Kotoinen onnellisuus
Sä, mi lausuit: «Lapsi mainen,
 otsas hiessä tee työs!»
 Näin Sä itse: «Mies ja nainen
 olkoot yksi,» lausuit myös.
 Aika rientää ahkeralta
 Herran taivaan valossa,
 aika tuntuu armahalta
 omain kanssa kodissa.

 Illoin, aamuin suomistasi
 rakkahista kiitos Sun!
 Illoin, aamuin kunniasi
 julistaa he kanssa mun:
 vaimo, joka harmain hapsin
 viel’ on yhä seurani,
 sua ylistääpi lapsin,
 joille jakaa leipääsi.

 Päivän puuhiin iloisesti
 lähden luota vaimoni,
 halpaa ruokaa riemuisesti
 nauttii lapsilaumani;
 pöydän luona vesat tuoreet
 seisomassa nähdä voin;
 Herran teille mielet nuoret
 ohjaa hurskas puolisoin.

 Vanhemmat me rakkahasti
 rauhaisina istumme,
 katsoen kuin joutuisasti
 vaurastuvat lapsemme.
 Aamuin, illoin hartaudessa
 rukoilemme, ett’ei vaan
 meidän heiltä puuttuessa
 sua heiltä puuttuiskaan.

 Sä, mi ristin kivut kannoit,
 omiasi muistaen,
 ystävälles äidin annoit,
 äidillesi poikasen;
 pidä huoli hellä heistä,
 heidän orvoiks tultuaan;
 ken myös yksin jääpi meistä,
 häntä hoida murheessaan!

 Ero tulee puolisosta,
 veljestä; vaan taivahass’
 on taas koti. Toivon’ nosta
 sinne, elon Ruhtinas!
 Elo tää on lyhyt uni;
 siellä vast’ on kotini;
 siellä löydän kaivattuni
 autuaina ijäti.