Jouluaamuna
Pyhänhartain kumahduksin
 kaikuu joulukellot,
«herran rauhaa, rauhaa, rauhaa,»
 soittaa harput, sellot;
 «ihmisille hyvätahto»,
 sadat huulet toistaa,
 Bethlehemin kunniaksi
 tuhattulet loistaa.

 On kuin takaa vuosisatain
 astuis esiin aaveet,
 katseisihin kajastaisi
 joulutarun haaveet:
 tallinseimi, messiaksen
 halpa synnyinsija;
 sotajoukot, enkelkuorot
 täyttäis taivahia.

 Tuhansissa kirkoissamme
 taru kertaellaan,
 aatoksista järjenvalon
 tuikkeet sammutellaan,
 kylvetähän ihmissieluun
 siemen unhoituksen,
 uskotellaan sopusointuun,
 johtoon kaitselmuksen.

 Uskotellaan unhoittamaan
 elon tosi taisto,
 kääritähän valheen kaapuun
 köyhän luokka-vaisto,
 se, mi saisi tietoiseksi
 köyhän asemastaan,
 ettei auta taivaan tarut
 riistäjiä vastaan.

 Sillä joulun jälkeen taasen
 köyhä on vain orja,
 kadonnut on valherauha,
 sopusointu sorja;
 hikihelmin saa hän raataa
 päivät päästään työtä,
 viettää aikaa ilotonta,
 elämää kuin yötä.

 – – –

 Milloinkahan köyhillekin
 jouluaamu koittaa,
 jolloin harput kunniata
 sorretuille soittaa;
 silloin kenkään kumarra ei
 Betlehemin yölle, –
 kaikki juhlii ainoastaan
 valolle ja työlle!