Paavo Korhosen muistoksi
Kenenkä muistoksi tuo patsas tuolla,
 Mi seisoo keskustassa hautausmaan? –
 Lieneekö taisteluita hurmevainiolla
 Ehk’ arvoisia käynyt aikanaan
 Se nukkunut, vai lieko runsahilla
 Tuo teetetty vaan vainaan aartehilla? –

 Ei arvelut nää tässä paikallansa
 Oo kumpikaan; – tok’ ehkä hiukkasen:
 Ett’ onhan vainiolla tavallansa
 Työn rauhaisellai saanut melkosen
 Hän tehdä muistettavan, – vaikk’ on ojan
 Vaan luonut peltoon Suomen talonpojan.

 Hän peltoon runotaiteen suomalaisen,
 Vaan sarkahansa omintakeiseen,
 Loi viemäriojan – olkoon kaidanlaisen –
 Mutt’ aikanaan se sille palstalleen
 Ei laajempaakaan kaivannut, se riitti,
 Sen vaikutustakin mon’ oivaa kiitti.

 Nyt vuosikymmen vierinyt on siitä,
 Kun muiston tään sai Paavo Korhonen,
 Ehk’ aika nelinkertainen ei riitä
 Mitäksi täältä lähdön pikaisen. –
 Niin – ehkä vuosisatojai voi tästä
 Tään säästää ai’an hammas särkymästä. –

 Näin kansa muistellessaan miehiänsä,
 Kun ilmituovat työtä korkeempaa,
 Soi tällekin tuon, sille näyttämänsä
 Työn palkinnon – sen hauta kannattaa.
 Siis noussut ei oo vainaan runsahilla
 Tää varoilla, vaan kansan antimilla.

 Tää näyttämäss’ on jälkeentuleville,
 Ett’ unhoita ei kansa rakkaitaan;
 he olkoot alhaiset – se yhtä sille,
 Kun kalliimman vaan suovat aarteistaan
 Sen taltehen, – se kätkee povellensa
 Niin muistonsa kuin jalon antehensa. –

–kb.–

Lähde: Suomalainen Virallinen Lehti 28.9.1880.

Anonyymi
Runot
Suomalainen Virallinen Lehti
1880