Vaimon valitus
Hän yksin istui laaksoss’ autiossa,
 nuor’ vaimo, jolle kauneuden lahjan
 ol’ ihmeellisen suonut sallimus.

 Hän puhui: Vaikka kodist’ ylhäisestä,
 mä sentään kokenut oon kovan onnen
 ja erämaasta etsin turvaa nyt.

 On julma tuho käynyt yli maani,
 sen hävittänyt: saivat surman veljet,
 ah nuoruutensa loistoss’ ihanat.

 Ei heidän ruumiitansa suotu mulle,
 jott’ oisin voinut saattaa heidät hautaan –
 nyt viha, raakuus aikaa hallitsee.

 On olo epävarmaa, niinkuin liekki
 on soihdun tuulessa. Mun jättänyt
 on puolisoni ajan melskeisiin.

 Ei voimaa, suuruutt’ ollut sydämessään,
 yks halu hällä vain on: joku vetää
 muu nauravainen nainen povelleen.

 Nyt hänen silmiänsä kiehtoo sulo
 jo toisien. Oi että kuulis kerran
 hän huokausta naisen hyljätyn!

 Oon piikani ma lähettänyt kauas
 mun korujeni timantteja myymään,
 mut ruokomajaani mä itse jään.

 On maja kehno. Korjata ma koen
 sen seinäin hataruutta köynnöksillä,
 on ilma kylmä, vaatteet ohuet.

 Tuo piiat kukkasia – viekää pois ne.
 Ei kukist’ ole. Merkiks’ surustani
 te luokaa mulle oksa sypressin.

 Jo ilta saa. Ma tahdon suojapaikan
 tuolt’ alta suurten bamburuokoin löytää
 yön leposijaks’ kylmän, aution.

(Kokoelmasta »Silmästä silmään.»)

Du Fu
Runot
Uuno Kailas