Kuolinrippi


I. 

 Jo sieluni rauhaan halaa,
 jo saanen, Herra, ma armos sen!
 Yks tähti yössäni palaa:
 sun lupaukses vakainen.

 Ei tuomios erheen lasta,
 ei syntistä vaimoa maahan lyö,
 ken pilkkas sua, sitä vasta
 sun muistaa armos aulein työ.

 En kerskata, mieli: mut ehdoin
 en syntihin suostunut milloinkaan.
 Hymys mullekin lempein lehdoin
 kevät, sai suvi suoneni paisumaan

 himon äänen myös minä kuulin,
 kun karkelot näin elon seppelpään,
 kun verenhehkuvin huulin
 se mulle haastoi lemmestään.

 Mut itseni kieltäin, taaksi
 meren aavan, aution pakenin.
 Elon kalliin ainiaaksi
 mä pyhyydelleni uhrasin.

 Ja mietin: kerran saanhan
 moninverroin sulta, mit’ annoin pois.
 Joka uhraus palkitaanhan:
 elo eikö suurin uhraus ois –?

 Et laskene synnikseni,
 elon luoja, ett’ eloa ikävöin:
 kovin polttivat kyyneleni,
 kovin kalvoi kaipaus päivin, öin.

 Monen ylpeys hurskaammankin
 nous alttarin sauhuna taivoon päin,
 monen heiltä katkerankin
 sanan kuulin, vihankatseen näin.

 Minut tunnet, tuomari, kyllä:
 sano, tuskassa paatuiko sydämein –?
 Iloin, nöyrällä hymyilyllä
 joka päivähän uhrini sulle tein.

 Ja ihmistä säälien muistin
 ja kaukaa siunasin elämää
 ja vihan ja himoni suistin
 ja vältin aatosta ylpeää.

 Voin levollisna jo kuolla,
 ei jää vihan muistoa jälkehein,
 ei meren tuolla puolla
 mua kukaan muistele kyynelein.

 Ja sieluni rauhaan halaa,
 nyt saanen, Herra, ma armos sen!
 Yhä tähteni yössä palaa:
 sun lupaukses vakainen.

II. 

 Kolme odotuksen yötä
 näännyin, Herra, edessäs,
 toivoin armos viime työtä,
 varroin lähtökäskyäs.

 Maahan minut uskoineni
 tilin tiukin hetki löi:
 häpeää on pyhyyteni,
 – turhaan iloos ikävöi,

 turha sen on taivasretki,
 elon ken myi pyhyyteen,
 sen ei tuskaa kuolon hetki
 tuudi uneen rauhaiseen.

 Ei se synninlapsen lailla
 nouse taivaan taaton luo,
 sielulleen ken elon mailla
 elon vapahdust’ ei suo,

 jonka sääli muita muisti,
 omaa sieluaan ei lain,
 siunas eloa, mut suisti
 rakkautensa kaihon vain.

 Syyttäin häntä sielu vainoo
 teillä taivaan ainiaan:
 ’Vapahtajan’ olit ainoo,
 – ikuisehen kuolemaan

 myit mun ennen syntymääni,
 – miks et vertas antanut,
 sydämelläs ikävääni
 eloon suureen ruokkinut –!

 Rauhatta nyt aave harhaan
 iäti, sä harhaat myös.
 Häpeään myit osas parhaan;
 luojan –, lunastajantyös! –

 Herra, vielä armon anon,
 Herra, vielä voimas suo:
 tahdon tuta elon janon,
 tahdon rientää elon luo,

 jaloin paljain käydä halaan,
 tieni hurmein kostuttaa,
 jotta joka askel-alaan
 verenkukka versoaa;

 suudelmin maan tahdon peittää
 ihmiselon polkeman,
 tielle sydämeni heittää,
 tomuun eteen kulkijan;

 maassa matain, sovitusta
 pyytää pyhän elämän,
 rukoella siunausta
 tuonen unhon lempeän!