Kestikievarin virasta
Jos on viljoa virassa,
 Jos on myötä mynttiäkin;
 Niin on piikit pistäväiset,
 Viran vieressä vihaiset.
 Keisarill’ on kelpo lailla
 Kunniata kuuluisata,
 Vaan on harmi hartioilla,
 Valvottava valtikasta.
 Samoin sattuupi Savossa:
 Viriätkin virkamiehet
 Saapi harmista haleta,
 Kun ei jaksa jaaritella,
 Kiirehessä kirjoitella.

 Kaikk’ on kestikievaritkin
 Paljon joukon palveliat;
 Saapi valvoa varahin,
 Juosta juuri joutuisasti
 Yöt ja päivät pääksyttäisin,
 Tehä paljon palvelusta,
 Saapi siinä saappahatkin
 Kujasilla kunnon kyy’in,
 Vinkaiseepa virsut vielä
 Kipiästi kiirehessä.
 Yksi huutaa hulikkata,
 Toinen voita voivottaapi,
 Yksi toivoopi totia,
 Toinen pitäis punssipullon,
 Joku kaipaa kahviakin,
 Toinen vettäkin vetäisi;
 Vinkaiseepa viinoakin,
 Joka tuiskusta tuleepi.

 Rustaa sitten ruokapöytä,
 Kanna siihen kaikenlaista,
 Siihen sovita sinapit,
 Siihen pienet pippuritkin.
 Kun on iltanen ihossa,
 Kun on ruumis ruokittuna,
 Laita sitten siistit sängyt,
 Joka puolelta puhasta,
 Jätä sitten jäähyvästi,
 Astuppas ulos ovesta,
 Yritäppäs yöksi mennä
 Lepäämään leposijallen,
 Kohta parkuupi pihalla,
 Heliseepi herran kello,
 Jok’ on ilkeetä ihollen,
 Korvillen kovin pahoa,
 Kun on uupunut unehen
 Päivän töistä päästyänsä.
 Nouseppas ylös nopeesti
 Oman kumppalis kupeelta,
 Ukko jou’uppas urallen,
 Piitä pitkin askelinkin,
 Ala taaskin ammattisi.
 Pane pöyällen pötyä,
 Toimitappas toiset sängyt,
 Jos he yöksi yötyneepi.
 Ain’ on pelko peittehenä,
 Maatessakin manttelina.
 Milloinkin minkin näköistä
 Saataneenkaan sarvipäätä.

 Annas aika aamun tulla,
 Emäntä ensin käsihin,
 Kanna ensin kahvikuppi,
 Sitten laittele lökärit,
 Siihen sovita sokerit,
 Siihen ruskiat rusinat,
 Siihen katsele kanelit,
 Siihen kaikki kaunistukset,
 Rohotapas roppiryypyt,
 Vielä pienet piiskapiipat.
 Vyötä sitten vyöllä kiinni,
 Mit’ on pantuna pesähän,
 Valjastappas valmihiksi
 Kyllä kymmenen hevoista;
 Piä värkkisi vireillä,
 Aivan äkkiä älyä, –
 Jos et jou’u juoksemassa
 Saamahan sanan perästä,
 Kyllä tukka tuiskuaapi
 Herran kourissa kovissa.

 Kunpa ois se kunnon herra,
 Joka tukkaani tuleepi,
 Niiaisinpa niskoillani,
 Pokkaisinpa polvillani,
 Että muistutti minua
 Virastani viisahasti,
 Mut kun kelvotoin ketale
 Tukkoani tuiskuttaapi:
 Se on häpiä hänellen
 Viimeisillä virstoillansa.
 Ja jos sopiipi valitus,
 Kyllä kynnet on kynässä,
 Ompa näpit näpperänä,
 Sormet sievästi sitoopi
 Valituksen valmihiksi –
 Katso tietä kansselihin
 Saamaan sakkoja lisäksi.
 Vapiseepi vaarin housut
 Monta kertoa kesässä,
 Kun on kuomi kunnollinen,
 Vaunut valmisna pihalla,
 Hevoiset hien pisassa
 Hojottavat hollin päässä,
 Narrin nahkoja vetävät,
 Oppineemmat outteleepi.
 Ja kun kulkee kunnon herra,
 Kun hän tuleepi tupahan,
 Ei hän kilju kiivahasti,
 Eikä äissänsä ärise,
 Vaikk’ on vajaata välistä
 Meiän miesten meiningissä;
 Iloksensa ihmisparka
 Katseleepi kaikin puolin
 Herran oikian oloa,
 Kulkemista kunnon herran.

 Kuormansa on kummallakin,
 Vaivansa vaeltavilla,
 Toinen toistansa vetääpi
 Surun tiellä surkiasti.
 Matkamiehet me olemme,
 Keisarit ja kerjäläiset,
 Maaksi, mullaksi tulemme
 Matkan päähän päästyämme,
 Vaikka vaeltaa isosti,
 Yli määrän ylpiästi,
 Moni kelvotoin ketale,
 Matkustaissa maailmassa.
 Min’ en tie’ä toisen töitä,
 Eikä toinen toisen öitä,
 Sen mä vaan saatan sanoa,
 Ett’ on kuorma kummallakin.

Pentti Lyytinen
Runot