Maamme kirja: 111. Sota valosta
[Kalevalan 47:nnessä ja 49:nnessä runossa.]

 Vaka vanha Väinämöinen
 kauan soitti kanteletta,
 sekä soitti jotta lauloi,
 jotta ilmankin iloitsi.

 Soitto kuului kuun tupihin,
 ilo päivän ikkunoille,
 kuu tuvastabän tulevi,
 päätyi päivä linnastansa,
 loihe latvahan petäjän
 kanteletta kuulemahan,
 iloa imehtimähän

 Louhi, Pohjolan emäntä,
 Pohjan akka, harvahammas,
 siitä päivän kiinni saapi,
 kuuhuen käsin tavotti;
 ne kohta kotihin saattoi
 pimeähän Pohjolahan,
 kätki kuun kumottaasta
 kirjarintahan kivehen,
 lauloi päivän paistamasta
 vuorehen teräksisehen,
 itse tuossa noin saneli:
 "Allös täältä ilman pääskö,
 nousko, kuu, kumottamahan,
 pääskö, päivä, paistamahan,
 kun en käyne päästämähän,
 itse tulle noutamahan!"

 Kun oli kuun kulettanunna
 sekä päivän saattanunna
 Pohjolan kivimäkehen,
 jopa vaikean varasti,
 tulen Väinölän tuvilta;
 sai tuvat tulettomaksi,
 pirtit valkeattomaksi.

 Jo oli yö alinomainen,
 pitkä pilkkosen pimeä,
 oli yö Kalevalassa,
 noilla Väinölän tuvilla,
 sekä tuolla taivahassa,
 Ukon ilman istuimilla.

 Vilu viljalle tulevi,
 karjoille olo kamala,
 outo ilman lintusille,
 ikävä inehmoisille,
 kun ei konsa päivyt paista,
 eikä kuuhuet kumota.

 Hauki tiesi hauan pohjat,
 kokko lintujen kulennan,
 tuuli haahen päiväyksen;
 ei tieä inehmon lapset,
 milloin aamu aikanevi,
 milloin yö yrittänevi
 nenässä utuisen niemen,
 jäässä saaren terhenisen.

 Nuoret neuvoa pitävät,
 ikäpuolet arvelevat,
 päätyvät sepon pajahan,
 sanovat sanalla tuolla:
 "Nouse, Seppo, seinän alta,
 takoja, kiven takoa,
 takomahan uutta kuuta,
 uutta auringon keheä."

 Nousi seppo seinän alta
 takomahan uutta kuuta,
 uutta auringon kehäistä;
 kuun on kullasta kuvasi,
 hopeasta päivän laati.
 Seppo kuuhuen kuvasi,
 takoi päivän valmihiksi,
 noita nosteli halulla,
 kaunihisti kannatteli,
 kuun on kuusen latvasehen,
 päivän pitkän männyn päähän;
 hiki vieri viejän päästä,
 kaste kantajan otsasta
 työssä tuiki työlähässä,
 nostannassa vaikeassa.
 Saipa kuun kohotetuksi,
 auringon asetetuksi;
 eipä kuu kumotakana,
 eikä päivyt paistakana.

 Itse vanha Väinämöinen,
 tietäjä iän-ikuinen,
 leikkasi lepästä lastut,
 laittoi lastut laaullensa,
 kävi arvat kääntämähän,
 sormin arvat suortamahan.
 Sanovi sanalla tuolla,
 lausui tuolla lausehelia:
 "Kysyn Luojalta lupoa:
 sano totta, Luojan merkki,
 juttele, Jumalan arpa,
 minne meiltä päivä päätyi,
 kunne meiltä kuu katosi"

 Toi arpa toet sanomat,
 sanoi päivän saaneheksi
 Pohjolan kivimäkehen.

 Vaka vanha Väinämöinen
 jopa iäksi jotta joutui
 pimeähän Pohjolahan.

 Astui päivän, astui toisen,
 päivänäpä kolmantena
 jo näkyvi Pohjan portti,
 kivikummut kuumottavi.

 Ensin huuti huikahutti
 tuolla Pohjolan joella:
 "Tuokatte venettä tänne!"
 Niin sanovi Pohjan poika:
 "Ei täältä, venehet joua,
 tule sormin soutimina."

 Siinä vanha Väinämöinen
 arvelee, ajattelevi:
 "Sep' ei miesi lienekänä,
 ku on tieltä myösteleikse."
 Meni haukina merehen,
 pian uipi salmen poikki,
 astui jalan, astui toisen,
 Pohjan ranialle rapasi.

 Niin sanovi Pohjan poiat:
 "Käypä Pohjolan pihalle,
 tules Pohjolan tupahan!"

 Meni Pohjolan tupahan.

 Siellä miehet mettä juovat,
 simoa sirettelevät,
 miehet kaikki miekka vyöflä,
 urohot sota-aseissa
 pään varalle Väinämöisen,
 surmaksi Suvantolaisen.

 Nuo kysyvät tullehelta:
 "Ku sanoma kurjan miehen?"

 "Kuusta on sanomat kummat,
 päivästä iki-imehet:
 minnes meiltä päivä päätyi,
 kunnes meiltä kuu katosi?"

 Pohjan poikaset sanovi:
 Tuonne teiltä päivä päätyi
 kirjarintahan kivehen,
 sielt' ei pääse päästämättä,
 selviä selittämättä.

