Kas, tuuli on mieltynyt...
Kas, tuuli on mieltynyt koivuhun norjaan,
 Sen sieviin lehtiin, sen vartehen sorjaan;
 Vaan koivu se notkuen nuokkuu ja huiskaa
 Ja väistyvi tuulta, tää kuinka jos kuiskaa.
 Sai lemmen jo koivulta aurinko uhkee;
 Tän suudelmiinpa sen silmikot puhkee.
 Mut tästäpä tuulella mieli on vinha,
 Ja kostoa hautovi kateus inha.
 Tuul’ ärjyen pois avaruutehen soutaa,
 Ja riistäen, raastaen pilviä noutaa,
 Ne tonkkina auringon etehen heittää,
 Ja auringon lempeät katseet peittää.
 Nyt pilvien rakohon aurinko lymyy
 Ja katsovi myrskyä, katsoo ja hymyy;
 Tuon tietävi laantuvan ankarimmiltaan,
 Ja sitteppä saaki hän aamusta iltaan
 Taas katsella, suudella koivua norjaa
 Ja vartta sen kierrellä nuorta ja sorjaa.