Pienet puutarhurit
On paahtava päivänkilo,
 on päivä heinäkuun.
 Nyt raikaa ilmassa ilo
 ja laulaa lehvät puun.

 Ja Tauno ynnä Heikki
 on kotitarhassaan.
 Ja siinä työ ja leikki
 käy yhtä mieluisaan.

 He siellä maata muokkaa,
 pois kivet vääntävät.
 Ja lapiota, kuokkaa
 he innoin käyttävät.

 Ei aikaa – tanner karu
 Jo puhkee kukkihin.
 Niin on kuin kaunis taru
 tää toimi tarhurin.

 Vaan äidin kukkalava
 jo nääntyy janoissaan,
 siis sit’ on juotettava –
 kas Heikkipoikaa vaan!

 Hän suihkun kirkkaan antaa
 nyt sille kannustaan.
 Ja Tauno toista kantaa,
 saa hennot virkoomaan.

 Oi, armas oma soppi,
 pien’ tarha lapsuuden!
 Sua rakastamaan oppi
 jo sydän poikasen.

 Se tunne vuotten taaksi
 sun tietäs seurailee.
 Ja kerran isänmaaksi
 tuo tarha laajenee.

1927.