Silmänkääntäjä/2
. (Tullen ulkoa laulaen) Olet kyllä
oiva ruoka, Siivon syöjälle suloinen, Joka ryypyn
ryyppäjäpi——Se on wiho wiimenen ihme
ja kumma! Minä kylänvanhin ja kestkiiveri, minä,
enkä saa olla isäntä talossani; ei! se nyt on liika;
hoi! Katri, Mari, hoi! hoi!

 (Tulee ovesta) Noh! mitä nyt isäntä?

. Mitä? vielä kysyt. Etkö jo tiedä
minkä Hölmölä ja koko mailma tietää, Mari, sitä,
että sinä olet minun palveljani; ja että minä,
Matias Hölmöliin, kylän vanhin ja kestkiiveri,
minä itse, olen herra sinulle sekä vaimolleni?

. Muut kyllä tieän, mutta viimestä, sen
tietänee isäntä itse paremmin.

. Sinä, Mari! Sinun pitää kaikki tietämän,
sinun. Etkö jo ole lukenut raamatusta, että
vaimon pitää oleman miehellensä kuuliaisen? Mari!

. Raamatusta, isäntä, minä en tunne kun
käärmeen ja omenan, joka viettelee Evaa. Mutta
isäntä, saanko nyt mennä? emäntä odottelee.

. Mari! Niin kuin tuuliispää nyt lennä
ja sano, että isäntä itse, kuuletsen, itse Matias
Hölmöliin, tahtoo kaapin avaimet, sen jossa on
putelit, tieäthän.

. Sanonko minä, että se seisoo raamatussa?

. Raamatussa, hihihi Mariseni, raamatussa
ei seiso, näetsen kun taivaanvaltakunnan
avaimista, jotka annettiin Apostelille Pietarille.
Mutta jättäkäämme raamattu, nyt vaan ne avaimet;
-- vaan Mari! sinä nyt olet niin ruskia kuin
äsken puhjennut orjantappuran kukkanen päivän
nostessa—hihihi! (lähenee Maria, joka menee)
-- Ah! älä johdata meitä kiusaukseen, mutta —
hänen kasvonsa ovat vietteleväiset, kuin kypset omenat
vieraassa yrttitarhassa.— —

 (Tullen takasin) Isäntä sanoitteko te Posteljuonille
Pietarille, vain miten?

. Apostelille, Mari, Apostelille Pietarille.
Sinä olisit hyvä tyttö, Mari, mutta paremmin
sinun pitäisi oppia raamattua: (lähenee Maria
ja taputtelee sen poskia) Mariseni: nyt avaimet;
vasta tahdon laviammaltaki sinulle selittää
raamat— —

. (Tullen ovesta) Matti! Mari! mitä
onnettomat, mitä te ajattelette? (Mari menee ulos)

. Ei mitään pahaa, Katriseni! Minä
Marille vaan selitin raamattua.

. Raamattua, onneton! Niinkö sinä palkitset
rakkauttani ja hyvyyttäni. (Itkee)

. Millonkas minä en ole palkinnut, kun
vaan olen voinut.
. Ei! sitä en voi kärsiä. (Juoksee miehensä
päälle, joka pakenee voivotellen ja pääsee
viimein pöydän ale)

. (Tulee ovesta) Isäntä! Voi voi, kylänvanhin!
Joutukee! pihalla on Herroja, Maaherrako
lie vain mikä, vaan se noituu, kiljuu ja
tappelee ja jo on kolme posti-miestä lyönyt kuoliaksi
— taisi jo lyödä minunki—voih! voih!

. Pihalla Herroja! Matti! mitä nyt arvelet?
Niinkuin tuulessa, lennä, suoria, joudu!

. Nyt? Nyt näetsen en järkähä, jos
Katri, sinä ja koko mailma ja mailman herrat olisivat
ilmitulessa. Nyt, juuri nyt näytän sinulle
ja koko mailmalle että minä itse, Matias Hölmöliin
olen isäntä talossani, minä, ja saan siis tehdä
mitä tahdon, minä itse näetsen.

. Sinä itse! Onneton! seki vielä piti
näkemäni ja sinusta Matti! Ei, nyt en enää jaksa.
(Repii vaatteensa ja potkii ja menee itkien
ulos.)

. (yksinänsä pöydän alla.) Alku nyt
on tehty, vaan myöhän; tämä jo olisi kahtakymmentä
vuotta ennen ollut tehtävänä. Kuta kauemmin
ihminen elää sen enemmän se viisastuu.
Ei, nyt jos toisten naisin, jo ensipäivänä tekisin
näin, ihan näin. Saisipahan pitkän nenän, pitkän
sanon minä, kyynärää pitkän—hihihi!—Vaan
mitä! Tuossa kuulen Herrat jo tulevat—Ah!
tässä olin niin onnellinen—(laulaa.) Onnen majat
ovat kaikki, mustat maalatut mureella.— —

. Hoi! Kestkievel! Duusan jievel!

. (Kömpii ylös pöydän alta, mutta
kaataa pöydän nostessansa.) Suokaa anteeksi!
vörloot! vörloot—armolliset, vapasukuset!

 Mitä? niinkö sinä otat vastaan
herroja? Sinun pitää juosta puolen virstan päähän
paljain päin ja päiväkirja kädessä herroille
vastaan.

. Suokaa anteeksi, armolliset, minä en
tiennyt.

. Tiennyt? Sinun pitää seista koko päivä
ja yö pihalla ja kuullella—Ei, se on pantava
päivä kirjaan.

