Tantaloksen tytär


1. 

 Paikallansa paasi vankka.
 Piirrot kirjaa lakeansa,
 muotojansa
 tuhatvuotten viirut.
 Tuli pouta, sade rankka –
 milloinkaan ei kiven kiirut.

 Helteen alla hiljaa hiiluu.
 Luo sen joudat kuutamalla
 kirkkahalla;
 kylmän kupeistansa
 huokuu, tuskanhiki kiiluu,
 niinkuin hautois harhojansa.

 Melkein niinkuin sisimmistä
 ähky kuuluis vankipolon.
 Korskan olon
 tytär Tantaloksen
 päätti moiseen kiveen, mistä
 varsat näy ei Helioksen.

 Niobe voi, loppus luisti
 nolosti. Mut isäs olit
 verta, polit
 lait ja ikisäännöt.
 Jumalat sun kiveen suisti.
 Siihen päättyi sääntöin väännöt.

2. 

 Seison vallitiellä yksin.
 Kaukana on Kentät Autuaitten,
 onnenmaitten
 häämettä ei tiellä.
 Sielun pimennoissa päälletyksin
 säkeet lepää murhemiellä.

 Niinkuin entisolioita
 kivenä suon kerroksissa makaa,
 niinpä takaa
 vuotten hehkuveren
 kevääs päiviä näät ihanoita,
 hajallaan kuin sälpä meren.

 Armonaikas hukkaan päästäin
 teit kuin vitkaan murhaa julmaa. Hyytyy
 ruumiis, tyytyy
 kohta neljään lautaan.
 Vaan ken sinut sääsi, ketä säästäin
 elävänä kivihautaan?

 Kylmikö sun kaukomaasi?
 Kateenkodat kohli? Taivaan vihaa
 koitko ihaa?
 Suttako vai kyytä
 sattui vastaan? Purtes puuskat kaasi?
 – Tuhoisin ain’ omaa syytä!

3. 

 Vankilassa lumotussa
 siten vuodet meni. Hämmästyen,
 hämmentyen
 nyt sä suuntaa kysyt,
 eespäin, taapäin? Määränpääsi kussa?
 Unilinna, vaiti pysyt!

 Huudat nyt, ei kukaan vastaa! –
 Haudassa jo omas kaikki makaa:
 arkun jakaa
 hyvä kääntyin puoleen
 huonon sopumielin. Mato kastaa
 kynää, tekee runon kuolleen.