Canzonetta
Taas kevät koittaa, hohde
   jo maill’ on nurmen nukkain,
   kanss’ yrttien ja kukkain
   zefiiri karkeloi.
     Taas lehti puuhun puhkeaa
   ja niityt versoo, vehmastuu:
   en rinnan rauhaa vain
   ma raukka saada voi.

 Tuo Febus heljää tultaan,
   ja vuorten hanget haihtuu,
   jäävaippa jälleen vaihtuu
   jo verhoon vihreään.
       Ja kevätvirta vienoinen
   soi uomassaan ja solisee,
   veet vilkkaat kostuttaa
   jo kukkavieriään.

 Pois tippui törmän tammen
   jo talvikuurat viimein,
   taas taajoin lehväsiimein
   pää vanha törröttää.
     Maat, kedot kilvan kirjavoi
   tuhannet hennot kukkaset,
   jotk’ eivät tunteneet
   viel’ auraa viiltävää.

 Egyptin rannoilt’ asti
   taas pääskyn kutsui kesä,
   ja vanha, rakas pesä
   taas meren takaa toi.
     Se kiiruhtaa vain kiitoaan,
   ei nähdä, välttää verkkoa,
   ei viekkaan pyytäjän
   se väijytystä voi.

 Säteilevämmin silmin
   jo paimenneito hellä
   tutulla lähtehellä
   taas sitoo kutrejaan.
     Jo laitumella karjat käy,
   yömajastaan jo matkamies
   ja kalastaja pois
   jo rientää rannaltaan.

 Taas laivurinkin rauhan
   vie viekas lainehikko,
   jo haihtui haaksirikko,
   jo polot muistot pois.
     Kun päilyy aava aalloton,
   hän riemuin nostaa ankkurin,
   kuin kuolon kauhuss’ ei
   siell’ ollut kuunaan ois.

 Ja sittenkään et, Fyllis,
   mua armahda, et auta;
   kovuutes on se rauta,
   jost’ iskun syvän sain!
     Vaan vanhat kahleet katkoen
   vapaana pois jos palajan,
   ei, jalka kahlett’ ei,
   eip’ ota uutta vain!

 Useinpa seppel-otsin
   nimeäs sorjaa helkkää,
   sen suloutta pelkkää
   soin soiton kultaisen.
     Mutt’ ellet helly, palvontaa
   vain altist’ ilkut, ylväällä
   sen ylenkatseella
   jo kostaa osannen.

 Ei, anteeks anna uhka!
   Mit’ aidompi on lempi,
   sit’ on se ankehempi.
   Tee vain, kuin tahtos on:
     suo suosios tai halveksu!
   Ah, sydämeni aarre ain’,
   ain’ olet, armias
   jos liet, jos armoton.

Otto Manninen
Pietro Metastasio
Runot