Kaipaus A. Långin haudalla
Sæ seisoit seassamme
 Kuin kukka loistava,
 Ja olit toivonamme
 Kuin pæivæ koittava.

 Kuin tuomi kukkivainen
 Ja rûsu lâksossa,
 Nîn olit loistavainen
 Sæ meidæn seurassa.

 Sæ Suomen kansâ lemmit,
 Sen mâta rakastit,
 Sen taivasta sa suosit,
 Ja nîstæ riemuitsit.

 Sen etên uhrâmahan
 Sæ riensit voimasi,
 Nîn sâttâ satamahan
 Sen, oli toivosi.

 Vân ennen kuin sæ nousit
 Ja astuit taistohon,
 Jo Herra tiesi toisin,
 Sun kutsui lepohon.

 Se sulle elon tuotti
 Ja onnen pysyvæn,
 Vân meille surun sâtti
 Ja jætti ikævæn.

 Sua kaipa Suomen kansa,
 Sua kaipa ystævæs.
 Kun kuolo silmäs sulki,
 Ei næhnyt tuttavas.

 Mua kuinka suru painâ,
 On raskas mieleni,
 En sanoakkân taida,
 On heikko kieleni.

 Jos kielenki mæ saisin
 Ja kaikki huoleni
 Mæ kertoella voisin,
 Ei mûtu mieleni.

 Vân koska suru painâ,
 Suo Herra lohdutus,
 Ja auta meitæ aina
 Kun tulâ kutsumus!

J. V–r–.

*) Tæmæ Lång oli Seminârin oppilas toisella luokalla. Hæn toivoi hartâsti p^æsevæsæ kerran opettamân ja sivistäm^æm armân Suomen lapsukaisia. Mut Luoja oli toisin m^ærænnyt, ja kutsui hænet nuorûtensa iæssæ pois. Hæn kuoli tæssæ kaupunnissa vîme kesäkûn 9 p. Hænen tomunsa lep^æ Jyväskylän hautûmâssa. Sinne sen sâttoi mûtamat hænen opettajansa ja jotkin kanssa-oppilânsa. Toim.

Lähde: Keski-Suomi 28.8.1869.

Anonyymi
Runot
Keski-Suomi (lehti)
1869