Ei ole taivas kaukana
Kun kuljin katua kerran,
 Pari pientä lasta mä näin;
 Ja toinen kättähän nostaa
 Yläkertahan kauniisen päin.

»Ei tuo ole taivas, Kaarlo,»
 Hän virkkavi toimessaan.
 – »Sano, mikä se muu sitten oisi?»
 – »Yläkertahan onkin vaan.»

 – »No, missä se sitten on taivas.»
 – »On kaukana, kaukana niin...»
 – »Ei, eipähän kaukana ookkaan!»
 Niin siinä nyt väitettiin.

 Miten lienee päättynyt kiista,
 En kuullut ma loitompaa.
 Vaan kaukaa taivasta lasten
 Ei tarvitse tavoittaa.

 Tie lyhkäinen se on heillä
 Luo Luojan ja enkelten;
 Vaan etsein lapsien lailla
 Tien mekin löydämme sen.

Alpo Noponen
Runot