Merimiehen tyttönen
Pikku Elli, viiden vuoden vasta,
 koko päivän kurkki ikkunasta.
»Tänään isä luvannut on tulla.
 Äiti, miksi kyynel kiiltää sulla?»

»Tuolla aallot vyöryy vaahtopäiset,
 käyvät sotaa meren jättiläiset.
 Vaarassa voi olla isän laiva,
 siit’ on mulla suuri sydänvaiva.»

 Ärjyy myrsky, lehvät puista riipii.
 Äidin tuska lapsen rintaan hiipii.
 Niin on pienen poski kalpeainen
 kuin on meren vaahti valkeainen.

 Tähyilevi kahdet silmäparit.
»Ah, hän välttää voiko salakarit?
 Isä vaarassa on joka hetki.»
 Vuotaa pienokaisen kyyneletkin.

 Rukousta sopertavi huulet
 Hälle, jota tottelevi tuulet.
»Yhtä, yhtä pyydän vain ma Sulta:
 kotiin auta oma isäkulta!»

 Taivaan taatto lapsen pyynnön kuuli.
 Iltaan mennen heikkeni jo tuuli.
 Isän laiva kotirantaan kulki,
 isä tyttösen jo syliin sulki.

 Mutta Ellin mieleen vuotten taaksi
 jäi sen päivän muisto ainiaaksi:
 myrskyn laulu rannikolla soima
 ynnä hartaan rukouksen voima.

1927.

Merenkulku