. (Hiljaa Oluviselle) Ah! Jussi, miksi
niin kiljut? Minua peloittaa, ettemme niin saa
ruokaa.

. Liisa, ruokaa?—Kestkiiverissä näetsen
pitää kiljua, noitua ja tapella. Se antaa matkustavaiselle
suuremman arvon, nimittäin kuin on
vähän entistä. (Ottaa kynän ja alkaa kirjottaa).

. Mutta Jussi, ethän sinä osaa kirjottaa’kaan.

. Liisa, sinä et tiedä, niitä on paljon
jotka kirjottavat vaikka eivät osaa. (kovasti, kirjoittaessaan)
Tie, jota minä alakirjottaja ajoin ja
minun vaimoni, oli sangen kehno ja kunnottomassa
tilaisuudessa. Ja koska lähestyin tätä
kestkiiveriä niin tuli vastaani vihainen koira, joka
haukkui, niin että vaimoni säikähti, josta kun häntä
kuritin, hän minulle irvesteli hampaitansa ja tahtoi
purra. Pihalla en nähnyt myös niin sielua,
pait mainitun koiran, ennenkun postimiehet tulivat
tuvasta, jotka myös olivat niin hävyttömät, että
riisuttuansa hevoseni, juomarahasta haukkuivat
minulle ja vaimolleni takaapäin, kuin siat. Tultuani
vierasten tupaan kestkiiveri kaatui lattialle
minun jalkohini ja vaimoni, joka niin muodoin oli
juovuksissa. Sen vuoksi olen tullut viivytetyksi
kestkiiverin kautta, niin että minun täytyy olla ruoalla
ja minun rakkaan vaimoni, jonka tämän kautta
nyt saan jättää asianomaisille kruunun miehille
tarkemmin tutkia hänen mainittua vetelyyttänsä.
Vielä saan muistuttaa että kestikiiverin kirjoitus kynä
oli niin huono, ettei tätä kirjotustani kukaan
voi lukea. Tänä vuonna tässä kuussa Oluveliiniuslander.

. Teiän armonne! Teiän vapasukusuutenne!
Rukoilen nöyrimmästi suokaa anteeksi. Se
on kaikki vaimoni syy.

. Mitä? Vaimosi? Hyvä ystävä, vaimosta
on kaikki paha mailmaan tullut. Sinulle minä
siis nyt annan anteeksi tällä kertaa; mutta tuo
nyt meille ruokaa mitä parasta sinulla on.

. Ruokaa! niinkuin tuulessa. Hoi Katri!
Mari! Hoi!

. Mitä nyt isäntä?

. Mari! Herroille ruokaa. Voita, leipää,
sian lihaa, lohta ja kaikkea mitä on, pyryllä!
(MARI menee. Postimiehet kantavat Oluvisen
reestä tavarat sisään).

. (katselee vakkoja ja nähtyä ne
liikkuvan) Mitä, Ulkomaan eläviäkö teillä noissa
vakoissa on?

. Niin, ystäväni, ne ovat ulkomalta,
ja hyvin ihmeellisiä.

. Kuin, suokaa anteeksi, oletteko te silmänkääntäjä?

. (Hiljaan) Ah! minulle juohtuu mieleeni
jotain—silmänkääntäjä—oikein —. (Kovasti
Hölmöselle) Niin ystävä, nyt näen, syyttä sinua
ei kestkiiveriksi ole pantukaan. Minä olen, niin
kuin jo arvasit, silmänkääntäjä ja tämä minun rouvani
on myös silmänkääntärinnä.

. Minun isäni isän langolla oli poika,
jongan vaimon sisaren mies eli kuullut veljensä
puhutelleen miestä, joka Pietarissa käydessään sanoi
kuulleensa haastettavaksi siellä olleen silmänkääntäjän,
joka oli syönyt hevoisen kuorman palavia
tappuroita ja juonut tynnerin tervaa päälle ikään
kuin siirappia ja sitte oksenneen niin paljon vettä
kadulle, että ihmiset luulivat hukkuvansa ja pitivät
yllä helmojansa—hi hi hi!

. Hän oli lapsi minua vastaan. Minä
voin tehdä vieläki ihmeempiä.

. Rukoilen nöyrimmästi, näyttäkää meillekin
ihmeitänne.

. Teille? ha ha ha! Teille minun ihmeitä,
joita vaan suurimmissa kaupunkeissa olen
näytellyt? Ei ystäväni! Ne maksavat paljon.

. Minä kutsun kaikki Hölmölän kyläläiset,
ja maksamme niin paljon kuin voimme.

. Ei ystäväni, se häpäsesi koko minun
konstin, jos tämmöisessä pienessä kylässä rupeisin
näyttelemään. (Katri ja Mari tuovat ruokaa pöydälle)

. Katri! Mari! rukoilkaat teki Herraa.

. Mitä?

. Armahtamaan meitä ja koko Hölmölän
kyläläisiä.

 ja . (Lankeevat polvillensa ja Mari
suutelee Oluvisen kättä) Armahtakaa meitä köyhiä!

. Noh! Olkaat nyt huoletta; ystävyyden
vuoksi minä sen teen. Kutsu nyt pian tänne
kaikki Hölmöläiset, me sillä aikaa olemme ruualla.

. Niin kuin tuulessa, minä juoksen ympäri
kylän. (Hölmönen, Katri ja Mari menevät)

Kanava