Hautaus (Forsman)
Templitornin kolkot kellot soivat,
 Mustat saatot kalmistolle toivat
 Elon kevähästä nuorukaista
 Tuonen kaatamaista.

 Hiljaa vainaa mullan suojaan suotiin,
 Ympyräksi kumpu jälleen luotiin,
 Ristin nosti murhe nukkujalle
 Rauhan valkamalle.

 Viime palvelus ol’ tehty, kansa
 Hiljaa läksi taas – vaan nojallansa
 Vasten jalavaa, mi kasvoi siellä,
 Tyttö viipyi vielä.

 Täällä viipyi, kunnes kaikk’ ol’ hiljaa;
 Haudalle nyt astui, valkoliljaa
 Tuoden, jonka uhras vainajalle
 Vehmaan nurmen alle.

 Uskollisna istuin itki siellä,
 Päivän maillehenkin mennen vielä,
 Sittekin kun öinen vaalas tähti
 Taivahille lähti.

 Aamusella löyttiin sieltä sitten;
 Kuivunut ol’ lähde kyynelitten,
 Vasten halaamaansa ristipuuta
 Painoi kylmää suuta.