Kesälämmintä
Oli luodut jo uupua lämpimään..
 Vain räystäillä pääskyset ilakoi,
 peru kukki, ja aamuin, illoin
 separaattori hyrräten soi.

 Ja maailman rantoja rämpimään,
 sitä onnea nähden ja kuulostain,
 talon kohdalla kyltyi silloin
 vesikeuhkoinen kulkijain.

 Kovin rinnasta kehno ja jaloistaan,
 mut työhön tarjousi pystyin päin:
 ”Toki kermamyllyn kampiin
 kädet tottuvat vähittäin!”

 Viran sai. Ja parhaista paloistaan
 veroherkut hälle varata ties
 talon Ainikki, – ruokaisampiin
 yhä ruokiin pääs pätö mies.

 Vain kampia väänteli verkalleen,
 lasin kermakultaa jo kumottuaan
 kädest’ antajan armahaisen,
 – etupalkkana lauluistaan.

 ”Toki huolisi Ainikki Erkalleen,
 hyvin juottais sen, hyvin lihottais,
 toki hoivissa hellän naisen
 viel’ eläjä miehestä sais!”

 – Mut ehtipä syys, – mihin arkenit,
 mihin onnes portilta säikyit pois,
 mikä pimitti, koito, sun mieles,
 kun mies sinust’ tehty ois –?

 Vilunauris, vihdoin sa tarkenit,
 kesän kerrankin tuta, tallus, sait,
 – nyt on maantie, heinäpieles
 syyskotisi – niitäkö hait?

 Veti pois sua –. Liioinko lihosi
 jalo muotosi? Liioin kohennuit?
 Vai vapaata säälit kättäs?
 Pulun lempeä paljoksuit?

 Varo kätesi, vertynyt ihosi,
 älä sankaritietäsi lempeen myö,
 – ja siedä sääleilemättäs
 madon työtä, mi kohta sun syö!