Rouva Suru
Iloss’ onnen päivien kirkkaimpain
 elo kävi kuin hyttystanssi vain.
 Monet ystävät mull’ oli rakkahat,
 kuin veljet he kanssani jakoivat
 niin pöytäni parhaat herkut
 kuin markkanikin, nämä serkut.

 On onni ja viini haihtunut,
 ovat poissa ystävät kaivatut;
 jo sammui päivänpaistehet,
 ovat hyttystanssit kuollehet.
 Pois häipyvät hyttyset, veikot,
 kun tulevat murheen peikot.

 Yön tuulet nurkissani soi,
 Suru vuodettani vartioi.
 Näen hällä viitan valkean,
 yömyssyn ja nuuskarasian;
 se narisee hirveästi,
 Suru nyökkää ilkeästi.

 Minä unta näin: tuli takaisin
 taas onneni päivin keväisin,
 tuli ystävät, hyttystanssi, oi –
 naris silloin rasia – hitto soi!
 Unet eivät kimmellä enää –
 Suru-vanhus niistää nenää.

Heinrich Heine