Tunne ja kieli
On tunne sydämmen,
 Kuin kuuma hiilos mielen;
 Vaan tulkki tuntehen,
 Tuo kylmä sana kielen,
 Se monta kyventä,
 Mitk’ ihmis-sydäntä
 Lämmittää, hehkuu siellä,
 Pois hiivuttaapi tiellä.

 Ken sielun hiilokseen
 Vois nähdä, kenpä luoda
 Vois silmän salaiseen
 Sydämmen ahjoon, tuoda
 Esille hiljaisen
 Ja ujon tuntehen,
 Jonk’ alla kulta kiiltää,
 Kun tuli korret hiiltää?

 Ken salaisuuksia
 Vois oikullisen mielen,
 Ken sielun tunnetta
 Kuvata kautta kielen?
 Ken voisi, kenpä syvää
 Mitata syvyyttä
 Povessa ilmestyvää –
 Pahetta, hyvyyttä?

 Sit’ emme voi – On tunne
 Vaan sala-hiilos mielen:
 Jos pakenemme kunne
 Se palaa – hehkuu. – Kielen
 Avulla sitä vainen
 Eip’ ymmärrä; sen yksin
 Käsittää tuntevainen
 Sydämmin, silmäyksin.