Karhun kirje Suomenniemeltä 18 8/6 89
Ikävällä olen jo kauvan odottanut kirjoituksia Suomenniemeltä vaan turhaan. – Tuo on minusta ei muuta kuin ihmeteltävää, että nuoret kirjurit halveksivat niin sanomalehtikirjallisuutta, sillä tiedän hyvin että kynään kykeneviä on kunnassamme jo usiampia, jotka voisivat paljon virkeämmin latoa sanat arkille kuin millä vanha parka. – Nytkin on ajan vaivat sekä muut levottomat puuhat pidättäneet päivät sitten pääsiäisen, eikä olisi tainnut tulla kynään ryhdytyksi nytkään ellei viime pyhänä olisi yläilmoista tullut niin harmillista vaikutusta, joka kaivelee sydämmeni sisimmät ontelot ja huokoset. Lukia voinee ajatella, että kuinkahan tuo on mahdollista noin huolehtia ylimysten virkavirheistä; mutta kuin tuon asian selitän, niin en luule olevan vaikian arvata asiaa mahdolliseksi.

Tämä harmi tuli minulle läänimme (Viipurinläänin) hallituksen surkuteltavasta kielenkääntäjän puutteesta. – Sillä viime pyhänä siltavouti Elis Karhu näytti minulle lääninhallitukselta tullutta ihan umpi ruotsalaista virkakirjettä, johon oli ruununvoutimme, assessori Holm myötä kirjoittanut suomeksi, että: Kuntakokouksen esimiehen piti sisällöstä tiedon saatuaan allekirjoittaman todistus siintä. Tuossapa äijää koeteltiin onko äsken nauttinut sitä ainetta joka ennen oli minulla ruotsin suomentajana ja päin vastoin. – Siltavoutimme koetti vallesmannin selityksen mukaan esittää, että siinä on käsky viinaverorahoista pitämään uutta kokousta ja kuinka. Mutta kirjeen sisältöä ei tuntenut hän enempi kuin minäkään. Ja minä poloinen kirjoitin alle että: ”Siltavouti Elis Karhun selityksen mukaan olen Kesäkuun 2 p:nä 1963 tämän kirjeen sisällöstä tiedon saanut”. Mutta nytpä tuleekin ”Na-blit-sho” millä perusteella kokous pidetään ja pöytäkirja kirjoitetaan voipi tulla laiton en tiedä, mutta kenen on vika sen jokainen täysijärkinen ymmärtää, ylimyksiä en saata sentähden moittia sillä heillä on laki ja valta minulta kurjalta tämän mahtavan viran riistää ylpeytensäkuoren kiilloitukseksi, sittenpähän voin vanhuuteni päivät viettää hiljaista yksityiselämää vapaana röyhkeäin lain rikkojien kamaloista pauloista, jota olen kaksikymmentä vuotta jo sitten samanlaisilla allekirjoituksilla väärin käyttänä omantuntoni loukkaukseksi. – Surkutella täytyy vaan tuota ylhäisten yksinkertaisuutta ja lujuutta, kuin he eivät ehkes meidän yksinkertaisten ja kurjain sieluja sääli noilla laittomilla vaatimuksillaan väsyttäessään, ovatko he koskaan aukaisseet sitä lehteä kristillisyytemme käsikirjasta jossa sanotaan esivalta on Jumalalta, ja hän joka ei koskaan lakiansa riko ei myöskään tahdo että jokun hänen käsialansa sen tekis. – Mutta kuin kristillinen esivalta joka on Jumalalta, näin rikkoo oman lakinsa ja oikein viekoittelemalla pyytää heikkoja alamaisiansa samaan rikolliseen törkeyteen, niin en voi muuta sanoa kuin: voi surkeutta ja voi kurjuutta mikä siitä seuraa sillä esivallan on täysi velvollisuus kurittaa lain rikkojia, vaan kuinka hän sen tekee ja kuinka se onkaan mahdollista että toisella kädellä suojella ja silittää, ja toisella pieksää samalla kerralla, ei, ei se ole luonnon lain vaatima se on vaan puolustusta ja ylen katsetta, jonka tosin paremmin tietävät ulkokullatut kiiltokuoret, kuin minä lika ja tomu.

Panen tähän nyt sen aikuisen lauseeni kuin oli Isäni elossa, joka on kahdeksastoista runoni.

Ruotsalaisista lähetyksistä kunnallishallitukselle v. 1879.

 Nyt on ihme ilmestynnä
 Sattuna Savon rajoilla
 Kuin on kunnon kuvernööri
 Liijan hauvaksi koonna,
 Niin on herrat herttasimmat
 Vivahtanna Viipurissa
 Ruotsin kiihkosta kovasti.
 Visseys on vahva mulla
 Kosk’ on kolmen viikon alla
 Jo nyt kolmasti koettu
 Ruotsin kielen kääntajätä
 Pienosen pitäjän eestä
 Esimiestä meikäläistä.
 Jopa taisin taka vuonna
 Vähän viskata venättä
 Sekä ruotsille rupesin
 Heittiö herrojen kanssa,
 Vaan en vielä virkakunnan
 Kiireitten kirjojen kanssa
 Voine vehkeitä vedellä
 Enkä suorin suomennella
 Kuin on äly äijän päästä
 Lyhyelle lypsähtännä
 Syntyessä sydän muassa
 Vanhan Karhun kartanossa.
 Vaan jos tarvis tulee mulle
 Vaikka ruotsin ronkelista
 Niin on ukko uunin päällä
 Isä vanha vaivaloinen
 Joutuen tosin tulepi
 Ruotsin suorin suomentaapi.
 Vaan se vaatiipi vakaasti
 Tosin taiden tarvitseepi
 Suomennoksen suoritusta
 Puolen ryyppyä riviltä.
 Enkä tuosta liljoin liene
 Isä ukkoa ivanna
 Sillä se on selvä aina
 Hyvin tunnettu tutuksi
 Ett’ on palkka parahampi
 Kuin se toimesta tuleepi
 Läänin hoidon hourioista
 Virkakuntien kuluista.
 Vaan en tuota taiden tiedä
 Enkä arvata osanne,
 Kukkaron hän vetääpi
 Mullen kohden kallistaapi
 Josta palkka paotasihin
 Suomennoksen suorittajan
 Jos sen ottasin esihin
 Kunnan miesten kummastella
 Että olen oudon kielen
 Ruotsin suomeksi sutannu
 Oman kodon kaulun alla
 Pienen palkan painamalla;
 Niin ois outo onnettoman
 Minun kohta jo käsissä
 Että olen paljon panna
 Penniä perättömäksi.
 Mistäs siihen sitte saanen
 Senlaisia selvikkeitä
 Ett’ on hallitus hakenna
 Minun tähän turmiohon
 En oo vielä vierasmiestä
 Tässä virassa vetännä
 Vaikka kohda kolmen luokan
 Olen läpi jo lukenna
 Kunnan asijoita ajanna
 Kunnan virka vanhimpana.

Antti Karhu.

Lähde: Lappeenrannan Uutiset 18.6.1889.

Antti Karhu
Asiatekstit
Runot
Lappeenrannan Uutiset
1889