 Silloin vanha Väinämöinen
 itse tuon sanoiksi virkki:
 "Kun ei kuu kivestä pääsne
 pääsne päivä kalliosta,
 käykämme käsirysyhyn,
 ruvetkamme miekkasille."

 Veti miekan, riisti rauan,
 tempasi tupesta tuiman,
 jonka kuu kärestä paistoi,
 päivä västistä välähyi,
 hepo seisovi selällä,
 kasi naukui naulan tiessä.

 Mentihin ulos pihalle,
 tasarinnan tanterelle.
 Siitä vanha Väinämöinen
 löip' on kerran leimahutti,
 listi kuin naurihin napoja,
 lippasi kuin liinan päitä,
 päitä Pohjan poikasien.

 Siitä vanha Väinämöinen
 kävi kuuta katsomahan,
 päiveä kerittämähän
 kirjarinnasta kivestä.

 Astui tietä pikkuruisen,
 niin näki vihannan saaren,
 saarell' on komea koivu,
 koivun alla paasi paksu,
 alla paaen kallioinen,
 yheksin ovia eessä,
 saoin salpoja ovilla.

 Keksi piirtämän kivessä,
 valeviivan kalliossa;
 veti miekkansa tupesta,
 kirjoitti kivehen kirjan
 miekalla tuliterällä:
 katkesi kivi kaheksi,
 paasi kolmeksi pakahtui.

 Vaka vanha Väinämöinen
 katsovi kiven rakohon:
 siellä kyyt olutta juovat,
 maot vierrettä vetävät.
 Leikkasip' on pään maolta,
 katkoi kaulan käärmeheltä,
 kourin koitteli ovia,
 salpoja sanan väellä;
 ei ovet käsin avau,
 salvat ei sanoista huoli.

 Silloin vanha Väinämöinen
 kohta lähtevi kotia
 alla päin, pahoilla mielin.

 Sanoi lieto Lemminkäinen
 "Miks' et ottanut minua
 kanssasi karehtijaksi,
 oisi lukot luikahtanna,
 takasalvat taittununna."

 Vaka vanha Väinämöinen
 itse tuon sanoiksi virkki:
 "Ei salvat sanoilla taitu,
 lukot loihulla murene."

 Meni sepponsa pajahan,
 sanan virkkoi, noin nimesi;
 "Ohoh, seppo Ilmarinen,
 taos kuokka kolmihaara,
 tao tuuria tusina,
 avaimia aika kimppu,
 jolla kuun kivestä päästän,
 päivän pääslän kalliosta!"

 Se on seppo Ilmarinen
 takoi miekan tarpehia,
 takoi tuuria tusinan,
 avaimia aika kimpun.

 Louhi, Pohjolan emäntä,
 Pohjan akka, harvahammas,
 siitti siivet sulkinensa,
 levahutti lentämähän
 poikki Pohjolan merestä
 sepon Ilmarin pajalle.

 Aukoi seppo ikkunansa,
 katsoi, kuin tulisi tuuli:
 ei ollut tulento tuulen,
 oli harmoa havukka.

 "Mit' olet otus hakeva,
 istut alla ikkunani?"

 Lintu kielelle paneikse:
 "Mitä seppo siitä laait,
 kuta, rautio, rakennat?"

 "Taon kaularenkahaista
 tuolle Pohjolan akalle,
 jolla kiinni kytketähän
 vaaran vankan liepehesen."

 Louhi, Pohjolan emäntä,
 Pohjan akka, harvahammas,
 jo tunsi tuhon tulevan,
 hätäpäivän päälle saavan,
 heti loihe lentämähän,
 pääsi poies Pohjolahan,
 laski kuun kivestä irti,
 päästi päivän kalliosta;
 itse muuksi muutaltihe,
 kyhäisihe kyyhkyseksi,
 lenteä lekuttelevi
 sepon Ilmarin pajahan,
 virkkoi kyyhky kynnykseltä:
 "Jopa kuu kivestä nousi,
 päivä pääsi kalliosta."

 Se on seppo Ilmarinen
 astuvi pajan ovelle,
 katsoi tarkkaan taivahalle,
 katsoi kuun kumottavaksi,
 näki päivän paistavaksi.

 Meni luokse Väinämöisen:
 "Ohoh, vanha Väinämöinen,
 käypä kuuta katsomahan,
 päiveä tähyämähän!"

 Vaka vanha Väinämöinen
 itse pistihe pihalle,
 varsin päätänsä kohotti,
 katsahtavi taivahalle:
 kuu oli nousnut, päivä pääsnyt,
 taivon aurinko tavannut.

 Silloin vanha Väinämöinen
 sai itse sanelemahan:
 "Terve, kuu, kumottamasta,
 kaunis, kasvot näyttämästä,
 päivä kulta, koittamasta,
 aurinko, ylenemästä!
 Kuu kulta, kivestä pääsit,
 päivä kaunis kalliosta,
 nousit kullaisna käkenä,
 hopeisna kyyhkyläisnä
 elollesi entiselle,
 matkoillesi muinaisille.

 Nouse aina aamusilla
 tämän päivänki perästä!
 Teepä meille terveyttä,
 siirrä saama saatavihin,
 pyyntö päähän peukalomme
 onni onkemme nenähän!

 Käy nyt tiesi tervehenä,
 matkasi imantehena,
 päätä kaari kaunihisti,
 pääse illalla ilohon!"