Kehitystä
Jo liekö luonto kehnontunut,
 perinyt viat ihmisten.
 Niin näyttää, – kukat, eläimetkin
 käy valhesuulla jokainen.

 Korean narrin kanssa lilja
 se liehuu, tuoko siveää?
 Myös perho suukoin huikentelee,
 jo unhoon viattomuus jää.

 Ja orvokinkaan kainoutta
 en takaa, pikku kukkanen
 se kiemaellen kietoo, tuoksuu,
 ja maineeseen on kaiho sen.

 Mä epäilen, jos satakieli
 tunteistaan laulaa, eikö vaan
 viserrä, itke, liioittele
 se yksin tottumuksestaan.

 Pois totuus pakenet jo maasta
 ja uskollisuus häviät. –
 Ja joskin koirat liehuu – haisee
 kuin muinen, nekin pettävät.