Kaksin
Ahon aukean rajassa,
 Koivumetsän katvehessa
 Multakummusta kohosi:
 Yksi pienonen petäjä,
 Toinen kauno koivahainen.

 Tuo on pienonen petäjä
 Kohotteli kokkoansa,
 Pientä päätänsä ylensi;
 Niin hän suureksi sukesi,
 Kohottihen korkeaksi.

 Tuopa kauno koivahainen,
 Impi vihreä vereltä,
 Vielä vieno vartalolta,
 Kiertelikse, kaartelikse
 Männyn oksien lomitse
 Varren ympäri vakavan.

 Kesän armahan ajalla,
 Suvituulen suudellessa
 Koivu oksansa ojensi,
 Lehdet vehreät levitti
 Kukkana kukoistamahan
 Männyn lehvien lomasta.

 Syksyilman irjuessa
 Tuima tuuli kun kulutti
 Lehdet koivulta komeat,
 Silloin peitteli petäjä
 Leveillä lehvillänsä
 Kaunokaista koivahaista
 Tuiman tuulen suutelulta.

 Kerran koivikko komea
 Maahan kaikki kaadettihin
 Kuivavaksi kaskoseksi;
 Kaksi puuta kaunokaista,
 Yhtehen yhistynyttä,
 Heitettihin heilumahan
 Tuulen tuuviteltavaksi.

 Kaksi puuta kaunokaista
 Siinä yhdessä yleni
 Sini-ilman siintäville.
 Kerran syksyn tuima tuuli
 Halki haiverti ahoja,
 Tuosta puuhkean petäjän
 Päälle paksusti puhalsi;
 Kaksi puuta kaunokaista
 Tuuli murskaksi muserti,
 Maahan paiskasi pahasti.

 Kaksi puuta kaunokaista
 Kaksin maassa nyt makasi,
 Pahoinakin päivinänsä
 Oksat yhtehen sovitti.

1895.