Selvään veteen (runo)
Jäätä ja lunta ja jäät’ oli vain,
 vaivoin ma laivani lävitse sain.
 – Saavuinpa selvään veteen:
 aallot vuorina vyöryvät eteen!

 Äsken aavojen äänettömyys,
 yksin kulkijan ikävyys.
 – Kuulen jo kutsua monta,
 aaltojen lempeä levotonta!

 Ruskuen allemme murtui jää,
 eespäin! se vain oli määränpää.
 – Vieläkö kestät, keula?
 suoraan näytätkö, suuntaneula?

 Tie meren silmiin vihreisiin
 päin suven tähtiä suunnattiin,
 kestimme tuimalla tiellä.
 – Ulapat vihreät uhkaa nyt niellä!

 Eespäin! – Mut minne, ah minne päin?
 Vaalenevan opastähteni jo näin.
 Vain meren pettäväisyys
 varma on – vain menon yksinäisyys!

 Eespäin, mut eespäin yl’ aaltojen vain,
 vaivoin kun laivani sulaan sain!
 Kerranpa taas kokan eteen
 talvi on valkeena hyytyvä veteen..

Runot