Kurjuuden koti
Ahon laidalla mökki pieni
 On ränstynyt, kyljellään
 Sielt’ murehen kyynel vierii
 Lampehen välkkyvähän.

 Ei siellä rikkaus, loiste
 Eikä onnekkuus osana lie
 Vaan kuuluvi tuskaisa voihke
 Min tuuli yll’ metsikön vie.

 Ov’ aukee – ja sisästä haudan
 Pien’ astuvi pellavapää
 Mikä lienevi tyttöraukan
 Miks’ lapsonen kyyneltää?

 On kelmeä rusoton poski
 Sinisilmäkin raukea on,
 Näet niistä ei elämän huoli
 Ole pienolle tuntematon.

 Ja äidin, tuon harmajahapsen
 On katseessa tuskaa vaan.
 Hän parsii ryysyjä lasten
 Ne lähtevät mierolaan.

 Sydän äitisen murtumaisillaan
 Yöt, päivät kun raataa saa
 Mutt’ välttämätöntäkin vailla
 Sekä huolien huojentajaa.

 Mies kulkee maailman rantaa
 On kapakka mieluisiaan,
 Myyntikelpoiset ryysytkin kantaa
 Hän kodista – kapakkaan.

 * * *

 Näin ei ole aina ollut
 Oll’ kerran hän kunnon mies
 Luo rakkaiden kotihin tullut
 Kun katkesi päivän ies.

 Hän silloin korpia raatoi
 Ja metsästä riistaa toi
 Hän kivikon pelloksi kaatoi
 Ja toivo se intoa loi.

 Ja iltasin työstä tullen
 Isä uupunut riemastui
 Kun äiti ja pienokaiset
 Riensi vastahan hymysuin.

 * * *

 Vuos’ vierii – ja toinen – ja maille
 Onnen aurinko laskihe
 Työn ruhjonnan seuraus, tauti
 Isän vuoteelle heittänyt on.

 Siit’ toipuvi hän, mutt’ – oi luoja!
 On verokin maksamaton
 "Pois torpasta laiska ruoja!"
 On komento tinkimätön.
 – – – – – – – – – – – –

 Jo kuukauden, pari, hän kulkee
 Työpaikasta toisehen vain
 Koti puuttehen tuskia tuntee
 Oi! jatkuuko tällaista ain!

 "Äit’ armahan, leipää oi anna",
 Näin ääntävi pienoinen
 Ja syötihin viimmeinen kanta
 Kera äitisen kyynelten.

 Läpi mustuneen akkunan katsoo
 Isä tylsästi tuijottaen
 Hän nousee ja lähtevi – minne?
 – Me kai jo nyt tiedämme sen!
 – – – – – – – – – – – –

J[uho]. K[uja]–la.

Juho Kujala
Runot