Odotus
Lumossa puutarhan ma hiljaa kuljin.
 Jo uinui untaan rivit kukkien.
 Kuin kivun tunsin niitä leikaten,
 mut syliini ne suloisesti suljin.

 Kun viimein yli hajuherneiden
 loin katseen, herkenneen näin illan sinen.
 Ja hetki hetkeltä se, ihmeellinen,
 syveni, vienoni, taas syveten.

 Mut alla metsäin järvi vaalea
 sisäistä valoansa hohti vielä,
 kuin vanginnut sen lasi ihana
 ois viime säteet, säilyttäin ne siellä.

 Ja yli taivaan, jonka hurmaan jäin,
 levisi pilviryhmä jumalainen
 kuin valkohuntu, hämyyn-loistavainen.
 Niin ensi tähti syttyi värähtäin.

 Ja yhä syttyi tähdet vaaleat,
 kun sinenevää tietä käydä aloin
 ja kylmään ruohoon astuin paljain jaloin.
 Jo sylissäni kukat nukkuivat,

 maa, metsä nukkui uneen suloiseen,
 mut taivas yhä uusin tähdin eli.
 Kun valkeneva säde värähteli
 myös läpi pilvihunnun himmenneen,

 niin kaikin aistein, yöhön herkistyvin,
 ma tunsin, että täytyis viimeinkin
 tien käänteestä sun tulla silmin hyvin,

 sa, jota monta kesää odotin.