Ryysykulkue


1. 

 Kisa mull’ oli, kisa tuntein
        niille naamiaiset loin.
 Ja ne kummitteli, mut turhaan
        niist’ iloista hakea koin.
 Oli, kuin ne ois salanneet kaikki
        jotakin, josta vaiettiin,
 vaikk’ kylläkin katrillissa
        niijailtiin ja nyökyttiin.

 Ma mietin juur’, mitä puuttui
        mun naamiosanoiltan,
 jotka karkelivat yli arkin
        työpöydällä lojuvan.
 Niin kadulta melua kuulin
        ja huutoja, astuntaa:
 ohi akkunan punainen joukko
        niin villinä vaeltaa.

 Se ryysyläisten on joukko
        verilippunsa jäljessä.
 Etukaupungin tehtaista saapuu
        ja tartuntapesäkkeistä,
 kujavarsien kurjuudesta
        ja löyhkästä kotien,
 tuo kulkue työttömän lauman
        ja porttojen riettaiden.

 On vihan vertämät silmät
        ja pirtun turvottamat.
 Hätä leuat on teräviks’ luonut,
        kidat rokkoa hehkuvat –
 Niin ryysykummitus kulkee,
        nimi proletariaatti sen,
 yli maailman siitä huokuu
        viha kähisevä, käärmeinen –

 viha rikkaihin, jotka saavat
        vetelehtiä saleissaan
 ja koroilla elävät – sähköin
        valaisevat huoneitaan –
 viha pomoihin, joilla riittää
        yhä mässätä, tuhlailla,
 kun jätkillä ei ole viinaa
        eikä leipää lapsilla –

 viha niihinkin, jotka käyvät
        ja palmuja kantavat,
 jumalasta ja isänmaasta
        niin kauniisti haaveilevat,
 noita jaloja haaveita, joita
        niin helposti keksitään,
 kun vatsa on oikein täynnä
        ja unta on riittämään –

 Niin ryysykummitus kulki
        kera verilippunsa.
 Pois kynäni laskin, mi enää
        ei mielinyt runoilla.
 Kuin ollut ois loassa arkki,
        siinä merkkinä kulkijain
 ois jälkiä korkorautain
        ja liejua anturain.

2. 

 Minä köyhää veljeksi kutsun,
        toki siedä en hajuaan.
 Hänen naisiaan kadulla ostan
        kuin sikareita vaan.
 Jos ropo on mulla, kun kerjurin nään,
        niin aina ma annan sen –
 sillä kerjuria ma säälin
        mut rakasta häntä – en.

 Minä rikkaan pöytähän istun,
        olen vapaa ja turvallinen.
 Ma suutelen rouvan kättä,
        hänen neitojaan teitittelen.
 Ja jos mulle lasin tai pari hän suo,
        otan kernaasti vastaan sen –
 Niin hyvin ma rikkaissa viihdyn,
        mut rakasta heitä en.

 Minä häilyvä runopiltti
        elon virrassa viereksin,
 ylenkatsoma köyhän ja rikkaan
        ja itseni enimmin.
 Käyn kauppaa liehuvin aattein,
        lojun hyllyillä kauppiaan,
 myön rahasta itseäni
        kuin portto ruumistaan.

 Mut toisinansa sentään,
        kun myön sekä runoilen,
 on kuin jokin rinnassa liikkuis –
        oisko sielu se sellainen?
 Se on kuin itkua lapsen
        unen ilkeän nähtyään,
 se on kuin rinnassa jotain
        tulis sairaaksi äkkiään.

 Se on kuin jossakin vuotais
        avohaava niin ammottain,
 joka paikkaan kaste sen vierii,
        minne ihminen yltää vain.
 Joka elämä on verikyynel,
        niin polttava tuskaisan,
 pisar’ maailmanhaavan on se
        iät verta vuotavan.

 Ihannevaltioita
        me mietimme unelmain,
 mut uusia muotoja luomme
        ikivanhoille tuskille vain.
 Oma vitsaus on joka maalla,
        ajan vaiva on ainainen,
 ja maailma entisnä pysyy:
        paratiisina tuskien.

3. 

 Tuhatvuotisvaltakuntaa
        mun mieleni unelmoi,
 jossa janoova saa juoda
        ja isoova syödä voi,
 jossa rauhan ihanuutta
        liput valkeat lehajaa,
 ja veljinä kansat kaikki
        syö samaa kannikkaa.

 Olen muinainen tuhlaajapoika,
        yhä entinen on mun työn:
 kera nukkuvan lauman istun
        ma tuikkivan raamatunyön.
 Unelmoin: jo ohi on kurjuus,
        olen isän talossa,
 ja vohla on teurastettu,
        tupa lämmin ja valoisa.

 Luon unelmoita myöskin
        ma miehestä Natsarean,
 joka joukossa tuhlaajapoikain
        kävi kaiken Galilean,
 joka, ristinihme kun täyttyi,
        nous’ pilvessä taivaaseen
 ja valtakuntaan pääsyn
        otti kaikille luodakseen.

 Nyt raamatuita luo hän
        kai muiden planeettain,
 ja taasen ristillä kuolee,
        mut ylösnousevi ain.
 Ei lie sitä tähteä lainkaan,
        jolla kuollut hän ei ois,
 ja luvannut: kun hän palaa,
        muka valtakunnan lois.

 Ja tuhlaajapoikia istuu
        joka tähdellä vuotellen,
 tulevaisista asioista
        mun laillani haaveillen,
 vasikasta ja isän koista,
        joka kansat veljiks’ saa.
 Niistä paljon ei tiedetä – mutta
        vain uskohan autuuttaa.

Hjalmar Procopé