Sumusarjat
Himmeä holvi,
 väisty ja raukee!
 Taivas, sa aukee,
 eeterin armaan
 siintää jo suo!
 Huurtehen harmaan
 usvat sa poista, –
 sammuissa tähtein,
 aurinko, loista:
 aamuhun lähtein,
 lämpöä luo!
 Ilmojen keijuin
 henkevä heimo,
 maan yli leijuin,
 nurmilla liitää;
 seurahan kaipuu
 kaihoten kiitää!
 Vartaloin tunnut
 harsoihin haipuu;
 nousee ja vaipuu
 liehuvat hunnut.
 Verhoon ne sulkee
 lehvikkövuoret,
 rinteillä kulkee
 mietteissä nuoret,
 lempeä kuiskii,
 sykkii ja säikkyy. –
 Köynnökset huiskii!
 Rypäleet väikkyy!
 Kohta jo paisuin
 suihkuin ne raisuin
 tynnyrit täyttää:
 virtoina kuohuin,
 helmeily viinein
 lailla rubiinein
 säihkyvän näyttää. –
 Utuiset sarjat,
 taas alas häilyin,
 laajoiksi lukee,
 järviä luoden;
 kunnaiden harjat,
 saarina päilyin,
 esiin jo aukee,
 riemua tuoden.
 Aurinko seijas
 hetken jo hohti:
 henget ne leijas
 pielille pilvein;
 leikkivin ilvein
 vaipuen vuoroin
 saaria kohti.
 Riemuja kuoroin
 kuulemme sieltä:
 Karkelo keijuin
 käy yhä leijuin,
 kunnes kuin ihmein
 kaikki jo hajoo. –
 Toiset ne vajoo
 varjohon puiden,
 tai utuvihmein
 liehuen liitää,
 veen yli uiden;
 toiset ne kiitää
 auvossa lemmen
 pois yhä valoon,
 Tähtölän taloon,
 hehkuja hemmen
 suutelemaan.

Johann Wolfgang von Goethe
Runot
Valter Juva