Joudu, kevääni!
Tuossa niityt, kummut, kukkulat,
 Lammit, laaksot, seudut rakkahat!
 Täällä hetket herttaisimmat,
 Aamut vietin armahimmat
 Kevätpäivän kerjetessä
 Kultaisen.
 Sydän virkein virkovasta,
 Luonto kauniin kasvavasta,
 Tuoksu tuorein puhjetessa
 Kukkasen.
 Riemuten ilmojen korkeuteen
 Lentävi leivonen, kirkkauteen!
 Käki kukkuu. Nukkapäisen
 Nurmen poikki polvinen
 Rientää puhdas puronen
 Luokse lammin välkkyväisen.

 Tuoss’ on selkä sadoin saarineen,
 Niemineen ja sulo-salmineen!
 Lemmen aamun alkaessa,
 Päivän kullan koittaessa
 Yli seljän siintäväisen
 Soutelin.
 Kevätluonto loistavainen,
 Päivä kirkas hohtavainen;
 Katse neidon lempiväinen
 Kirkkahin! – –
 Lahdella lapsien laulelevan
 Kuulen ja paimenten soittelevan.
 Sinikaaren korkeutta
 Veden kalvo kuvastaa,
 Ilman ranta heijastaa
 Luonnon kaiken kauneutta.

 Ihme kumma! – Ovi aukenee,
 Oven suussa usma uhkuilee!
 Liisa tulee lumisena,
 Puita kantaa kuuraisena;
 Panee niinkuin pakkasella
 Lämmitä.
 Eikö jäässä ikkunani? –
 Huu! Kuin vilu ruumiissani!
 Täytyy säällä tämmöisellä
 Väristä.
 Ulkona tuulevi, tuiskuelee,
 Nurkissa pakkanen paukkaelee!
 Kevät kaunis! – Olla taisit
 Kurjan mielen kuvitus,
 Huolissani huovitus –
 Kohta jälleen tulla saisit!

B. F. Salonen
Runot