Kosken rannalla (Soini)
Astelen päivän lasketessa
 kohisevan kosken rantaa.
 Raskas niinkuin rannan hiekka
 on minun kaihoni kantaa.

 Keltapäisiä kukkia kasvaa
 kosken kohinassa.
 Mielelleni vilpastusta
 olen minä hakemassa.

 Oi, miten sorjia niemekkeitä
 vetonen kierrättelee!
 Oi, miten neitoset nuorten miesten
 mieliä viehättelee!

 Kaihon katkera katseeni kääntyy
 keltapäähän kukkaan.
 Oi, kun ne haaveet ja nuoret toiveet
 haihtuivatkin hukkaan!

 Saaren rannalla vuolas virta
 erkani kahteen haaraan.
 Kulta kun jätti, mun mieleni rauha
 joutui suureen vaaraan. –

 Istuin kosken partahalle,
 aatos yhä juoksi,
 meni yli vetten ja kukkuloitten
 entisen heilin luoksi.

 Niinkuin kosken pyörrenielu
 kierivi kallion viereen,
 niin minun entinen heiliseni
 alati muistuvi mieleen.

 Vaaleapäinen on kuihuva laine,
 vaan on pohja musta.
 Minä haen tuimista taisteluista
 surujen unhotusta.

 Koskesta vierivi kuohuva laine
 suvannon tyyneen veteen.
 Oi, jospa surujeni pyörtehistä
 riemuja koituisi eteen!

 Suvannon kalvoon siintävä kukka
 kuvansa kauniin päilyy.
 Vielä ne mullakin nuoret toiveet
 mielessäni säilyy.