Linnalaulu
Kaartaa meitä kauhun kansat,
    saartaa Louhen longat,
 koikkuu korpit päällä päämme,
    voihkaa tuulten vongat
 linnaa, jonka lippu nousi
    sydäntämme liki,
 jonk’ on eestä elää, kuolla
    ihanteemme iki.

 Milloin myrsky mylvähtävi
    Suomen linnan suuren?
 Silloin kun on aika nousta
    jälleen Väinön juuren.
 Milloin kohoo korven kosto,
    vallaltansa vapaa?
 Silloin koska loukataan
    maan mieltä, kansan tapaa.

 Tietävät sen tundran tuulet.
    Tiedämme sen työssä,
 muistamme tään heimon murheet
    päivässä ja yössä,
 myös sen rinnan riemuhetket
    lyhvet, mutta laajat,
 viirit lain, työn, laulun,
    vapautemme vaajat.