Kadonnut Helmi
Pois hämär’ illan pakenee;
 Tuo ruunu kiiltäväinen
 Jo öisen huoneen valaisee
 Ja Helmi säihkyväinen.

 Kuin ilma, läpi hohtava,
 Kuin päivän säde, kirkas;
 Ei pienintäkään pilkkua,
 On niin tuo Helmi puhdas.

 Taas kerta saliin pimeään
 Niin tuun, käyn ruunun luokse
 Ja isken tulta kynttilään
 Ja ihailemaan juoksen.

 Ma seisoin huoneen seinällä
 Tähtäilen Helmen kohtaa,
 Vaan kauheasti himmeeltä
 Nyt kynttiläiset hohtaa.

 Ja lasihelmet, särmiöt
 Ei murra valovirtaa,
 Ei kaaren väri-ilmiöt
 Kaunista särmäin pintaa.

 On Helmi poissa! hukkunut! –
 Voi seikkaa katkerata! –
 Ei lasit jaksa hehkua,
 Ne kaipaa valkeata.

 – Sä konna! – varas! – ryöväri!
 Kun voit noin julma olla.
 Niin nielköön sinut helvetti
 Ja syököön turmiolla!

 Sä Helmen meidän ruunusta
 Veit; – konsaan et saa nähdä
 Sä Taivaan Herran kasvoja,
 Vaan katumusta tehdä

 Saat vuotta tuhat miljoonaa
 Paikassa kauheassa,
 Vaan sittenkään ei toivoa
 Sull’ käydä rauhan maassa! –

 Yks’ lausui: ”Helm’ ei ollut se,
 Ol’ kultaa Ivalosta”, –
 Sä viekas konna, vaikene!
 Tai – varkaan tuomiosta!

 – On nuorukainen kuihtunut,
 Hän suree Helmiänsä,
 Ja ruunu aikaa sammunut
 On hänen vierestänsä.