Kotiin
Rauhatonna rinta
 Huokuu, katselee
 Silmä levotonna.
 Sairas vaitelee:
»Kotini, en löydä,
 Löydä kotiain.»
 Äänetönnä sitten
 Lepää huohottain.

»Nyt on Joulu-ilta»
 Veli virkahtaa
 Sairahalle; – tulta
 Silmä vilkahtaa
 Sammunut jo kau’an:
»Tuli laittakaa,
 Iso iltapysty;
 Joulu tulla saa.»

 Lapsosille katse
 Silmän sammuvan
 Hymähtää – ja taasen
 Varjon ankaran
 Tumma juonne otsan
 Peittää verhollaan;
 Joulupystyn loiste
 Huuhtoo kullallaan.

 Leikitellen liekki
 Honka-puita syö;
 Ilta kuluu; hiilus
 Hiipuu, himmyt yö,
 Joulu-yö on tullut:
 Rauha, rauhaton
 Täytä rinta, viihdy
 Sydän levoton!

 Taistelut te tuimat,
 Koska taukoaa
 Temmellys, ja rauha
 Vieno sijan saa
 Sydämmessä kurjan,
 Jonka elon sää
 Myrskyä ja tulta
 Vainen hengittää?

 Rauhattomuus, taisto
 Vielä vaihtelee
 Päivittäin, mutt’ aamu
 Toivon aukenee.
 Vihdoin päivä kirkas
 Koittaa, kodin saa
 Harhaellut henki,
 Sielu virkoaa.

 Iloisesti silmä
 Voiton tulta lyö;
 Sieluss’ on jo päivä,
 Paennut on yö.
»Minä elän!» Vainen
 Niin hän virkahti:
 Iki-elon maille
 Henki kohosi.

 Henki, siellä nauti,
 Nauti ainian
 Eloa jot’ ilo
 Taivon avaran,
 Kirkastaa; ah! sinne
 Taiston ankaran
 Kautta kulkus pyrki
 Rauhan rantahan.