Jaakko Juteinille
Pelto-maata pehmennyttä
 Sekä auran terän alla,
 Että astoimen ajolla,
 Muokattua monistellen,
 Peri-pohjin perattua
 Vaotessa varsin totta
 Kyllä kysyttänee vielä
 Kaksi kättä kääntäjeltä,
 Miehen kättä, miehen mieltä,
 Eikä lainkaan lapsellista;
 Muutoin aura ajaissansa,
 Herja tämä heitteleepi
 Monet polvet poikki kylvön,
 Monet sikkelot sisähän,
 Saarten kolkat konkkelille,
 Luiskuu viintoon viskomalla,
 Vellomalla veteläisen,
 Ruman rusko-mullan kanssa
 Ruoka-mullan mullin mallin,
 Kaatomalla kahden puolen,
 Kivet, ravat raunioista.

 Mutta Sinä siivon suopa,
 Sinä jäykkä-jäseninen,
 Suomalainen syntymästä,
 Meidän mielenkin halusta,
 Ennen muinon elämäsi
 Laittelit keväällä kerran
 Kaikki kalut taitavasti,
 Kävit sitten vaan kädellä
 Yhdellä ja yksinäsi
 Oman nerosi ojassa,
 Varustukset jo varana,
 Yhdellä yrityksellä
 Tuosta noin vaan tunkemahan
 Auraa ahkerikko-maahan,
 Mehuttomaan meidän kielen –
 Siksi sitä moni luuli –
 Urhollinen, uuras miesi!
 Vaikka totta toinen käsi
 Kiini oli oikeuden
 Lento-kirjan kiehkeroissa,
 Vaikka varsin terä toinen,
 Toinen terä, toinen varsi,
 Toiset tavat työ-kaluille,
 Eväs-kontit erilaiset
 Molempain, mokomihin,
 Miestä kyllä kysyvihin
 Töihin totta tarvitaankin.
 Niin nyt työtä tehtyäsi
 Kahdenlaista, kahden miehen,
 Harteet heti hellimähän
 Sekä käsnätkin käsihin
 Saattavata saitpa Sinä
 Pellon pinnan piirretyksi,
 Turve-käntit käännetyksi,
 Kuohkiaksi kovan kuoren,
 Sekä pellon pehmiäksi,
 Viljan kauniin kasvavaksi
 Aivan vähässä ajassa;
 Ett’ ei keksiä kerinnyt
 Niitä moni niittäjistä,
 Moni myöskin myöhästyypi
 Kaahiessa katsomaan ja
 Kuulustamaan kuinka kummat
 Toimeen saatti Suomalainen
 Nurmen nurin kääntäissänsä
 Oman korven kasvamilla,
 Veitsen oman vuolemilla,
 Oman pajan paahtamilla
 Kestävillä kaluillansa.

