Myrskyssä (Luoto)
Venhoni aaltoja liitää,
 lastuna tyrskyjä kiitää.
 Vaahtona keulassa ryöhyy
 pisarat valkoset veen.
 Lainehet ärjyen vyöryy
 tahtoen syöksyä venhoseen.

 Lintuna venhoni lentää
 pakohon vyöryjä, entää
 leikiten toiselta toiseen
 harjalla tyrskyjen vaan,
 syvärin helmahan soiseen
 ilkkuen kurkkivi riemuissaan.

 Kulku on riemukas silloin,
 hoitaja venhosen milloin
 vakavan katsehen näyttää,
 varmana kätensä on,
 luottamus rintansa täyttää,
 tyynnä on mielensä, peloton.

 Silloinpa luontokin lainaa
 voimansa suonihin, painaa
 poskihin ruususet kirkkaat,
 silmähän tultansa luo.
 Lainehet hyöryvi vilkkaat,
 vaan elon rintahan antaa nuo.

 Tiukkahan pingotu purje,
 lentäen venhoni kulje.
 Ärjyen aaltoset syöskää
 purttani eellehen vaan,
 leikiksi taistonne lyökää, –
 vaivu en pelkohon kuitenkaan.

 Tunnenpa riehunne raivon,
 nepä on voimia taivon.
 Siksipä sieluni teistä
 voimia, tarmoa saa
 elämän myrskyssä seistä,
 vaikkapa vieläkin kauvempaa.