Kultakala lasikellossa
Oi kaukainen vieras, miksikä sa
 kiinn’ annoit itsesi saavuttaa?
 Lasiseen tähän kellohon loistavaan
 miks’ vaihdoit laajan meresi pois,
 mi sinulle tuttuna ollut ois?
 Nyt myrskyn et pauhua kuulekaan.
 Täss’ aalto ei koskaan vaahtona käy.
 Haikaloja tässä ei myöskään näy.
 Ei täss’ ole pelkoa ensinkään.
 Et koskaan kärsi sä nälkääkään,
 sill’ leipää sulle ma murennan
 ja kiinn’ otan kärpäsen lihavan.
 Ja silloin uit veden pinnallen
 ja siepaten kiinn’ otat kärpäsen.
 Sun kultainen ruumiiskin lasin alta
 niin usein näyttävi suuremmalta.
 Kas, siinä sa voit nyt kuin kuningas.
 Ja vieläkö muistatkaan kotias?

 Mut vanki sa vaan olet kuitenkin,
 ja vaikkapa kaikkia saisitkin,
 niin turvasi, rauhasi, myös ravintos
 riemuiten sa vaihtaisit kotohos.
 Sä myrskyhyn lähtisit mieluisammin
 ja haikalan saalihiks’ kernahammin,
 kuin vankina täss’ eleleisit vaan,
 vapauttasi kaihoten ainiaan.

P. Cajanderin tarkistaman Luonnon kirjan suomennoksen (1886) mukaan. Runo ei aluksi (1856) kuulunut kirjaan.

Paavo Cajander
Zacharias Topelius