 Jaakko, jalo viran töissä,
 Laulun latoja Juteini!
 Selvä seppä Viipurissa,
 Sinä kalun kaunihimman
 Sekä terien tekiä
 Harvinainen, Hattulasta!
 Kauvan nähnyt nuhjumista,
 Kauvan kuullut kukkumista,
 Paljo palkeen pauhumista
 Viipurista, viimein kerran
 Kyllästyneenä kysyypi
 Suomen suku jo Sinulta:
 ”Mitäs miitit, mies, niin kauvan?
 Kyllä on jo odotettu
 Saita saavan säästöstäsi
 Rikkahasta riemuksemme,
 Näpistäsi nähdäksemme
 Oman pellon, perkaamasi,
 Kaunihia kasvannoita.
 Sillä vaikka kalut kaikki,
 Vaiva, vahvuus käsi-varren
 Sinun ovat osinkota,
 Ystävämme, yhteisestä
 Pelto-maasta maksettava
 Ompi toki osa-lyhde.
 Siihen päälle päätteheksi
 Maksa poispa maksettava
 Vero vielä viivytetty.
 Miittimälla mitä voitat?
 Pääset paremmin pahasta
 Tulos’, Jaakko, jakamalla
 Koko suomen suvullesi.
 Jopa siltä joutusasti,
 Kohta tulee korjatuksi
 Anti köyhällä ajalla,
 Niin kuin nisu lintuisilta
 Kylvettynä kynnykselle
 Taka-talvena kovana.
 Älä suutu Suomen maahan
 Suomen kansaan suloisehen.
 Maa on mettä makiampi,
 Kansa koko kiitollinen,
 Vaikka vuosien perästä
 Sydämensä sytyttyä
 Vasta saapi sanomahan
 Poika täällä pohjan maalla,
 Mitä mielessä makaapi.
 Onnellisna ollessasi
 Isiä ja ihmisiä,
 Oivallisen osan saanut
 Sekä riemun rikkahimman
 Luojan meille lohkoessa
 Kullekin oman osansa,
 Empä tiedä toivotella
 Sitä suurempaa Sinulle;
 Olkoon vaan nyt olevainen
 Puuttumata pysyväinen! –
 Mutta vielä viimmeheksi
 Toivot tuotan maakuntamme
 Sanoillansa sanoessa:
 Jutuistapa nyt Juteini,
 Vierahista vihkamoista
 Kerran kätesi molemmat
 Irti saanut itsellesi,
 Koettele kyntöäsi
 Kerran kahdella kädellä.
 Tuota toinen kynä-veitsi, *)
 Vanha veitsi vaivoistansa
 Lasin ala laskettua;
 Vuole sillä Suomen sulka,
 Sulka suihkuva, teräinen,
 Jolla taidat taivutella
 Uudet vaot vainiolle,
 Ajamalla aika-miehen
 Ajolla juur ahkerasti.
 Ja jos pääsi palavahan
 Tuosta tullut poltteleepi
 Taikka kulkku kuivettuisi,
 Eli kieli kiprimöissä
 Kita-lakeen kiinittyisi,
 Maistelekas maljastasi
 Ryypyn reunasta repäise,
 Aika-miehen astiasta,
 Tohvisesta toimen miehen,
 Jonkun kerran, – joudukkeeksi
 Valmis tuossa vaollasi
 Kaupunkimme kiitollisen,
 Viipurin kalja-kapassa
 Vesi, meteen verrattava,
 Meistä maistava medelle,
 Hunajalle huulissamme.
 Sitten vielä siitönäkin
 Kärkemmästi kyntö käypi,
 Juosten jalan, juotuasi,
 Että vaahti varsastasi
 Vieressäsi vierteleipi. –
 Kyllä kynnät, kyntänetkin
 Ilman muiden muistutusta,
 Itse pellolle isäntä,
 Eikä paha palkollinen,
 Mutta, tiedät, tekeväistä
 Kaikki kilpaan kiihottavat
 Laiskan aina laskemalla
 Joutilaana juoksemahan
 Mihin mieli vetäneepi. –
 Sanottua sanomalla,
 Kerrattua kertomalla
 Minäkin siis mielestäni
 Toivottaen tuota vielä
 Halun oman osottaissa:
 Kynnä kelpo kyntäjämme,
 Aja aina siihen asti
 Että Sinun, elämäsi
 Aurinkoinen alaville,
 Laineisehen laskeissansa,
 Aina vielä ajamasta
 Löydettyä, löysänneepi! –

– g – [K. H. J. Ignatius]

*) Virasta vapaaksi päästyä panetti J–i vanhan kynä-veitsen , joka oli häntä palvellut piammasti kaiken sen ajan kuin hän itse piti Magistraatin Sihtierin virkaa Viipurissa , lasin ala seinälle, jossa myös lyhyt Runo ilmoittaa syyn tähän erinomaisten kunnian osotuksen.

Lähde: Sanan Saattaja Viipurista 4.7.1840.

K. H. J. Ignatius
Runot
Sanan Saattaja Viipurista
1840