Pallokentällä
Näin: pallokentän laitaan
 eräs rampa poikanen
 oli seisahtunut alle
 sen suuren lehmuksen.

 Hän seisoi nurmikolla,
 nojas kainalosauvoihin;
 pelin tiimellystä katsoi
 hän silmin kuumeisin.

 Yli aurinkoisen hiekan,
 johon lehmus varjon loi,
 moni riemukas huuto kiiri,
 moni kirkas nauru soi.

 Pojat juoksivat notkein säärin
 yli pallokentän sen.
 Eräs seisoi hievahtamatta,
 eräs raajarikkoinen.

 Vaan hänkään totisesti
 ei muistanut sauvojaan.
 Oli haltioitunut hehku
 hänen kalpeilla kasvoillaan.

 Ilost’, innosta värähtelevän
 hänen sieraintensa näin
 joka kerta, kun maila pallon
 löi puiden latvoja päin.

 Rajaviivan takaa milloin
 joku rohkeni juosta pois,
 oli niinkuin lehmuksen alta
 eräs myöskin juossut ois –

 kuin jättänyt ramman ruumiin
 olis sielu poikasen
 ja syöksynyt kilpasille
 kera toisten, riemuiten.

 Hän askelen astui – mutta
 kuin unesta havahtain
 näki itsensä... Oikea jalka
 oli kuihtunut tynkä vain.

 Pojat juoksivat notkein säärin
 yli pallokentän sen,
 mut lehmuksen alla seisoi
 eräs raajarikkoinen,

 joka, ruumis tärisevänä,
 iho harmaana kääntyi pois
 kuin ruskean nutun alla
 sydän pakahtunut ois.

 Yhä riemukas huuto kiiri,
 yhä kirkas nauru soi
 yli aurinkoisen hiekan,
 – johon lehmus varjon loi.

Paljain jaloin, 1928.

Uuno Kailas