Talven tullen
On talvi kohta käsissä,
 jo hallahenki havaa;
 taas luonto lumisylinsä
 maan asujille avaa.

 Maan päälle lumihiutaleet
 jo taivahalta putoo
 ja akkunoihin uutimet
 jääkiteet kohta kutoo.

 Pimeetä on jo Pohjola,
 yön synkeätä selkää.
 On tuska sitä tuntea
 ja sitä mieli pelkää.

 On talvi ahne, ankara,
 on kovakoura, julma,
 ja sillä vahva vartija
 on pohjan kylmä kulma.

 Ei talvi säästä, suojele
 ja tue turvatonta,
 ei vaipumasta varjele
 se lasta onnetonta.

 Se koditonta kurittaa
 ja osatonta painaa;
 sen alla raukka raukeaa
 ja heikko ompi vainaa.

 Min nälkä jätti jälelle,
 sen pakkanen jo pyytää;
 min suvi siitti elolle,
 sen talvihalla hyytää.

 Se olla voipi onnekas,
 kell’ ompi puita takkaan
 ja jolle sarka sadokas
 toi jauhoerän vakkaan.

 Ei tätä tuuli, talvisää
 ja huurat huoletuta;
 mut mitä muiden osaks jää,
 se toista ompi tuta.

 Kun lieden liekki hulmuva
 vei viime puut ja korret,
 on takan hiilos tuhkana
 ja alastonna orret.

 Niin siellä sitä kysytään,
 ken kylmän alla kestää
 ja tokko tuhot talvisään
 voi elinvoima estää.

 Ei talvi tule yksinään.
 Se vierahia muita
 tuo kerallansä kestimään;
 tuo yhtä ahmatuita.

 Tuo tullessansa tauteja
 se sekä sairautta,
 tuo tuskia ja vaivoja
 ja muuta raihnautta.

 Näin varustaumattoman
 se kuolettaapi elon,
 ja siksi, siksi raskahan
 se tuopi tälle pelon.

 Jos kevättoivo kellä on,
 hän voittanut on puolen,
 mut kell’ on tunne toivoton,
 hän horjuu alla huolen.

 Oi, syttyköhön sydämiin
 tää tunne: kevät koittaa!
 Saa päivänpaiste pakkasiin,
 uus kevät kylmän voittaa!