Suomen kielestä
Olis lysti Lyytisennik
 Kerran ruveta runoillen.
 Mistähän saanen sanoja
 Pantavaks paperin päälle?
 Saanenko heitä Savoista,
 Vaiko kutsun Kainuhusta,
 Maamme puolesta puhua,
 Kielestämme kirjoitella?

 Siit’ on Suomemme surunen,
 Kuin on pilkkana pidetty,
 Alemmaksi arvattuna,
 Miesten peräti parista,
 Waikk’ on meiän mielestämme
 Kieli kyllä kelvollinen,
 Jolla saattaapi sanoa
 Nimen kaikellen kalullen,
 Sekä lausua Lakia,
 Että Evangeliumia.
 Kaswoipa kapalolapsi
 Ennen miehenkin mitallen;
 Waan on Suomemme suloinen
 Käärittynä kätkyessä,
 Kyllä pienessä pu’ussa,
 Aiwan halwassa hameessa.
 Ikäwässä iltakauet
 Saapi harmista haleta,
 Waikk’ on wuosia kulunut
 Paljo kyllä kymmeniä:
 Kolkuttanut kauvan kyllä
 Ja ollut owen takana.
 Rakastettu Ruohtalainen,
 Jospa aukaset owea,
 Kumartelen kunnialla,
 Lasken lakkini alemma:
 Suaihte sanoja Suomen
 Suosiolla Seuranasi!
 Ehk’ on ennenkin eletty
 Kielen entisen eduilla,
 Niin on maksettu mahotoin,
 Suuri summa suoritettu
 Suomen köyhästä kylästä
 Mataloistakin majoista.
 Lainna-kielellä Lakimme
 Hakenunna hartahasti,
 Rukoillunna Ruohtalaista
 Raittihin rahan sivussa,
 Kuin on pyyetty pykälät
 Tutaksemme duomioista. –

 Se on ihmettä ikänsä
 Ett’ ei tykätä tytöistä,
 Waikk’ on silmiltä siviä,
 Sekä poskilta punakka,
 Wielä kieleltä kiwerä,
 Sanoiltansa selvä seppä,
 Joka taitaapi takoa,
 Herroillenkin helkytellä.
 Onhan Suomikin sukua,
 Herroillenkin heimolainen:
 Saattaahan sillä sanoa,
 Selitellä selvän tiedon,
 Waikka Saksasta sanomat,
 Eli uskon ulkomailta:
 Kirkastella kiiltäwäksi
 Sekä waltikan Wenäjän
 Että ruunun Ruhtinoitten:
 Sekä kukkua koreesti,
 Että laulut lauleskella.
 Suomi rukka on rutussa,
 Sananlaskunsa salassa,
 Joist’ on Suomemme sakia,
 Sanan parsista paraista.
 Hän on toiwonut todella
 Sitä sulhaista suloista,
 Outellut aina owessa,
 Jospa wietäsiin wihille
 Sulhasen suloisen kansa,
 Rinnallansa Ruohtalainen.

 Lähestyyhän lapsukainen
 Hywän isänsä etehen,
 Walituksella wajaasta,
 Muistutuksella mureista;
 Tässä toiwossa tulemme
 Lähemmäksi länsi puolta,
 Jossa paistaapi paremmin
 Aurinkomme ankaremmin,
 Joka näkyypi nutusta
 Suuri oppi olkapäiltä.
 Täällä näkyypi näköisät
 Taidon kynttilät kytewän,
 Paistavan paremmin aina,
 Opin koitto korkiammin.

 Jos lienen paljo puhunna,
 Äitimme kieltä kehunna,
 Kuitenkin kumarran wielä,
 Aiwan nöyrästi nökötän,
 Niinkuin köyhä kerjäläinen,
 Joka maistaisi muruja,
 Palan makeita paloja,
 Syänmaassa synkiässä,
 Wieressä wihawan leiwän.
 Toiset tanssia tekewät,
 Iloitsewat ilta kauet
 Kyllä suuressa salissa,
 Lihawalla laitumella;
 Suomen ukko ulkopuolia
 Saapi wäristä wilussa,
 Josta hän wiimmen wäsyypi
 Walittaapi waiwojansa.
 Wielä herttanen hewoinen
 Saapi seista tantereella,
 Waljastettu walmihiksi
 Ruohtalaiselle ruweta,
 Kuin on päästy pöyän päästä,
 Tultu tanssista takasin.

 Sanoisin pari sanaani,
 Josma oikein osaisin:
 Jossa sowinto suloinen
 Öisi weljesten wälillä,
 Siinä koittaisi koreesti
 Aina onnen aamu rusko,
 Sekä korkeihen kotona,
 Että majassa matalan.
 Siwiä sowinnon poski,
 Joka kaikki kaunistaapi,
 Peittelee pienet wiatkin,
 Riiat ratkaisee rajoilta.
 Rakkaus on rauhan juuri,
 Sill’ on enemmän ewästä.
 Joss’ on rakkaus rakettu,
 Sanan lasku saavutettu,
 Siin’ on siunaus sisällä,
 Rauha kansa kartanolla,
 Siin’ on walta wanhemmilla,
 Siinä lapsilla lakinsa.
 Kuin ei Adami asuisi
 Wallihteisi wallan päällä
 Maalla missäkään majassa,
 Silloin onnesta osamme
 Saisimme salatun voiman,
 Seurata sovinnon tietä
 Maailmassa matkallamme.
 Sitten saisimme samota
 Sisällen onnen owista
 Kaikissakin kartanoissa.

Kunnioitettavat Isät kielissä!!! 

Pää asiana tässä paperissa ei ole mitään muuta, kuin että lapsillisimmassa nöyryydessä ja suurimmassa yksinkertaisuudessa ilmoittaa ikäwätä siitä, kuin Suomen kieli on pidetty niin halpana maailmassa, nimittäin yksinkertaisilta, että tuskin se on palwelian wäärti: waan niinkuin orja. Joka ikävä on alkunsa saanut siitä, koska korwiimme on kajahtanut ja silmiimme myös koittanut, että kunnioitettawat ja korkiasti oppineet Opettajat owat huolta pitäneet Suomenkielenkin eduista. Muutoin minä en olis osannut ajatellakkaan tämänlaisesta asiasta, ja sitä wähemmän liikuttaa huonoo pannaani. Herra siunauksella krunatkoon kaikkia Esimiehiämme, jotka ottawat waaria kaikkein yhteisestä paraasta, ja muistawat vähäisiäkin weljiä.

Pentti Lyytinen