joisi,
 ja sun hiuksesi puhkeis ruusuja tulvilleen.

 Ja välkehtien
 yön kaste laskeutuisi
 suus valmuun, tuoreudessaan värisevään,
 lemu poppelien
 ja kielon ja syreenin uisi
 sinun sieraimistasi ilmojen helinään.

 Yhä oudoksuin
 pyhän nuoruutes arvoitusta
 unes kuulasta onnea nauttisi sydämein.
 Käsin kohotetuin
 suus anoisin siunausta
 ja sun huultesi henkeä sauvaksi matkallein,

 Niin unessa oon
 koko yön sinun vuotees eessä –
 kuvas hetkien äänettömyydessä selkenee,
 kunis aurinkoon
 minä tuijotan silmät veessä,
 yli taivaan koska se siipensä aukaisee.