Kansan laulaja


Ukko, saapunut salolta. 

 Hyvälistö hienostunut,
 kaupungin koristus, kukka,
 neidot vienot ja vireät,
 rouvat pulskat ja helevät,
 herrat sorjat ja solakat,
 valkohapset vanhuksetkin
 salin täyttävät sametin,
 silajavan silkkinensä.

 Ukko, saapunut salolta,
 sydänmaalta matkaellut,
 on nyt laulella luvannut,
 soitella sälöisen soiton.

 Saapuvi sälöinen ukko,
 salon ukko sarkahousu,
 pikimusta pitkäparta,
 ukko ketterä, kotoinen.
 Ei asetu uunin päälle,
 eikä pankolle paneite,
 istuvi ilokivelle,
 laulupaadelle paneikse.

 Laulevi, taitelevi,
 soitella helistelevi.

Tumma kannel ja valkea kannel. 

 Tumma kannel ja valkea kannel
 oli hänen polvellansa.
 Vuoroon toinen ja vuoroon toinen
 soi hänen sormissansa.

 Tumma kannel huokui korven
 kuusien huminoita.
 Valkea kantelo vilkahutti
 vihreitä lehdikoita.

 Tumma kannel kuusikossa
 tummana lampena väikkyi.
 Valkea kantelo loistossa päivän
 lahden kalvona läikkyi.

 Tumma kannel kyyhkyläisnä
 kuusen lehvällä itki –
 valkea lenteli leivosena
 livertäen ilmoja pitkin.

 Tumma kannel kansan huolta,
 murhevirsiä soitti –
 valkea hilpehin helkähdyksin
 huolet ja murheet voitti.

Ukko kun lauloi – 

 Ukko kun lauloi murhevirttä,
 painuvi kuulijan pää,
 haikean henkevin hytkähdyksin
 sydämet väräjää.

 On kuni tummalla virralla Tuonen
 purressa kuljettais,
 on kuni kuusena kansani murhe
 virtahan varjon sais.

 Syvältä kansani sydämestä
 laulelu kumpuaa.
 Kuulijan silmässä kaunokainen
 kyynele kimaltaa.

Näen laulajan, neitonen rinnallaan. 

 Näen laulajan kantelo kontissaan
 läpi Väinölän väistelevän –
 näen neitosen nuoren rinnallaan
 sulosuisen ja viehkeän.

 Ja mä kuulen kansani laulelon
 ylös toivohon kohoovan,
 sen kuulen mä huulilla hienoston
 kera kantelon kaikuvan.

 Sävelniekkamme kantelon kaunosen
 nokikarstasta puhdistaa,
 ja soittajat sorjimmatkin sen
 sulokieliä soinnuttaa.

 Se hellässä hoivassa soittajain
 ilon vienoksi kehkeää,
 ja kerta se kautta maailmain
 helokirkasna helkähtää.