Ester


I. 

 Hovissansa hohtavassa Kserkses
 Istuu sankartensa keskustassa,
 Ilojuhlaa viettävänä suurta.
 Haman ylimpänä kaikkein, uljas
 Ylpeänä istuu kuninkaansa
 Lähimpänä neuvonantajana.
 Hän se makealla kielellänsä
 Ehdottaapi Juudaan suvun surman
 Mordekain, tuon hänen vihattunsa,
 Jok’ei häntä nousten kumartanut,
 Kostoksi ja ikiturmioksi.
»Kuule, majesteetti, ajattele:
 Kansa yksi muista erillainen,
 Perin outo tavoiltaan ja jyrkkä
 Käytöksessään muita kohtaan, yksin
 Omat lakinsa ja uskontonsa
 Pitää vahingoksi valtakunnan.
 Jos Sa, suuri Kuningas, niin tahdot,

 Punnitsen Sun valtarahastoosi
 Sata miljoonaa nyt käypää kultaa,
 Kun saan hävittää sen syöpäsuvun.»
 Kserkses uljahasti liikahutti
 Itseänsä istuimella, otti
 Kädestänsä kantasormuksensa
 Sinetillä kaunistetun kulta,
 Jonka ojentaen Hamanille,
 Lausui:»Pidä kulta omanasi,
 Te’e kansalle, kuin itse tahdot.»

 Nopeasti ratsut juoksevaiset
 Sanan saatantahan Haman laittoi:
 Päivä määrättihin, surmapäivä
 Juutalaisten koko maailmassa.

II. 

 Ester ihanainen
 Istuu suruissaan:
 Vaippa purpurainen
 Valuu varreltaan.
 Rinta nousee, riehuu,
 Päätä pyörryttää,
 Sydämmestä viiltää,
 Kieli änkyttää:

»Jehovah, oi suuri!
 Mikä kohtalo!
 Olit ennen kansas
 Kilpi, aurinko.
 Miksi kasvos peität,
 Jätät sortumaan –
 Pakanoille heität
 Kansan sekä maan?»

 Valju varsi horjuu,
 Ääni värisee,
 Mutta mieli tyyntyy,
 Sydän rukoilee.
 Nousten astahtaapi
 Jonkun askelen,
 Sitten lausahtaapi
 Puoli-äänehen:

»Kallis kansa, sulle
 Itsen’ uhrajan –
 Jumalalle uskon
 Elon’ armahan.
 Rakkaus ei tunne
 Rajaa uhrissaan:
 Kaikki – itsensäkkin –
 Antaa kokonaan.»

 (Laulaa:)

»Aurinko ei noustessansa
 Puhjetess’ ei ruusunen
 Kaunihimpi, kuin on lempi
 Sytytetty ihmisen.

 Katselinhan aurinkoa
 Nousevaista Jehovan –
 Sytytti se povessani
 Tulen sammumattoman.

 Kastelinhan ruusuani
 Aamuin, illoin itkien,
 Kunnes puhkes rintanani
 Täysi lemmen kukkanen.

 Nouse lempi, liehu liekki
 Polttavainen, puhtahin!
 Kuluttele kuonat kaikki
 Sydämmestä Esterin!»

III. 

 Äänetönnä Kserkses
 Istuu mietteissään,
 Kulta valtikkaansa
 Nojaa päähyttään.
 Silloin arka, valju
 Ester ihana
 Astuu ujostellen
 Avo-ovesta.

»Kuningatar hurja!
 Rientää kuolemaan!»
 Hovipalvelija
 Lausuu tuskissaan.
 Mutta Kserkses heti
 Kuningattaren
 Puoleen valtikkansa
 Ojens’ iloiten.

 Lausui laukkeasti:
»Ester armahin!
 Miksi tulit tänne,
 Saliin sankarin?
»Jalo hallitsija!
 Pitoihimme vaan
 Pyydän tuloasi,
 Armosi jos saan.»

IV. 

 Pidoiss’ uljahissa Kserkses
 Istuu seurass’ Esterin,
 Haman heidän rinnallansa
 Istuu mielin synkehin.
 Eilen hänt’ on onnettomuus
 Ensimmäinen kohdannut –
 Syystä hän ei viime yönä
 Rahtuakaan nukkunut.

 Mordekai, tuo Juutalainen,
 Näet, suureen kunniaan
 Tuli hänen neuvostansa –
 Hirsipuuhun roikkumaan
 Hän sen miehen olis suonut!
 Nyt hän pelkää onneaan:
 Kuningas jos suuttuis hälle,
 Syöksis varmaan kuolemaan!

 Silloin Ester ihanainen
 Puhuu kansan puolesta:
»Minä olen Juutalainen,
 Kuningas, heit’ armahda!
 Älä salli kansakunnan
 Kokonaisen kadota
 Vihast’ yhden ainokaisen,
 Ilkeästä kostosta!»

»Kuka heitä vainoaapi?»
 Kserkses, valju vihasta,
 Kysyy – Haman vavahtaapi,
 Muoto kuollon kalpea.
»Tämä häjy Haman uros,»
 Kuningatar vastasi –
 Teloittaja Hamanin jo
 Hirsipuuhun nostavi.

V. 

 Riemulaulut Israelin
 Kaikuu Herran kiitosta –
 Armosta Hän uudestansa
 Päästi kansan kuollosta.
 Kaikkialla viholliset
 Surkeasti surmattiin –
 Heille Herran liittokansan
 Kärsimiset kostettiin.

»Suuri olet, Jumalamme,
 Suuri on Sun nimes,
 Kunniasi ijäinen ja
 Verraton Sun väkes;
 Viisautes määrätön ja
 Armos loppumaton,
 Rakkautes uskollinen,
 Ikisammumaton!

 Halleluja – halleluja
 Jehovalle kaikukoon!
 Yli maan ja taivahitten
 Läpi kiitos sointukoon!
 Elävä ja kaikkivoipa
 Olet, Herra laupias,
 Ihmeellinen tuomioissas,
 Suuri armoneuvossas.»