Koivun juurella
Me koivun juurelle istuttiin
 Vihantain oksien alle,
 Ja koivun latva se huminoi
 Ja rastaan laulu se sieltä soi
 Armaalle kuuntelevalle.

 Ja silloin kerroit sa minulle
 Elosi synkeän tarun,
 Sen kuinka kuihtuivat kukkaset,
 Sen kuinka murtuivat toivehet
 Pakosta kohtalon karun.

 Ma sua ääneti kuuntelin
 Ja sielun silmälle aukes
 Elämän kalsea onteluus,
 Ja kolkko, pimeä pohjattuus,
 Sun johon onnesi raukes.

 Kevättä luonto se soitteli –
 Mun kaiho painalsi mieltä.
 Sun synkkää taruas kuunnellen
 Myös oman kuuntelin sydämmen
 Suruisen armasta kieltä.

 Kun Luojan päivyt se kevään toi,
 Niin järvet jäistä ne irkos,
 Viritti lintuset laulujaan,
 Maa nuori nostatti kukkiaan
 Ja koko luonto se virkos.

 Sun elos’ synkeä tarina
 Keväimen herätti mulle,
 Herätti kukkaset laulujen –
 Mut niiss’ on kastetta kyynelten
 Ja hiljaa soipi ne sulle.