Maamme (Schröder)
O Suomi, sulo kotomaa,
 Soi, kallis sana, soi!
 Ei kullaista oo kumpua,
 Ei ookan lumolaksoa,
 Niin rakasta kuin meille on
 Tää pyhä pohjomaa.

 Kyll’ maamme köyhä, köyhäks jää,
 Jos kulta janos’ lie,
 Vaikk’ vento sitä vierastaa,
 Me tätä maata mielimme.
 Se vuorineen ja vesineen,
 On meill’ tok kultamaa.

 Meill’ kallis kuohu virtaimme
 Ja koskein kohina,
 Tuo synkän salon sohina,
 Tuo tähtiyö, tuo kesäkoi,
 Kai, kai, mist’ rinta riemahti
 Ja into ihastui.

 Täss’ kului isäin kilvoitus
 Niin mielin, miekoinkin,
 Täss’ iloneen ja itkuneen,
 Kanss’ kovin, lemmin onnineen,
 O Suomi! kansas’ sy’än syt’
 Ja kärsi kamalat.

 Ken lukee sorrot surkiat,
 Joit’ koki kansamme,
 Kuin sota ärjy surmalla,
 Kuin halla haastais’ nälällä,
 Ken mittais’ vuo’un verensä,
 Ken uroutensa?

 Ja täss’ se veri vuosikin,
 Vuos’ meille viljaksi,
 Ja täss’ se imi ilonsa,
 Ja täss’ se huokais’ huolensa,
 Jo muinon kantoi kuormamme
 Tää jalo kansamme.

 Täss’ on meill’ sulo, suotuisa,
 On kaikki annettu;
 Min onni luonee arpamme,
 Maa, isänmaa on meilläkin,
 Mi maailmassa kalliimpi
 On tätä omaamme?

 Ja täss’, ja täss’ on tämä maa,
 Sen silmä näkee täss’;
 Me näytämme nyt ilolla
 Nuo selät, salmet, saaristos
 Ja kiljaisemme: katso tuo,
 Tuo kotomaamme on!

 Ja vaikka vietäis’ asumaan
 Meit’ kultapilvihin,
 Vaikk’ tähtitansi elomme
 Pait kyyneleitä, huolia,
 Tok meiltä tämä köyhä maa
 Ois aina kaihottu.

 O maamme tuhat järvines’,
 Sä runon, uskon maa,
 Sä elon meren laulamme,
 Meill’ muinoismaa, meill’ toivonmaa
 Oot, älä ujo köyhyyttäs’,
 Vaan vapa, vaka oo.

 Ja kukoistukses’ kammitsa;
 Se kerran katkiaa;
 Kas, lemmestämme liemahtaa
 Viel’ valos’, loistos’, riemusi,
 Ja kaikuu kerran kimeemmäst’
 Tää laulu kotonen.

–[Konstanti]n. –[Schröde]r.

Lähde: Suometar 25.5.1849.

Johan Ludvig Runeberg
Laulut
Konstantin Schröder
Runot
Suometar
1849

en:Our Land (Runeberg)
sv:Vårt land