Kahden puolen rajalinjaa
Kahden puolen rajalinjaa
 samat vaarat kiertää,
 samat kosket kohisee
 ja samaa virttä viertää.
 Kahden puolen rajalinjaa
 samat kukkuu käet,
 konsa kevät humisee
 ja viherjöivät mäet.

 Kahden puolen rajalinjaa
 sama korpii huokaa,
 sama kansa vartovi:
 jo meille päivä tuokaa,
 kahden puolen rajalinjaa
 elon lupa suokaa,
 elon ilo, kodin onni
 selvä, suuri luokaa!

 Meill’ on mieli yhteinen
 ja yksi meissä veri,
 taatoiltamme, maammoiltamme
 jokainen sen peri;
 peri kansa Suomen puolen,
 kansa rajan takaa,
 laulun onnen, kannelsoiton,
 missä mieli vakaa
 itkee alla kyynelten
 ja haastaa samaa kieltä,
 huokaa itkuvirttänsä
 se kalmistoinsa tieltä,
 taikka saattaa morseinta
 se poies maammon luota,
 polkee pitkin pitkospuita
 määrätöntä suota,
 taikka juhlii lempimielin
 sankarsulhojansa,
 tanssii päivän, laulaa viikon
 heimojuhlissansa.
 Mut’ ei konsa lannistu,
 ei kontioita pelkää,
 uhmaa talven tuiskussakin
 vuorta, järvenselkää,
 sillä sill’ on tiedossansa
 luotteet lujimmaiset,
 syntysanat suurimmat
 ja taiat taivahaiset.
 Niitä oppi lapsena jo
 polvenkorkuisena,
 taikka lauloi mannun henki
 karjan paimenena,
 lauloi ilma, velloi vesi,
 kaartui kaunis taivas:
 Ota taiat, luonnon taiat,
 vaimentele vaivas,
 opi itse Ukolta
 ja uhrikuusikoista,
 varvikoista valitse
 ja unten unelmoista.

 Noin ne sulle kuiskivat,
 noin puhuu korpihonka,
 lausuu Luojan taivahalta
 päivä, pilvenlonka:

 Itse tääll’ on ylettävä,
 tahdoin, taikavoimin,
 kohottava korven tieltä
 töin ja kovin toimin,
 ristit tielle rastittava,
 pilkat selvät puihin:
 tästä käyös, karjalainen,
 älä luota muihin,
 älä oudon veljeyteen,
 älä valheen hurmaan,
 joka voipi viekotella
 vilppiin, velisurmaan,
 hukuttaa, kuin painuu päivä
 meren helmaan hiljaa,
 taikka niinkuin halla niittää
 kypsyväistä viljaa. –

 Näin on koskien kohina
 kaunoisessa Karjalassa,
 näin soi laulu puussa, maassa,
 kautta kaiken ilman kannen,
 näin on myös hyvä Jumala,
 itse Ukko ylimmäinen
 taivot kaikki kirjaellut
 tulin tuikkivin, pyhäisin,
 lupauksin lujin, selkein:
 Ei koita konsana aamu,
 valkene se päivä valju,
 jolloin kaatuis kaunis kansa,
 sortuisi sorea suku,
 niinkuin suohon suopetäjä
 taikka kankaalle kanerva
 yli kulkea isoisten,
 tallata pahanhaluisten,
 jos on kansan sydämessä
 uskallus unelmihinsa,
 toiveisiin totinen usko
 niin teossa kuin menossa,
 niin olossa kuin elossa
 kautta kaiken heimon heljän,
 vapaiden kuin vainotuiden,
 orjain kuin parasosaisten.

 Minkä kerran kaatuu kansa,
 kaatuu se itsensä kautta,
 minkä sortuu ja sumenee,
 senpä uupuu uskossansa,
 pettää perunsa pyhimmät.

 Niin minä Karjalan näen,
 niinkuin helmen yhtenäisen,
 heleän, heloittavaisen,
 sileän päältä ja sisältä.

 Onpa tuo suruista saatu,
 murenista muovaeltu,
 kyynelhelmistä koottu,
 tuuditeltu rinnan alla
 sydänhaavoissa syvissä,
 rikastettu riemumielin
 elon päivyen iloissa.

 Takoi tietäjät totiset,
 heimon valtavanhimmaiset,
 helkkyi laulu, kaikui kannel,
 ylimpänä Herran henki
 soi kuin siunaus hymisten. –

 Kasva aatos, heimon aatos,
 syvihin sydänverihin,
 niinkuin juurtuu hongan juuret
 alitse rajalinjojen
 toinen kiinni toisehensa,
 toinen toistansa tukien
 alla maan, helmassa mannun!
 Siitä kerran kukkalatvat
 oksat onnensa löytävät,
 kättä hyvää käppäsevät.
 Yllä latvain yhistettyin
 heläjääpi Herran ilmat,
 soivat suurtuvat sävelet.

 Silloin on ummessa raja.

 Eikä avata ikinä!