Lukanus kidutettuna
Sen eestä kuolla, joll’ on arvo elämän,
 on kaunis kuolo, leikki maratooninen.
 Mut kuolla Neron pyövelien lyömänä
 ja jälkimaineeks saada: »Neron ystävä»,
 on kuoloo kovempi, on oma häpeä,
 mi viel’ ei haihdu, vaikka tuskat katkaisee
 samalla elonlankani kuin laulun tän.

 Ken ehtinyt on rantamalle Haadeksen,
 kuin toiseks elon tie nyt hälle näyttäyy!
 Ma luulin kerran, ett’ on suurta uskaltaa
 Cesarin eessä laulaa Kaaton taistelut
 puolesta esi-isäin vapaavaltion,
 min vapaus ies vain ol’ orjan harteilla.

 Se halpaa oli! Öisin kuullut sydäntäin
 ja laulun tehnyt koruttoman, vimmatun
 ja laulanut sen epätoivon lapsillen:
 Päin orjat, veljeni! Päin taistoon, kuolemaan
 vapautenne eestä, lapset Spartakon!
 Päin, orjat, veljeni! Päin taistoon, kuolemaan
 eest’ ihmisyyden vapaavaltion!
 Jos laulunpalkaks sainkin ristinkuoleman?
 Sen eestä kuolla, joll’ on arvo elämän,
 on kaunis kuolo, leikki maratooninen.

 Nyt pyövelien pihtein tahtiin vain ma voin
 ja tuskain rytmeihin tän vihan lennättää,
 tän inhon sidotun, tän ylenkatsehen
 päin likaa, jota mailma sanoo puhtahaks,
 päin mailman suuruutta, jok’ alhaist’ on.
 Ja niin mun lauluni ens vapaushetkenään,
 kahleistaan vasta irtauneena, vaijentuu,
 kun rintani, mi valheen ilmass’ ahdistui,
 atleetinvoimin nousten ulos lennättää
 liekeissään vyöryin kantelosta sydämen,
 juur’ kuin se kätkee, harmin kohden itseäin,
 kun runohenkeni ma kiedoin kahleisiin.

 Näköni himmenee, en enää laulaa voi;
 mut kuule, laulaja, mi tulet jälkeeni!
 Sydämet kaihoovat sä laula viihdyksiin,
 mut laululles myös poltinrauta käteen suo,
 mi lihaan kurjuuden sen merkit kärventää!
 Se pyövel’toimi lemmentointa on
 lapsille inhan maan, lie kahle pukunaan,
 senaatin tooga tai diadeemi Cesarin.
 Sä histrioonit heitä helyharppuineen
 ja Lesbia, Delia, Lydia, Chloris, Corydon;
 mut sinä, laula sinä uljain päin
 kuin Natsaretin kansainlaulaja,
 julista valtaa, jossa pienin ensinn’ on,
 ett’ orjain silmiin maat Astrean kajastais,
 oikeuden Rooma käske rakentaa
 häpeän Rooman muurein raunioon;
 kuin Natsaretin kansainlaulaja
 sä tyynnä palkaks ota pilkka, kuolema!

 On orja – Stoan viisas lausui niin –
 ken itseään ja kohtaloons’ ei hallitse.
 Ma orja olin; ah, nyt myöhään vapaaks sain
 ja sielun’ ulos hengitän näin huudahtain:
 Päin, vapaa laulaja, päin, eespäin, sotilas
 eest’ ihmisyyden! Kautta hädän, tuskien
 eespäin ja riemuin kuole kilvelles!

Suom. Severi Nuormaa.