Tyvenessä
On meri kolkon harmaa, pilvet riippuu
 kuin repaleiset harsot päissä mastojen.
 Me kaikki liikumme kuin houreunta nähden,
 pään päällä veltot poimut purjeitten.

 Olemme jossain tuntemattomassa,
 ei täällä ole laiva käynyt milloinkaan.
 Olemme tyvenessä olleet ikuisuuden,
 ja väsyneet jo tuulta toivomaan.

 Me horjumme, kuin uni pirullinen
 jo kaiken voiman ruumiistamme vienyt ois.
 Ja oudon meren harmaa, kuolleen harmaa vesi
 on vankila, jost’ emme pääse pois.

 Kuin keulakuva puisin, tyhjin silmin
 tähyillen taivaanrantaan tuntemattomaan,
 niin tuijotamme partaan yli tyyneen veteen.
 Ja tuuli viriä ei milloinkaan.