Suomelle (Räikkönen)
Vasta vanhalla ijällä,
 Neljänkymmenen kohalla
 Yksin yöllä maatessani,
 Unetonna ollessani
 Muistui mielehen minulle
 Ruveta runon tekohon.
 Veli Suomesta sulosta,
 Ylimmästä ystävästä
 Ja varsin valaistuneesta,
 Jolle mielehen jolahti
 Nuorin veljensä nujompi
 Etelässä Inkerissä,
 Isännän asunnon luona,
 Läsnä Pietarin pihoja:
 Suloiselle Suomellemme,
 Vanhimmalle veljellemme
 Äitin veri vaikuttaapi,
 Isän into liikuttaapi
 Oppia omaisiansa,
 Tuntea lihaisiansa,
 Antaa neuvot nuoremmalle,
 Tukistusta tuhmemmalle,
 Sekä kestihin keretä!

 Tuopa tuo tulisen poika,
 Meiän viljon veljyemme
 Kesken reissulta repäisi,
 Jott’ei kestihin kerennyt,
 Inkerihin ennättänyt
 Veljellensä nuoremmalle.
 Pelkäis puuttuvan puheita,
 Venäläistä vierasteli,
 Hapan haisahti nenähän,
 Kaali sieraimet sokaisi.
 Voi, sä viljon veljyeni,
 Voi, oma emoni poika,
 Kuinkas yllyt ylpeäksi:
 Mistä mielen moisen löysit,
 Haeskelit harvinaisen,
 Kun sä oman Inkerisi
 Aivan halvaksi asetit –
 Sekä ruokahan rupesit.
 Älä kaalia kamoksu,
 Kyll’ on kaali kaunis ruoka,
 Paljon parkkia parempi,
 Ruumenia runsahampi,
 Samaten myös sammalia.
 Ei puutu puhetta meiltä,
 Kyllä Inkerin isännät
 Aina aikoihin tulevat
 Sorretulla suomellansa;
 Samaten on saarnat meillä,
 Kirkkoveisut myöskin vielä,
 Kyläkinkerit samoiten,
 Sekä paljon monta muuta,
 Kuin on Suomenkin sisässä.
 Että sulo Suomalainen
 Ylenkatsoi ystävänsä
 Omassansa Inkerissä,
 Se on kumma kummempia,
 Onpa outo ouompia!

 Virolainen veljyemme,
 Katkeran kovan kokenut,
 Alla orjuuen asunut,
 Niinkuin mekin meikäläiset!
 Ei tuo suuria sureksi
 Surkeasta suomestamme,
 Jonk’ ei sanat säntillensä
 Viron korvissa kajaha:
 Eikä ruoka runsahasti
 Tipahtele tien kululle,
 Vaikka viinoa viruisi.
 Kukin kielellä omalla
 Aina aikoihin tuleepi.

 Onpa veljiä omia,
 Sukuamme suomalaista
 Omassamme Aunuksessa,
 Äänisen avaran luona,
 Katalassa Karjalassa,
 Vienan meren rantehilla,
 Joille kestihin kykenit
 Entisinä aikoinasi.
 Sieltä sait sanoja paljon
 Kielellesi kankealle,
 Sieltä rustasit runosi,
 Kalevalan kaiveskelit,
 Sielt’ on saatuna sanoja,
 Kanteletar kirjahankin;
 Sa’ut että sananlaskut,
 Osaksi myös arvoitukset
 Ishorien on iloa,
 Sukkapellien sukua.
 Nämät kaksi veljeämme
 Ovat yhtä äitiämme.

 Jos et näille joutaville
 Tahtoisi tutuksi tulla,
 Niin onpi iso-isämme
 Pojanpoikia enemmän,
 Joista voit valita kyllä,
 Joille kestihin kykenet,
 Jos vaan aika myönnyttääpi
 Sekä vatsa vallan suopi,
 Kulta käskeepi kululle.
 Ensiksi e’emmäs neuvon,
 Taluttelen taaemmaksi,
 Sipirian sille puolle,
 Uraalin ylängön taakse,
 Obin latvoille osoitan,
 Ostjakkein omille teille,
 Vogulien vuotehille.
 Kyllä siellä kestiä kokenet,
 Kyllin kylmeä kakoa,
 Hirvestä saat pikku palasen,
 Oravasta aika paistin,
 Matkasta väsyttyäsi,
 Tien pitkän polettuasi.
 Mutta muistoa pitääpi
 Käsillä puhua paljon,
 Pantomiimilla pakista.

 Mutta tullessa takaisin
 Tutustele tuttavia,
 Seurustele serkkusia,
 Syrjäänejä siltä puolta,
 Mordviineja maanittele,
 Sitte Lapille lakeille,
 Viljaville Venäjän maille,
 Tieustele, tunnustele
 Tsheremissit ja tshuvassit,
 Niille kestihin kykenet!
 Niillä on tuvat nokiset,
 Koat, missä keittelevät
 Perjantaiksi puuroansa.
 Siellä on levätä lämmin,
 Puuroa on pehmyt syöä,
 Jos vaan kelle kelvanneepi.

 Vielä on sukumme suuri,
 Lankomme laveat kyllä,
 Vesi suuhusi vetäypi,
 Jos vaan maltat muistossasi
 Unkaria urhollista,
 Kummin heimoa omoa,
 Jok’ on virrat vastustellut,
 Mylläykset maahan lyönyt,
 Kumoukset kannustellut.
 Kelpaa siellä kestiskellä,
 Donaun virrassa virua,
 Laaksot Karpathin kahella,
 Syöä leipää lestittynä,
 Makeaiset maan he’elmät,
 Juoa kaljaa kaikenlaista:
 Siell’ on rommit, hienot viinit,
 Voipi totia tokata
 Sekä muistomaljat juoa,
 Verestellä veljeyttä
 Suomen suurista suvuista.

 Vielä vihdoin viimeiseksi
 Oisi mulla muistutusta
 Suloiselle Suomellemme,
 Jotta suora Suomen kansa
 Olisit kauniisti kotona.
 Kanakin valitti kerran
 Kulkiessansa korissa:
»Paljon oisi parempi olla
 Kaapimassa kaalimaata;»
 Vasikkakin vaikeroitsi
 Ja älisi ilkeästi
 Raasalinsa rattahilla
 Kulkiessa kaupunkihin.
 Vaan kun veljet Väinämöisen
 Asuisivat ahjon luona,
 Pieksisivät ahkerasti
 Lailla seppo Ilmarisen
 Joutsenen kynän neneä,
 Jotta saatais uusi Sampo,
 Kirjokansi kaunihimpi,
 Kuni entisten eläjäin,
 Kalevalan vanhan kansan,
 Olisi paljoa parempi.
 Vielä pyyän nöyrimmästi,
 Lyökäät päälle voimakkaasti,
 Jotta parskuisi palaset
 Aina Inkerin perille,
 Joista Inkerin isännät
 Palasista pienimmistä
 Kotonansa korjaisivat
 Itsellensä sievän Sammon,
 Jott’ei olis Suomehen ikävä;
 Niinkuin nyt tätä nykyä
 Täytyy tuskalla tavata
 Sivistystä sielullemme
 Vihaiselta veljeltämme,
 Joka joukostaan eroitti,
 Henkikirjoistaan kirosi
 Oman onnensa nojahan
 Suomensa sukuiset kaikki,
 Itse Ruotsihin rupesi,
 Ouon kielen kumppaniksi.

Jaakko Räikkönen
Runot