Vihreä veräjä
Ma muistan vihreän veräjän,
 olin pieni piltti ma silloin,
 kun alta sen vanhan pihlajan
 ma katselin pilviä illoin.

 Ma katselin punaisten vuorten taa,
 mistä kajasti taivaan kaaret,
 siell’ unteni haahdet harhaili,
 sieltä siinti onnelan saaret.

 Ma muistan sen vihreän veräjän,
 kun ystävän askelta vuotin,
 kun taivaan tähdistä arvailin
 ja sinisiin silmiin luotin.

 Ma muistan kellojen kuminan,
 kun emo mun syliinsä sulki,
 kun veräjän kuuset kumarsi,
 pois kirstussa taatto kulki.

 Ma muistan, kun pihlajan oksasta
 ma veistin kulkurisauvan,
 kun kotini veräjää hyvästelin
 ja vieraissa viivyin kauvan.

 Ma muistin ne kiiltävät saranat,
 ne naristen nauroi ja paukkui,
 mua vierahat veräjät ilkkuivat
 ja likaiset koirat haukkui.

 Ma muistin pihlajan suhinan,
 kun mieronmatkoilla näännyin,
 kotiveräjän vesissä silmin näin,
 kun tutuille tanhuille käännyin.

 Ma kuulin äitini kuolleeksi
 ja kodissa vierahat asui,
 koiruoho se peitti aittatien
 ja nokkoset kodassa kasui.

 Se heleämarjainen pihlaja
 pinopuiks’ oli pilkkoeltu,
 ja se vanha vihreä veräjä
 oli mustaksi maalaeltu.