Unelmoitu
Sinä kaipasit kirkkautta
 ja hiljaista iloa.
 Sitä oli, sitä olihan kerran –
 oi, jumaluus aikoja!

 Lopun tippuvat veriruusut,
 ilo, tuskani kuumeinen.
 Kun nauraa, ilkkua koitan,
 kera kammoni kilpailen.

 Kas rinnassa auki on haava,
 syvin syvien haavojen.
 Verikukka jos vieläkin puhkee,
 sa poimi se viimeinen!

 Sen kuihtuneet siskot sulle
 niin kerran hehkuneet ois.
 Tämä kukkani ei sua loukkaa,
 sen antaja uupuu pois.

Runot