Oi terve, Magyar!
Oi terve, Magyar, jalo pustan mies!
 Sua veljesi tervehtää.
 Jo mainehen luo sinun kulkee ties,
 Minun viel’ olon’ oudoks jää.

 Kun soi sotatorvesi, ratsus kun
 Sotakentällä hirnahti,
 Jo ympäri mait’ urotöitäs sun
 Huhu kaukainen kanteli.

 Vaan pois sotasoihdun sä sammutit,
 Elämää opit rauhaisaa:
 Sä auralla pelloksi perkailit
 Heti maatasi viljavaa.

 Ja kunnahan rinteellä helle saa
 Rypäleesi jo hehkumaan;
 Sen nestettä maistaen, kaiuttaa
 Runoniekkasi kanneltaan.

 Ja pustalta pustalle hurmaavat
 Säveleet tulistuttain saa –
 Vaan kauvaksi kiirivi kaiunnat
 Ihastuttaen maailmaa.

 Mut tuntematonnapa Suomenmaan
 Minä korpia raivailen
 Ja kontion kanssa mä painin – vaan
 Kuka muualla huomaa sen?

 Maat kaukaiset kerranpa peljätti
 Sotaratsuni temmellys:
 ui meren poikki – jo valtasi
 Koko maailman hämmästys.

 Vaan kunnian kentällä synnyinmaan
 Unohuttanut hänkö ois?
 Ei, taas ikävöi se jo Pohjolaan
 Tyveneen pian sieltä pois.

 Tään maan tosin vierahat hylkäjää:
 Perin halpa se heistä on,
 Vaan mulle on herttaisin, armain tää –
 Koti kultainen, verraton!

 Tääll’ lehtojen siime ja kunnasten
 Sinisyys mua riemastaa,
 Oi, tääll’ ikihonkapa huokaillen
 Minun huoleni ilmi saa!

 Oi, miss’ sini taivahan kuulaamp’ on,
 Suvi-yö valoinen on näin?
 Miss’ yhtyvi tähtien loistohon
 Palo hulmuva talvissäin?

 Soi sorjana kuohussa koskien
 Sävel kantelon kaikuvan –
 Vaan sen sulosoittoa kuullellen
 Minä mainehen unhoitan.

 Oi terve, Magyar, jalo pustan mies!
 Sua veljesi tervehtää.
 Jo mainehen luo sinun kulkee ties,
 Minun viel’ olon’ oudoks jää.

Runot
Uno von Schrowe