Runoilija Firduusi


1. 

 Kultaisia – hopeisia!
 Puhuu rahvas toomanista,
 Haastetaan vain hopeasta,
 Hopeisesta toomanista.

 Mutta ruhtinaanpa suussa,
 Suussa Shachin, tooman aina
 Kultaa on; näet Shachi ottaa,
 Ottaa vain ja antaa kultaa.

 Niin ne miettii suorat miehet,
 Niinpä mietti myös Firduusi,
 Jumalainen runoniekka,
 Hän Shach Nahmehn kuulu luoja.

 Suuren sankarrunoelman
 Syntymään sai Shachin käsky:
 Shachi joka säkehestä
 Lupas toomanisen hälle.

 Kesää seitsemättätoista
 Ruusu kukkii, ruusu kuihtuu;
 Satakielen laulu lakkas
 Seitsemännentoista kerran. –

 Vielä istuu runoniekka
 Aatostensa kangaspuilla
 Yöt ja päivät, lointa täyttäin
 Laulun huiman laajaa lointa;

 Huiman laajaa lointa, missä
 Ihmeen lailla yhteen kietoo
 Kotimaansa satumuistot,
 Ikivanhat ruhtinahat,

 Faristanin lempiurhot
 Ritartöineen, seikkailuineen,
 Henget yön ja valon henget
 Tarukukkain kiehkuroihin. –

 Kaikki tuoksuvi ja henkii,
 Väriloistoss’ säihkyy, hehkuu,
 Siin’ on pyhää heijastusta
 Valoisan Iraanin taivaan.

 Taivaan alkuvalo puhdas
 Viime tulentemppelistä
 Runoniekan silmään säihkyy,
 Poistain Koraanin ja Muftin.

 Viimein valmiin runoelman
 Vie Firduusi suosijalleen:
 Kirjan, jonka säkeet täyttää
 Kaksisataa tuhatmäärää!

 Kylpylaitoksessa tuolla,
 Gaznan kylpylaitoksessa,
 Shachin lähettiläät mustat
 Päätyi tapaamaan Firduusin. –

 Molemill’ on rahasäkki;
 Runoniekan jalkain juureen
 Polvistuin he säkit laskee,
 Lahjapalkaks runoilusta.

 Laulaja ne auki riuhtas
 Riemuitakseen kullannäystä,
 Jost’ on ollut pitkä puutos, –
 Silloin näkee hämmästyksin,

 Kalvas hopea on noissa,
 Hopeisia toomania,
 Kaksisataatuhatt’ ehkä, –
 Ja hän nauroi katkerasti.

 Katkerasti naurain summan
 Kolmeen osaan, yhtä suureen,
 Jakoi hän ja antoi noille
 Lähettiläs-neekereille,

 Antoi tuontipalkkioksi
 Kummallekin kolmanneksen.
 Loppuosan kylpijälle
 Juomarahaksi hän heitti.

 Itse otti matkasauvan,
 Niin pääkaupungin hän jätti;
 Pääsi portille, ja siinä
 Tomun puisti jaloistansa.

2. 

 ”Jos ois muitten tapaan vaan
 Sanans’ syönyt, ilman muuta,
 Laiskaan, ilman kavaluutta,
 Suuttua en huoliskaan.

 ”Mutta kieltää tuskin voi,
 Hän mun petti, petti varsin,
 Kaksipäisin lauseparsin,
 Juonillaan, min valhe toi.

 ”Mies hän oli arvokas
 Ryhdiltään ja katseeltansa,
 Eipä nähty vertojansa,
 Mies ol’ mies ja kuningas.

 ”Taivaan vaaru maamme vetti,
 Tunsin päivän säihkehen. –
 Hän, mies uljas totuuden,
 Hän se sentäänkin mun petti.”

3. 

 Shach Mahomet päivällisensä jo söi,
 Se ystävälliseks mielen löi.

 Hän varjossa puiston on puppurat yllään,
 Vesi suihkus ja pirskui ja vilvoitti kyllään.

 Ja palvelusjoukko on toimissansa,
 Ansaari, lemmikki, siinä on kanssa.

 Mut marmorivaasseista kumpuaa
 Sulo kukkien tuoksua hurmaavaa.

 Laill’ odaliskien palmut nuo
 Ne norjina leijuin viehkettä tuo.

 Ei liiku sypressi, – houri, sun ylkäs! –
 Se taivaasta uinuu, mailman se hylkäs.

 Mut äkkiä soi sala laulelon ään’,
 Tarumailta se nousevi helkähtämään.

 On Shachi noussut kuin huumaunut, –
 ”Kenen laulut nää, kenen runoilut?”

 Ansaariin kääntyen noin hän huusi;
 Tää vastas: ”Laulut on tehnyt Firduusi.”

 ”Firduusi?” – hän jotain kuin muistoa juuri:
 ”Miss’ on, miten voi nyt laulaja suuri?”

 Ansaari vastasi: ”Köyhyyttään
 Jo kauvan puutetta kärsii hän,

 ”Kotikaupungissaan Tuus’issa vaan
 Ja elää puutarhahoidollaan.”

 Shach Mahomet istuvi kauvan vait,
 Mut jo virkkoi: ”Ansaari, nyt kiire on kait. –

 ”Ota talleistain sata muulia pikaa,
 Kameelia viiskymment’, ilman vikaa.

 ”Ne kuormaa aartein, ilman hintaa,
 Jotk’ ihastuttavat ihmisrintaa!

 ”Ota hohtokiviä, pantavöitä,
 Ja kalliita vaatteita, koristetöitä,

 ”Sirokirjailuita santelipuusta,
 Lelulippaita kullasta, norsunluusta,

 ”Ja kannuja, kulhoja suikeapäitä,
 Leopardintaljoja täplikkäitä,

 ”Korumattoja, kultaompeluita
 Yli valtakuntani valmistetuita. –

 ”Myös mukaan muista panna noita
 Siniaseita, purppuraloimiloita;

 ”Ota kaikenlaisia juomiakin
 Ja ruokia, pantuja ruukkuihin,

 ”Lisäks kakstoista ratsua, nuorta ja arkaa,
 Jotk’ aavikon poikki nuolina karkaa;

 ”Ja mustia orjia, myös sama luku,
 Teräsruumiita, jotka ei matkalla huku.

 ”Sä näistä tavaroist’ ota vaari,
 Ja kohta matkaan lähde, Ansaari.

 ”Ne ynnä tervehdykseni sie
 Firduusille suurelle Tuus’iin vie.”

 – Ansaarista syystä sä hyvää luulit:
 Hän kuormasi kameelit ja muulit;

 Ne kalleilla kunnialahjoilla lastas,
 Jotk’ kahden maakunnan veroa vastas.

 Jo kolmen päivän päästä hän läks,
 Kävi itse kulkueen käskijäks;

 Hän lippua nosti, mi punaisna hohti
 Ja karavaania matkaan johti.

 Tuli päivänä kahdeksantena nuo
 Tuus-kaupungin alle vuoren luo.

 Ja länsiportista kaupunkiin
 Ha ratsasti huutaen, ryskien niin.

 Päris rumpu, ja torven toitotus raikui,
 Ja riemulaulut ilmaan kaikui.

 ”La Illa Il Allah!” huusivat vaan
 Kameelein ohjaajat innoissaan.

 Mut itäportista Tuus’ista tuolta
 Käy samaan hetkeen toiselta puolta

 Pois verkkaan ruumissaaton tie,
 Mi kuolleen Firduusin hautaan vie.

cs:Básník Firdusi
de:Der Dichter Firdusi
ru:Поэт Фирдуси (Гейне/Мей)