Hänen luonansa
Hänen luonansa istun ja ilvehdin,
 lyön leikkiä, kaskuja lasken.
 Kuva meillä on eessämme kaunoisin –
 salon neitonen lehvissä kasken.

 Salon neitonen vastoja taittelee
 ja uhmavi lehdeksissä,
 ja tuulonen hiljaa leikitsee
 tytön kutreissa häilyvissä.

 Vaan poikanen hiipivi hiljakseen
 vesan latvoja taivutellen...
 Kädet neitonen saa pian silmilleen,
 ehkä suukonkin huulosellen.

 Minä katson ja uuvun uinailuun.
 Salomaalle mä kauvaksi lennän,
 vesen latvoja väistäen kierrän puun,
 suvikaskeen hiipien ennän.

 Hänen, neitisen, sohvalla rinnallain
 minä vastoja taittavan luulen,
 minä hiivin ja hyökkään... liihottain
 hänen mattoja juoksevan kuulen.

 Kai kaupungin kaunotar hienoinen
 minun kanssansa leikkivän kärkkyi;
 vaan uhmalla suostunut siihen en,
 salon impi kun luotani värkkyi.

1899.