Vanha pakana
Murhasitte mun omani,
 Eestin rouvan ensimmäisen,
 Tanskan linnan liepehille,
 Räävelihin räikeähän.

 Se oli Linda, kumpurinta.
 – »Kunne itse nyt laseite?» –

 Painan pääni Petserihin
 setukaisten selvitellä,
 Peipus-järvehen pelastun,
 naida Narvan tyttärien.

 – »Ohoh, Sinua, ukko utra!
 Hapsesi hajan menevät
 penkerelle, pänkerelle
 tykö Inkerin ihanan.» –

 Mistä löydän siis omani?
 Luotako valion Vatjan?

 – »Jo sun joutsenes jorisi
 Emä-virran vieremillä,
 taittui jo tasainen varsi
 Tartun valkotanterihin.» –

 Sasupäänikö päreät?
 – »Päivän maille Suo-sukuisten.

 Murhasitte mun omani,
 Lindan, liian linnanrouvan.
 Minut missä rouhitahan?
 Kivenkö kirjavan selällä?

 Eivät Eestin ennättäissä
 tuskasta tuhanten vuotten,
 marssien Maru-Malevan
 taas teitä Kave-Kalevan.
 Kuljin niitä, kuuntelinkin.

 Tekivät kiviset kirkot
 minun mieltyä sisälle.
 Lien ollut kivinen lakki:
 paadet päähäni putosi.

 Kukot kirkon kuulumahan:
 »Laji on toinen tänne tullut,
 mahdu maahas et sisälle,
 ennen kuin eroat meistä!»

 Seinätkin selittämähän:
 »Taru on Linda, linnanrouva,
 piimä päästä pitkän pellon,
 maidon maalle juoksevaisen!»

 Portahat porajamahan:
 »Kulki tästä kurjat ennen,
 taisi saapua takaisin
 sankarit varaväkevät!»

 Murhasitte mun omani.

 Siksi etsin entistäni,
 murehdin ma muinaistani
 yltä Yön ja Päivän saaren,
 takoa Tanikan linnan.

 Vaan jos nukkuu nurmipääni
 maassa maksankarvaisessa,
 Linda, tuo sininen lintu –

 Silloin, Maa, sinut kiroan.