Tytölleni (Raita)
Keväisten lumojen kantelon kieliä
 koskea kurja jos voisin,
 ruusuista, riemuista,
          lemmestä, onnesta
 muillekin lauluja loisin.
 Syksyn on kaihoinen kantelo mulla,
 suruja soipi sen kieli,
 haaveita,
       houreita,
           turhia
              toiveita,
 murheista murtunut mieli.
 Värjyivät koiviston keltaiset lehvät,
 kukkia kuolema kitki,
 tunteista
        tummista,
           surujen
                summista
 kulkijan kantelo itki.
 Huokaili rannalla korkea honka,
 hurjana kohisi koski.
 Sävelet kierivät,
         kyynelet vierivät,
 kastui kalpea poski.
 Soittele soitin nyt suruisin virtesi,
 vilkkaimmin jouseni juokse,
 lintuna ennätä,
         lauluni lennätä
 vaalean tyttöni luokse.

1928

Toivo Raita