Mennyt päivä
Ikkunat verhoo jo illan
 harmaja hämy.
 Korvalla sillan
 laannut on ratasten rämy.

 Rientäjän kaukana tiellä
 viimeisen näen.
 Liinako vielä
 vilkahti ahteessa mäen?

 Häipyjät taa näkörannan –
 keitä ja kunne?
 Maantien sannan
 jälki ei mainita tunne.

 Ahdistaa sydänalaa
 pistävä piina:
 milloinka palaa,
 milloin, se leikkivä liina?

 Nään läpi kyynelten hunnun
 taivahan rannan.
 Tuskaisen tunnun
 kauan ma rinnassa kannan.

 Näin alas auringon rattaan
 vierivän äsken,
 palajamattaan,
 kuinka jos kutsun ja käsken.

 Näin punahunnun, mi väikkyi
 äärellä illan,
 kauas mi säikkyi
 taa sinitaivahan sillan,

 meni, ah iäksi mennen,
 kuin meni päivät
 niin monet ennen,
 jotk’ elämättäni jäivät.