Yksin (Sarkia)
Sydän, kauemmas vaella ihmisten mukaan,
 näe: kuinka he käy, erillään, käsityksin,
 kokonaan ei toistansa tuntene kukaan;
 lie osansa unhoitus taikkapa maine,
 sisimmässään kaikki he jäänevät yksin..

 Meren aavalla tunne ei lainetta laine,
 saman aallon-kohtalon kaikki vain sai ne,
 ne nostattaa sama salainen paine
 syvän sylistä hetkeksi, vaipumaan
 ne tuomiten taas, heti haipumaan –
 alas ahmaa ne taas syvä, suunnaton aine,
 ne hajoaa kohta kun hahmonsa sai ne.

 Sama orpous on puun miljoonan lehden
 osa yhteinen. Käy läpi oksien tuuli –
 huminassa ken yhden kuisketta kuuli?
 Puu yhteinen kumminkin kaikkia kantaa
 ja puusta ne puhkes ja puulle ne antaa,
 joka ainoa näin elontoimensa tehden
 kesän helteisen hetken ne tuulessa soutaa,
 putoaa, maan mullaksi muuttua joutaa.
 Erillään, limittäin, hajallaan, sylityksin
 eli, kuoli ne yhdessä – yksin, yksin..