Syksyllä (Favén)
Jo lehti puusta lankeaa
 Ja tuul’ on kylmä vallan,
 Jo nurmen ruoho kellastaa.
 Se työtä ompi hallan.
 Se värinsä vei ruoholta
 Ja mehun kuivi kukasta.

 Kas kuinka ompi kirjava,
 Pellervon yrttitarha,
 Se yhtäkaikk’ on kaunista
 Vaikk’ on pois’ suven valta.
 Myös syksyn kulma suloista
 Voi luoda, vaikk’ on ankara.

 Kainosti päivä katselee
 Nyt pilven haljelmasta.
 Se aamuin kauan uinailee
 Ja loppuu lounahassa.
 Yöt ovat pitkät, pimeät
 Ja päivät ovat hämärät.

 Oi, pimeäksi pohjola
 Jo taasen alkaa käydä
 Kun päivä, kulta loistava
 Ei säteitänsä näytä.
 Nyt luonto kaikki kolkko on
 Kuin väsynyt ois kuolohon.

 Vaan kyllä kerran koittavi
 Taas päivä korkeemmalta.
 Se silloin ompi virkumpi
 Kuin väistyy talven valta.
 Silloinpa uuden elon saa
 Taas luonto, mi nyt uinahtaa.

A[ugust]. F[av]–én.

Lähde: Tampereen Sanomat 1.2.1879.

August Favén
Runot
Tampereen Sanomat
1879