Kolme sulotarta
Selma näki kehdossaan,
 pikku suullaan hymyellen,
 tyytyväisnä soperrellen,
 mitä muut ei huomaakkaan:
 oli kaksi sulotarta,
 Viattomuus, Hellyys; näin
 nähdä saa ne kasikkäin
 se, mi lempii Runotarta.

 Lailla Kupidon nyt, mi
 ensin kyyhkyin kanssa eli,
 siskojansa hyväeli,
 soker’nuolin leikitsi, –
 Selma sulovieraitansa,
 jotka siinä leijuvat,
 kasvattaa hänt’ aikovat,
 ilahduttaa ilollansa.

 Kätösen hän heille suo:
 Otsan painain otsaa vasten,
 itkein, naurain lailla lasten,
 jäävät nyt he kehdon luo.
 Taivaan loiste huoneen täyttää;
 lapsi kummeksii ja – nuo
 kun ei enää suuta suo –
 heidän muotoiseltaan näyttää.

 Kehdon sai nyt liikkumaan
 näkymätön henki vieno.
 Aika vieri; kaunis pieno
 ulos astui maailmaan.
 Tanssiin häntä ihanaiset
 sulottaret johtivat;
 ihastuen tanssivat
 hänen kanssaan nuorukaiset.

 Kaikki kuiskaa: «Katsokaas!»
 Punastuin hän kaunokaisin
 voittoja saa sadoittaisin,
 mutta kaikki – hukkaa taas;
 vaan kun hän on seitsentoista,
 sulotar nyt kolmas luo
 liitää, umpun auki luo:
 nyt – kas! – sulo Selma loistaa!

 Viisaus nyt kuiskuttaa
 hälle: «Kun on tyttösellä
 mieli viaton ja hellä,
 niin hän mielet liikuttaa.
 Sulon säilyttääkses aina,
 ollos viisas, iloinen!»
 Selma mieleen neuvon sen
 hyvin – liian hyvin painaa.