Tuli-palosta
Mikä kurjuus, tuolla kaulla!
 Lasit rikki, katto pois;
 Kukko puhteellaan jo laulaa,
 Rumpu kuuluu kulmass’ toiss’.
          Hoipa! Hoipa! pitkin moata
          Huuto käypi ainiaan.
                   Varttuissaan
               Vettä soahaan,
          Kellot soipi aina voan.

 Kirkon torni tuolla paistaa,
 Kuumottaapi kaiken yön;
 Heinissäpä, tallin laessa,
 Toruu akat tehyn työn.
          Akkunassa kissa naukuu,
          Hiiren syöjää hirmuttaa;
                   Samassa
               Koirat ne haukkuu,
          Itku, nauru, tarjona.

 Pumput suihkii, piiput säihkyy,
 Hirnuu hepo aisoissaan;
 Moa vapisoo, ruiskut räiskyy,
 Kaikk’ on veen jo vallassa.
          Miehet, joukottain, ne kiikkuu,
          Juoksoovatten tänn’ ja sinn’;
                   Varkaatkin
               Tässä liikkuu.
          Pelko, pakko, yläisin.

 Kahtokaapas, kuin on kaita
 Tie ropakko, kurainen;
 Roastuvanki toinen laita
 Poahtuu, tuolla, itekseen.
          Akkunastaan vanha vaimo,
          Kurkistellen, irvistää –
                   Silmissään
               Viha ja vaino;
          Paljas peä on, etkös neä?

 Seinän vasta, neät, jos’ lystät,
 Kärryt, pantu pystyyn päin;
 Rikkinäisestä lyhystä
 Suitsuu vielä kynttiläin.
          Tien ravissa, makoo tuolla,
          Juopunutkin jouto-mies’.
                   Kuka ties
               Taitaa kuolla?
          Otak häntä huonehes’!

 Kiukoon kivet antaa löylyt,
 Raunioistaik näistä soat;
 Tulen liekit, vesi-höyryt,
 Yltä ympäir leimahtaa.
          Tässä, Muovits! Mikä paukeh?
          Tulen voarat, miekkoin kanss’,
                   Vallallans’.
               Kova ja lauhkee
          Vaimoin parku, lastens kanss’.

 Siinä talo, kuss’ on portti –
 Ryypätäänpäs kerran viel’!
 Ilot itkumme jo sorti,
 Syntyypi jo toinen miel’:
          Ukko Muovits naurahtaapi,
          Pullostansa vielä juo –
                   Kohta tuo
               Sanan soapi,
          Tullak tuonelan jo luo.

 Naurahtaa kuin piikit, pyssyt,
 Teällä teköö toimensa;
 Piikoin rievut, herroin myssyt,
 Vieri toinen toisensa.
          Tuolla makoo hujan-hajan
          Hameet, huivit, kauhtanat
                   Kohta soat
               Toisen majan,
          Toiset tilukset ja moat.

 Kannak kauniist’ kanleleisi!
 Jopa palaa toinen puol’;
 Otat kanssais mantteleisi,
 Ja tuo vanha karmi-tuol’!
          Sarven, torven, minkäs löyvät,
          Kannak kanssais mitäs soat!
                   Jumalat
               Auttaa köyhät;
          Äläs huiluis unohtak!”

 Niinkuin muinon uros Troijan,
 Riensi Muovits portistaan;
 Huilut, hailut, mitkä voijaan,
 Soatti valkian voarasta.
          Tuli tukkahan jo tarttuu
          Niskaan ruiskusta jo sai;
                   Hui ja hai!
               Vesi parskui,
          Kylmäks’ kyllä tunteek tais’!

 Moanpa voivat, onnet teijän
 Ompi turhuus, tyhjyys voan!
 Köyhyys, kurjuus, tämä meijän,
 Välleen muuttaa majansa.
          Muovits pistiin olvelahan;
          Siellä tuopin velaks’ pyys’;
                   Ryypäys –
               Polvillahan,
          Nukkui siihen köyhäisyys.

*) Lauletaan kuin: ”Ack hvad för en usel koja, spräckta rutor, brutna läs.” &c.

Lähde: Suomi 20.3.1847.

Carl Michael Bellman
Laulut

sv:Fredmans epistel n:o 34