Varoituksia Amerikasta/2
Yksi sanoo kirjoittaneensa kaksi kirjettä, eikä saaneensa
vastausta, joka hänen kylläytti enään kirjoittamasta;
toinen sanoo: ei minun omaiseni enään elä;
mitä minä kirjoittaisin; kolmas sanoo minä menen
ensi kesänä Suomeen; en minä enään kirjota, ehkä
hän noin on sanonut viime kymmenen vuotta; neljäs
on niin saanut kyllänsä isänsä maasta, että sen pitää
ikäänkuin sitä ei oliskaan, ehkä todesti hän ei ole kodolleen
vertaa löytänyt.

Olempa useamman tavannut (ei tällä suunnalla
Amerikaa), jotka ovat kotoaan arvollisesta suvusta ja
nuoruudessaan ohjatut isoon oppiin, mutta käytettyänsä
kaikki oppinsa turhaan ja annettuaan mailman
vietellä heitänsä alhaiseen ja viheliäiseen tilaan, eivät
he luule, että ovat enään keltään kaivatut, eivätkä
luule, että heidän kirjeensä voisi ilahuttaa ketään; siis
ei ne kirjoita.

Oma syyni, arvoitetut lukijani on vähä näistä kaikista
mitä olen maininnut, mutta enin syy on, että
viime neljä vuotta aikani on ollut hyvin tärkiä tulla
parempaan käsitykseen tämän mailman tutkistelemisessa,
kuin olen tullut siihen valkeuteen, että ikä on
aikaa ja aika on oppia, ja oppini nuoruudessani oli
hyvin vähäinen; sillä vähävaraisuus ei sallinut aikaa
käydä oppihuoneessa, vain täytyi ruveta taivuttamaan
itseäni työhön, ansaitakseni jokapäiväisen leipäni.
Haluni on tosin ollut kirjoittaa, mutta näin
olen jättänyt tämän hupaisen ja ensimmäisen työn viimeiseksi.

Allamainitussa paikassa, missä on asuntoni, on
aljettu asumaan noin 20 vuotta sitten valkeilta ihmisiltä.
Paikkakuntamme on tosin jo lukemattomat ajat
asuttu Indianeilta, jotka vielä piirittävät kylämme
yltä ympäri; vain he kuin ovat niin hajallaan ympäri
maata, ei heidän paljoutensa ole kumminkaan
tarpeeksi tekemään mitään kapinaa valkioita ihmisiä
vastaan, ehkä he sen mielellään soisivat. Noin pari
kuukautta sitten, pienessä maankylässä, noin 200 Englannin
penikulmaa täältä, Indianit nostivat kapinan
ja surmasivat parikymmentä valkiaa sa sen paikan
kirkkoherran; ja usealta haaralta maata kuuluu heidän
pieniä kapinoitaan alituiseen. Ehkä voimakas kruunumme
koettaa heitä asettaa, tahtoo kumminki olla
mahdotointa saada heitä heidän metsä-elämästään sivistymään.
Toivon saapani vasta kertoa enempi heidän
olostaan ja elämästään, jos arvoitetut lukijani
niin haluaisivat.

Tänä vuonna maamme on kohdattu kolmelta erityiseltä
maanjäristykseltä, jotka kaikki tapahtuivat noin
neljän kuukauden sisälle. Ei suunnallamme maata
tunnettu erityisesti raskaasti; tunsimme kumminkin
luonnon voiman liikkeen. Ilmamme viime 
oli alituista vesisadetta, jota pitkitti neljä kuukautta,
joka on talvemme pituus. Ei ollut monta kuivaa
päivää; niin on myös keväimemme kesästä ollut sateinen
ja tuulinen, niin että kalastus, jota usiampi
tekee työkseen tällä lahdella, on ollut jotenki vaikiaa,
ja yksi mainittava tuuli, joka oli huhtikuussa, teki
noin 100,000 dollarin vahingon ainoastaan kalamiehille.
Lahtemme on täytetty kaikenkaltaisilla kuorikaloilla,
ehkä ainoastaan yhden kaltaisia pyydämme, nimittäin
oysters (ostreneita), joita kasvatamme pelloissa.
Lahdella, missä vesi heittää ne kahdesti vuorokaudessa
kuivilleen, kyllä heidän viljelyksensä on hidasta;
sillä ottaapa kolme ja neljä vuotta, saada täysi
kasvoinen kuorikala; mutta näitten viljely on hyvin
maksavaa, sillä mainitut kalat ovat hyvin arvosta
varoissa olevain ihmisten pöydällä Kaliforniassa, ja
heidän kultansa voipi ne täältä käsittää. Tällä tavoin
kaivamme kultaamme Kaliforniasta, johon on
700 penikulmaa paikastamme.

Luulen jo vaivanneeni teitä, arvolliset lukijani,
kyllin minun kirjeelläni, ja jos tietäisin lukijani ei
kylläyneen, niin iloni olis jatkaa ja terveyttää vielä
kallista isänmaata muutamilla riveillä sen sanomissa.

Todesti olen kaukana ja tiedän, että tunteeni, joita
kannan rinnassani, ovat monelle tuntemattomat; sillä
usein astuu mieleeni se aamu, jolloin aurinko näytti
silmiini viimeisen haamun kalliista isänmaasta. Sen
kesän ruohosta viheriät mantereet ja aalloista vyöryvä
rantansa oli viimeinen näköni, jolloin todesti
murretulla sydämellä sulin silmäni ikäänkuin ijäiseen
, enään katsomasta niin kallista nuoruuden asumaani;
ehkä murrettuna, kuitenki koettain pois mielestä
poistaa monta niin kallista muistoa.

Ja toinen päivä ja toinen auringon valo ei enään
tuonut silmiini tätä näkyä. Nyt tuntuu ikäänkuin
kallis isänmaa olis ijäti silmistäni peitetty. Ja sen
muisto voipi ainoastaan minun ja puolisoni saada
pitkään puheesen täällä uudella maalla. Lopetan kirjeeni,
toivottain onnea ja myötäkäymistä kaikille, ja
suurin toivoni olis, että totinen kristillisyys levenis
niin siellä kuin se levenee täällä, ja että seurattua totista
valkeutta tässä elämässä voisimme tavata toinen
toisemme vielä kerran siinä uskovaisille valmistetussa
rauhan majassa, jossa yhteytemme on loppumatoin.

1873
Oulun Wiikko-Sanomia