15 12–13/IV 97
En tahtonut kansalle tuskia,
 en tahtonut vääryyttä, sortoa,
 en tahtonut kansaani kostaa.
 Minä tahdoin yöstä ja hallasta,
 minä tahdoin vieraasta vallasta
 tämän kansan jaloille nostaa.

 Mun käskyni kankailla Suomenmaan
 sai kodit liekkinä leimuamaan,
 sai soimahan sotatorven.
 Sain taistella kansaani vastahan,
 mut herättää tahdoin unestaan
 ylös kontion Suomen korven.

 Mun käskyni kankailla Suomenmaan
 sai veljet veljiä surmamaan,
 sai vuotamaan kansani verta,
 minä tahdoin sorrosta, vainosta
 ja taistojen taakasta, painosta
 ylös nostaa kansani kerta.

 Mun käteni kansalle Suomenmaan
 ei antaa saattanut apuaan,
 se armoton oli kuin rauta.
 Mut armoa aika ei sallinut se,
 ja armotonna myös minulle
 nyt aukenee äkkiä hauta.

 Nään sinne uskoni sortuvan
 ja toivoni Suomen kansahan,
 sen vapauteen, vastaisuuteen,
 en nousevan rautaista kouraa nää,
 joka kansani voisi jännittää
 ja herättää elohon uuteen.

 Valo vaipuu eloni auringon,
 pian yöhön pimeään peittynyt on
 sen sammuva iltarusko.
 Kun kalman vuoteelle painan pään,
 minä pirstoina toivoni suuren nään,
 nään sammuvan eloni uskon.

 Jo Manan neitoset maatavat,
 jo kalman tyttäret kaatavat
 tään kontion Suomen korven...
 Mut kulkaa ratsujen jyminää,
 oi, kuulkaa! Mistä on melske tää
 ja toitotus sotatorven?

 Minä kuulen tanteren töminää,
 maan perustuksetko järkähtää,
 minä kuulen kalsketta kalpain!
 Minä kuulen myrskyjen mylvintää,
 minä kuulen kuin raivoopi rajusää,
 minä kuulen sortuvan salpain!

 Minä kuulen sulavan Suomen jään,
 minä kuulen: nuijilla isketään,
 jo korven kontiot herää!
 Läpi vuosisatojen harsojen,
 sen kärsimyksien, tuskien
 näen: paistaa jo päivänterä.

 Minä näänkö vain haaveuniain,
 minä vuoteellaniko houraan vain?
 En, en, se uni se on totta –
 Mut katso, katso, ken se on, ken?
 Se käsi on kalman, tunnen sen! –
 Nyt saat minut luoksesi ottaa!