Uusi kohtaaminen
Ne vieri pois ne vievät vaunut
 ja niiden myötä matkamies,
 ja sydän, vaikka valmistaunut,
 vast’ eron vakavuuden ties.

 On kotoisissa kammioissa
 nyt hiljaisempaa, tyhjempää,
 ja luona sen, ken sielt’ on poissa,
 alati aatos viivähtää.

 Hänt’, eronnutta, mieleen johtaa
 kaikk’ esineet, kaikk’ askareet;
 nykyistä elävämmin hohtaa
 nyt entishetket elpyneet.

 Ne usein ilmi-todellistuu,
 kaikk’ ero haihtuu, etäisyys:
 ei mennytkään hän, siinä istuu,
 hymyily vastaa hymyilyys.

 Ja on kuin ensi tuokiossa
 ois soiva tuttu ääni taas,
 kuin hämyisessä kammiossa
 hyväilis sormet suortuvaas.

 Sanoiksi saamasta min esti
 useinkin hetki soinnuton,
 niin läheisesti, lämpöisesti
 nyt soi kuin kuiske sovinnon.

 Kuin saatto, jok’ ei luovu luota,
 poismennyt mieleen palajaa,
 salaista tunnustusta tuota
 sanattomasti kuiskuttaa.

 Ja kaipaus, mi kalvoi mieltä,
 ei tyhjyytt’ enää tuta voi,
 jo kuuntelee se kevään kieltä,
 se odottaa, se unelmoi.

 Kuin yöhön aamun ylhä sulo
 kuvastuu kohtaaminen uus,
 kuin lapsosille joulun tulo,
 kun laulut soi, kun syttyy kuus.

 On pian mennyt aika pieni, –
 niin rinnan aatos nemuaa, –
 koht’ ohjata jo oman tieni
 sen luo ma saan, jok’ odottaa.

 Miss' armaamman luo aamu säteen,
 maat heleämmin heilimöi,
 siell' yhdymme taas käsi käteen,
 niin sydämeni ikävöi.