Alppimetsästäjä
Sääli toki kauris rukkaa!
 Kauris on niin suloinen,
 syö ja nyhtää nurmen nukkaa,
 puron luona leikkien.
 »Äiti, äiti, miehen teille
 ajoon tahdon tuntureille!»

 Voisit ennen karjaa kaita,
 hauska torveen toitottaa!
 Kellot kilkkuu pitkin maita,
 metsä huohuu, humajaa.
 »Äiti, äiti, miehen teille
 pilviin tahdon tuntureille!»

 Miks et kukistas sa huoli?
 Vienosti ne hymyää.
 Vuorten viluun kukat kuoli,
 kolkot huiput peittää jää!
 »Kirjokukat, tiedänhän ne,
 äiti, äiti, en jää tänne!»

 Läksi poika ajoon riistan,
 pois hän syöksyy veikaten,
 hurmoksissa hurjan kiistan
 häälyy yli kuilujen.
 Kilpaan käyden tuulen kanssa,
 kauris karkaa makuultansa.

 Kaljun rinteen kallioita
 kapuaa se kepeään,
 pelkäämättä onkaloita
 siukuu yli iljenjään.
 Mutta hurjapää ei huoli,
 seuraa kädess’ surmanuoli.

 Nyt se vuoren huippuun häätyy,
 viime kielekkeelle jää;
 kuilun partaalle se päätyy,
 pakoon pääsyä ei nää.
 Eessä surma, syvyys huima,
 takaa tulee urho tuima.

 Tuskan silmin vaiti rukka
 kovaa miestä rukoilee;
 turhaan, jo sen perii hukka,
 hän jo tähtää, – Hipaisee? –
 Vaipuu jousi! – Rotkelmastaan
 Vuoren-Ukko tulee vastaan.

 Hätääntyneen Halliparta
 surman suusta pelastaa.
 »Turmantuoja, teilläs karta
 Lumilinnaa rauhaisaa!
 Ihmisten on maassa majat;
 mitä meidän karjaa ajat?»

Friedrich Schiller
Runot
Valter Juva