Syksy (Fröding)
Jo pyökkimetsän kattaa syksyn puna,
 Kuin sairaan, joka kuoloon kallistuupi:
 Sen posket ohimennen ruskottuupi,
 – Ne ruusut kohta ovat mullattuna.

 Kuin puro sulattaen vuoren lunta
 Niin äänetönnä hiipii alankohon,
 Niin hiipii veikko kuolinkammiohon,
 Hän ettei ryöstäis elon viime unta.

 Tääll’ löytää murheellinen lohdutusta,
 On luonto kesän nähnyt pilvettyvän,
 Ja riemun jäätyvän ja kellertyvän;
 Ja kuulee valittaen valitusta.

sv:Höst. (Efter Nicolaus Lenau.)