Manlius Torqvatukselle
Hanget poissa jo on, palajaa taas nurmien nukka,
 Puhkevi lehtiki puun:
 Muuttavi muotons maa, joet äyräittens ohi kiitää
 Jällehen laskeuvat.
 Gratia nymphein kanss’ sekä kummankin sisarensa
 Johtavi tanssia taas.
 Ett’ olevaist’ ei oo, muistuttaa vuosi ja hetki
 Kuin sulopäivyen vie.
 Läntönen kylmät hautovi pois, kevähän kesä jälkeen
 Rientävi, kuihtuva kuin
 Antimians tuo runsas syys, sitä joutuen talvi
 Taana jo seuraelee.
 Kuitenkin välehen kuut taivahan tappiot korjaa:
 Mut me kun vaivutahan,
 Miss’ isä Aineias on ja Tullus ja Ancus, me ollaan
 Tuhka ja varjopa vaan.
 Päivän tään, kuka tietää, suovat vieläkö summaan
 Huomenia jumalat?
 Kaikki kun nautintoos kulutat, perijän sepä kättä
 Ahnahan välttäelee.
 Kerta kun kuolema saa sekä Minos tuomion susta
 Lausuvi kiittelevän,
 Ei suku, Torqvatus, sua, ei puhelahjasi auta,
 Eikä sun hurskautes.
 Ei Manan tuo Diana majoilta Hippolytusta
 Kainoa maan elämään.
 Tuonelan kahleit’ ei These’us voi katkoa yltä
 Rakkahan Peiritho’on.

1890.

Horatius

fr:Ode IV.7 - À Torquatus
la:Carmina (Horatius)/Liber IV/Carmen VII
hu:Manlius Torquatushoz