Pihlajanmarjat
Metsäss’ seisovi mullen mieluhinen
              pihlaja sorja,
 Juuret kiinsi se Suomen tanterehen,
              latva sen norja
 Huojuin pyrkielee päin tai vähäsen
              korkoamaan,
 Eik’ ole puu tuo ainoankaan
              tarhurin orja.

 Kevään tultua taas kun kostuen maa
              nestehen suopi,
 Uuden ain’ elon-innon pihlaja saa,
              voimoa juopi,
 Rintaa maan imiellen uhkuavaa;
              karttuvi syy
 Runkohon uus, puu lehteytyy,
              kukkia tuopi.

 Niihin kun kesäpäivän koskevi suu,
              ruskovat marjat,
 Kohdakkoin punanaan on yltähän puu;
              lintujen karjat
 Kilvoin pihlajan ääreen parveutuu,
              terttuja syö;
 Marjoja maistain leikkiä lyö
              lapsien sarjat.

 Syyskin vaikka jo saa, vaikk’ inkuvi säät
              maall’ avaralla,
 Noit’ ei marjoja haittaa huutehet, jäät,
              ei pane halla:
 Kylmäin vasta ne täysin kypsenevät,
              konsa jo on
 Kultaiset lehdet pihlajikon
              jäätehen alla.

 Niin myös olkohot myöhään raikahuneen
              lauluni teelmät,
 Maallein joita ma nöyräst’ tarjoelen,
              virtteni veelmät,
 Joihin koottuna kaikk’ on rakkauten’:
              syntymämaan
 Nuoriso käyköön poimimahan
              hintelät heelmät!

1889.