Antti Uotilan haudalla
Hän tähän tuotiin, isävainaa minun;
 Sydäntä vihloi: «Maaksi pitää sinun» –

 Haudalta sitten saattoväki hiipi,
 Ja sille laski murhe mustasiipi.

 Jos milloin käynen kummun luona tässä,
 Nään mustan murheen tuossa itkemässä.

 Seurass’ on hällä luja uskottukin:
 Syys, talvi, kevät, kesä; vuoroin kukin.

 Runottareni yhtyy, henget, teihin,
 Mut puhkee pian, hänkin, kyyneleihin.

 Oi suokaa hänen kastaa nurmen nukkaa
 Ja huokaella moisen isän hukkaa.