Oleanderisatu
Minä olen hyljätyn linnan
 pieni murheellinen neito,
 ja sinä olet suuri, väkevä sankari
 kaukaa ihmeellisestä maailmasta.
 Kenties olet jonkun kreikkalaisen jumalan poika.
 Olemme kulkeneet koko päivän
 loistavassa metsässä.
 Sinne on valunut kultaa taivaalta
 ja putoilee yhä oleanderinkukkia.
 Sinä ihana hullu,
 luulisi taivaan olevan viiniä täynnä!
»Olet liian säteilevä tänään», sanot,
»mieluummin katson suoraan aurinkoon.
 Ja niin pieni olet,
 sopisit oikeaan käteeni!»
 Ja silmäsi kiintyvät minuun
 täynnä jumaloivaa hellyyttä,
 ja minä katselen kättäsi
 väkevää ja kaunista
 ja minusta tuntuu,
 että ulottuisin suutelemaan sitä,
 jos nousisin varpailleni.