Suomen sepoille


I. 

 Sep’ on seppo Ilmarinen,
 veli vanhan Wäinämöisen,
 joka ensin pajan laati,
 pajan laati, ahjon laittoi
 sekä lietsimet latasi
 tällä maalla mairehella,
 Suomen niemellä hyvällä,
 yhtenä kesäisnä yönä,
 kahden kallion välihin.
 – Päivän laati lietsimiä,
 toisen ahjoa asetti,
 päivänä jo kolmantena
 alkoi rautoa takoa
 ahjolla, alasimella,
 vasaroilla, valkkamilla.
 Kun on lietsoi liehautti,
 säikkyi hiilet säkenihin.
 Kun on lyödä lynnähytti,
 kalke kuului kuun tupihin,
 sieltä pilvihin samosi,
 laski sitte lainehille.
 Aallot loiskui luotoloihin,
 kallioihin kaljahutti,
 jotta kuuli kaikki kansa
 kumua ylen kovoa
 pirtissä istuessansa.

 Kuulusteli kummaksensa
 kansa Wäinön, arvelevi,
 aattelevi,
 mik’ on kamu kankahalla,
 mikä mätkinä mäessä,
 ritinä risukasassa.
 Onko turma maille tullut,
 vaiko pensahat palavi
 Kalevalan kankahilla,
 Suomen suuressa salossa?

 Tuota tuossa mietitähän,
 katsotahan, kuunnellahan:
 on niin kummasti kumuaa,
 helskyttää niin heleästi,
 kun on paasia paloisi,
 särkisi kivisiruja – –
 Kunnoton kulopaloksi
 sauhu, pieni saunaksikin,
 säkenet ylen sakeat – –

 Totta tiesi tehtäväksi
 Kalevalan urho kansa
 Suomen suuressa salossa
 kun niin outo ääni soipi
 kuusikosta, kumahtelee
 lentäin lehtojen ylitse,
 kankainen kainaloitse,
 täyttää vuoret, täyttää laaksot,
 soipi niin ylen somasti.

 Kokoontui pajan ovelle
 kansa kaikki, pienet, suuret,
 ihmettä imehtimähän;
 ei oo turma maille tullut,
 eikä kuolema kohannut,
 kotus vain on kankahalla,
 kaunis pirtti kuusikossa;
 nurkassa tuli tuhisi,
 peurannahka puhalteli.

 Itse seppo Ilmarinen
 seisovi selin tulehen,
 takoa taputtelevi
 rautoa tuli-punaista.
 Käänteleikse, katseleikse,
 siitäpä hyvä tulevi,
 koituvi ylen ihana.
 Takoi päivän taputteli,
 heilutti hiki otsassa,
 tunsi hyvän tehnehensä,
 parahan osannehensa,
 jost’ on ilo ihmisillä
 lauha ihmislapsosilla.

 Silloin Wäinön kansa näki
 taivaankannen päänsä päällä
 täynnä tähtiä, tuhansin,
 päivyt tähtien kesellä.
 Päivyt paistoi pirttilöihin
 kuu niin kauniisti kumotti,
 jott’ ei moista ennen nähty
 näillä mailla mairehilla,
 Wäinölän kivi ahoilla.

 Jo pian paja kohosi,
 yksi siellä, toinen täällä,
 pitkin Wäinölän kyliä,
 kun on taito tarkattihin,
 huomattiin ikihyväksi.
 Raataa niissä rakettikin
 miesten miekoiksi hyviksi,
 tehtihin työkaluiksi,
 joilla maata muokattihin,
 kannot irti kiskottihin,
 maita pelloks pengottihin.
 Siitä kasvoi kaunis vilja
 onneksi kovaosaisen
 kansan, paljo kärsinehen.

 Siitä jatkoi esi-isät
 työtä, jonka Ilmarinen
 oli kerran alkanunna.

 Suomen kansa siitä varttui,
 väestä ylen vähästä,
 kun on voimin työtä väänsi,
 Luojahansa luottain aina
 kulki tietä viitottua.

 Siitä kansan onni koitui.
 Tiesi tielle tullehensa,
 oikeaan osannehensa,
 jott’ei kadu kulkuansa
 sinä ilmoisna ikänä.
 Niitä toivonsa heräsi
 uuden Sammon saamiseksi,
 jost’ on ilo ihmisillä,
 lauha Suomen lapsosilla.

II. 

 Kauvan kulki kansa Wäinölän
 pimeätä korpipolkuaan,
 kauvan kesti, kesti kytien
 ahjo, ennen kuin sai hehkumaan.
 Sammunut ei sentään tuli,
 kohta liekkihin se leimahtaa.

 Räytyneeks jo luuli Kalevan
 tulen maailma ja kulttuuri,
 siks’ kun nähdä saivat, Pohjolan
 taivas miten tulta hulmuvi;
 leimuun sai sen itä tuuli,
 kansan sydämeen kun puhalsi.

 Siksi sepot, työhön joutukaa,
 yksin mielin valon ahjon luo!
 Hiili sydänmaille kantakaa,
 kortes, seppo, yhteistyöhön tuo;
 yksimielisyys on voimaa,
 sillä vuoriakin siirtää voi!

 Uusi ahjo, keskeen syvien
 rivien te, sepot, laittakaa,
 ja mitä kansan kallehinta on
 sota-aseiksi se takokaa;
 aseiks’ totuuden ja valon,
 vaan ei välineiksi verityön!

III. 

 Kas, sitte, veikot, tuhansin kun ahjot hulmuaa,
 ja tuhansista tulista säkenet suihkuaa,
 niin silloin maailma nähdä saa, mit’ tämä kansa voi,
 kun helkytykset seppojen korvesta Suomen soi!

 Jos muut jo silloin väsynyt, on meillä kuntoa,
 me maailmalle näytamme Suomemme sointuja,
 ja kansat sivistyksensä näkevät vanhenneen,
 ja uuden valon vartijaks’ Pohjolan astuneen.

 Ja silloin maailman huomion saa Hakkapeliitat,
 kuin muinoin, jolloin verisin miekoin he sotivat;
 vaan silloin joukko toinen on ja toiset toivehet,
 ei johda meitä sotaisuus, vaan uudet aattehet.

 Tää kansa pieni, köyhä on, vaan siihen luottakaa,
 ett’ tarmo, yksimielisyys voi kaikki toimittaa;
 sen näytti Kreikka aikoinaan ja kansa Karttaagon,
 mit’ valo, yksimielisyys ja tarmo kansan on.

 Nyt meitä, veikot, innostaa maan suuret toivehet,
 kansamme valo, vapaus, ei kalvat veriset.
 Ei meitä idän irnusäät voi lyödä, masentaa,
 me saamme toivon touosta satoa odottaa.

 Se toivon touko kukassaan jo meillä kukoistaa,
 ja valon viljavainio satoa ennustaa,
 vain lisää työhön tarvitaan, väkeä toukohon,
 me toivon toukopellolle! se tehtävämme on!

 Ja sepot uudet takovat kansalle asehet,
 joill’ miehissä me katkotaan kansamme kahlehet!
 Kun näin me voimin työnnetään, niin aika pian on
 jo käydä viljaa korjaamaan toivomme toukohon!