Kellojen kumahdellessa
Nyt kelle loistat enää, pihan kukkanen,
 kun silmät, salin ikkunoissa nähdyt, viipyy poissa?
       – Kellot kumahtaa –
 Niin hellä huoli asui kerran noissa,
 kun vartuntaa ne vartoi kevääs silmujen.
       – Kellot kumahtaa –

 Voi kuinka usein jalka suuri yllättäin
 luo astui aamuvarhain, ehti ehtoon hämärissä.
       – Kellot kumahtaa –
 Nyt käsi jalo, missä olet, missä,
 sa, joka juoman toit ja autoit päivää päin?
       – Kellot kumahtaa –

 Hän luonas suviyönsä lauloi haaveillen,
 ja pihapieni äkin ylhäinen on puisto!
       – Kellot kumahtaa –
 Sun täyttyi unes ylpein, emos muisto:
 oot ilo puiston, linnan ylimyksien.
       – Kellot kumahtaa –

 Sen täyttymyksen sulle laulajasi soi.
 Et unestas viel’ arkeen havahdu, niin hän on poissa.
       – Kellot kumahtaa –
 Ei koskaan enää salin ikkunoissa
 näy häntä, joka suviesi suven loi.
       – Kellot kumahtaa –

 Käy ahnas moukka ohi pihan penkereet,
 ei tunne ylhää syntyperääs, soluverta arkaa.
       – Kellot kumahtaa –
 Sun päältäs vauhko susikoira karkaa,
 sua tarhan tonkijat kaikk’ ovat tonkineet.
       – Kellot kumahtaa –

 Jo riutuu hieno kukanpäas, mut ääntäkään
 ei kulkea voi kukkahuultes yli. Yö saa musta.
       – Tuuli humajaa –
 Koi koittaa, terilläsi heijastusta
 on aamutaivaan. Viime taivaas, aamus, nään!