Myrttikruunu
«Saanko riemuviestiis luottaa?
 Elät Eetulles siis taas?
 Ihme! Pelastut? Vai suotta
 toivonenko toivuntaas?
 Mikä muutos! Katseissasi
 säteily on taivainen;
 terveys hohtaa poskiltasi;
 saan sun taas, o armainen!»

 Fanny vastaa: «Ainaiseksi
 taivas meidät yhteen luo.
 Nukun. Poistu hetkiseksi;
 tämä ilta selvän tuo.
 Odota.» – Hän Eetuansa
 johtaa akkunalle päin.
 Henki, vaivavuoteeltansa
 pelastettu, – lähtee näin.

 «Kas, kuin kasvaa rehennellen
 lahjoittama myrttisi!»
 lausui hän, ja hymyellen
 kyynel myrtin kasteli.
 Erotessa Fanny antoi
 suuta omast’ ehdostaan.
 Onnelaan se Eetun kantoi, –
 äsken korvess’ yksin vaan...

 «Nukkuuko hän vielä?» – kohti
 käy taas Eetu ovea;
 avata sen vihdoin tohti:
 «nukkuu kai; on hiljaista...
 Myrttikruunu otsasella!
 Hymyilee kuin morsio!
 Uupuin lepää vuotehella –
 Luoja! Henki mennyt jo!»