Yön hetkin hiljaisin
Yön hetkin hiljaisin,
 kun tuskin hengitän,
 kun nousee sirppi kuun
 maan yli himmeän,

 kun äänetöntä on
 ja tyyntä mielessäin,
 – mä maahan lapsuuden
 taas seuraan sydäntäin.

 Nään, kuinka paapersin
 mä pienin saappahin,
 mä lapsensilmät nään
 ja pienet kädetkin

 ja kuulen äänen myös
 niin kirkkaan, selkeän,
 Niin mietin alla päin
 mä teitä elämän:

 Ah ootko, ootkohan
 sä käynyt kaikki ties
 niin puhtain saappahin
 kuin kulki pikkumies:

 Ja onko, onkohan
 sun sanas jokainen
 niin suora, vilpitön
 kuin suussa lapsen sen?

 Ja voitko, voitkohan
 nyt luoda katsehes
 niin suoraan aurinkoon
 kuin lapsensilmines?

 Mä vaiti tuijotan
 kuun kalvaan sirppihin.
 Mun surun-raskast’ on
 yön hetkin hiljaisin.

Otto Julius Bierbaum