Auringonlasku (Uotila)
Punahehkuinen aurinko astuu
 Meren väljälti värehtivän,
 Hopeaharmajan helmaan;
 Rusosiipiset ilman-immet
 Sitä seuraavat; ja vastapäätä,
 Syyshämyisen pilvihunnun alta,
 Surun uurtamin, kalvahin kasvoin,
 Käy esihin kuu,
 Ja takana tämän, säkeneinä
 Sumusankeina, tuikkivat tähdet.

 Sinitaivoa kirkasti kerran
 Avioisessa liitossa
 Naisjumala Luna ja miehinen Sol,
 Ja ympärillä pyörivät tähdet,
 Nuo pienoset, puhtahat lapset.

 Mut kierot kielet kuiskivat kyitään:
 Sait riitaan ja eroon
 Parin korkean, loisteliaan.

 Nyt päivät päähän, yksin ylpeillen,
 Tuoll’ ylhäällä aurinko astuu,

 Ja uljaat, onnen ohjimat miehet
 Sen kiiltoa kiittelevät.
 Mut öisin
 Taivaalla kulkee Luna,
 Tuo äitirukka
 Kera orpojen tähtilasten;
 Surumielin hän vienona välkkyy;
 Runoniekat ja lempivät neidot
 Hänt’ylistävät lauluin ja kyynelin.

 Hempeä Luna! Naisekkaana
 Yhä lempii hän kaunista miestään.
 Yön tullessa, väristen, kalveten,
 Hän pilvenharsosta pilkistää,
 Ja katsoo poistuvan puoleen,
 Ja mielivi hällen huutaa: «Käy!
 Käy luo ikävöivien lastes –»
 Mut uhkean auringon,
 Nähtyä vaimonsa,
 Luo tuska ja suuttumus
 Punan purpurat poskille,
 Ja heltymätönnä hän syöksee
 Vesikylmälle leskenvuoteelleen.

 Kierot, kuiskivat kielet
 Siis tuottivat turmiotaan
 Ikijumalillekkin.
 Ja jumalaraukat, tuskia täynnä,
 Nyt taivasta tannertavat,
 Rata lohduton, ääretön eessä,
 Ja eivät Voi kuolla,
 Vaan kantaa raastavat
 Kiiltoista kurjuuttaan.

 Minä taasen, ihminen,
 Maan matala istukas, kuolemanlahjainen,
 En enää vaikeroi.

Heinrich Heine

de:Sonnenuntergang
ru:Закат солнца (Гейне/Михайлов)