Merimies G. Lundströmin muistelmia/11
Merimies G. Lundströmin muistelmia.
(Jatkoa viime numeroon.)

.

Kolossit alkoivat nyt kilvassa kääntyä
kristin uskoon. Joka vähänkin oli oppinut
venäjän tieltä, hän heti tahtoi itsensä ristimään. 
Tähän lienee heitä viekoitellut tuo
uusi paita, joka ristiessä jokaiselle lahjoitettiin.

Vaan kun Kolossit ainoastaan pyhäpäivinä 
pääsivät koloniaan, tulvailivat he
silloin suurissa joukoissa kirkkoon, jossa niinmuodoin 
syntyi armotoin ahdinko. Tästä
syystä kehoitti piispa päämiestä rakennuttamaan 
Kolossilaisille eri kirkkoa. Päämies
suostui tähän, antoi heti ryhtyä työhön ja
tuota pikaa oli uusi kirkko valmis.

Ensimmältä tuli kirkko täpö-täyteen väkeä,
mutta jonkun ajan kuluttua ei enään tullut
yhtäkään henkeä. Kirkonmenoa lakattiin niinmuodoin 
pitämästä ja kirkko jäi autioksi.

Tähän aikaan tuli koloniaan uusi päämies,
joka oli suomalainen. Kolossit tahtoivat,
niinkuin tapansa ainakin oli, koetella, kuinka
kova-pintainen vasta tullut olisi, tekivät
tikusta asian ja vaativat 50 täkkiä eli vilttiä,
joita he käyttivät vaatteinaan, kääriten niitä
ympärillensä.

Päämies olikin kovin arkaluontoinen ja
myönsi heti tämän vaatimuksen, ehkä kuinkakin 
muut, jotka paremmin tunsivat Kolossien
tavat, tätä vastustivat.

Seuraus oli arvattava. Muutaman kuukauden kuluttua vaativat Kolossit 100 täkkiä.

Päämies vapisi pelvosta ja kehoitti taaskin 
antamaan, sodan välttämiseksi. Mutta
sotamiesten päällikkö ynnä muut herrat sanoivat: 
”Ellemme heille mastarintaa te’e,
ajavat he meidät pian mereen ja ottavat
kaiten omaisuutemme. Sota-kulunkia ei makseta, 
ennenkuin sota on loppunut.”

Kun Kolossien lähettiläs taaskin kysyi:
”Annetaanko hyvällä, vai otetaanko pahalla?”
vastattiin ”ei anneta kummallakaan,” ja samalla 
oli sota julistettu.

Koloniassa asetettiin nyt joka mies sotarintaan. 
Kun lähettiläs oli vienyt Kolossilaisille 
kieltävän vastimemme, nostivat he
hirmuisen sotahuudon, josta vuoret värähtelivät, 
kalliot kajahtelivat, ja laukasivat
pyssyllä kolme kertaa. Kun kolmas laukaus
kuului, ammuttiin meidän puoleltamme kerran 
kanuunalla, jonka jälkeen Kolossit laukasivat 
lukemattomat pyssyt ja me taas
vastasimme kuudellatoista kanuunalla yht’aikaa. 
Silloin pitivät Kolossien huoneiden
seinät kauheata rätinätä.

Kun hetken aikaa näin oli ammuttu kummaltakin 
puolelta, ryntäsivät Kolossit kovalla
huudolla raja-aitaa vastaan, joka lankuista
oli tehty heidän ja meidän välille. Tämän
aikoivat he nyt kaataa, vaan meidän kolme
pyörillä varustettua kanuunaamme joutui
hyvissä aioin heitä siitä estämään.

Mutta yö joutui ja pimeä tuli päälle.
Nyt oli tarkasti varalla pidettävä, etteivät
Kolossit yön pimeydessä jostakin eri kohdasta
pääsisi karkaamaan päällemme. Pahin pelko
oli raja-aidan päästä, joka tosin ulottui kappaleen 
mereenkin, mutta josta luode-aikana,
veden vähimmällä ollessa, voi kuivin jaloin
päästä toiselle puolelle. Nyt oli uuden kuun
aika, ja veden nouseminen ja laskeminen (luode
ja vuoksi) siis suurimmallaan. Liikunnoistaan
olimme päivällä huomanneet Kolosseilla olevan 
suuren sotajoukon. Sentähden laitettiinkin 
tänne hyvät varustukset, jotka tulivat
aivan Kolossien huoneiden kohdalle. Sinne
vietiin kymmenen tanakkata kanuunaa, joista
viisi oli puolentoista sylen pituisia. Osaksi
oli meillä rei’än täyteisiäkin kuulia, mutta
enimmäkseen käytimme kuitenkin kulmikkaita,
vähä paremmin kuin kanan munan kokoisia,
jotka pakattiin läkkipellistä tehtyihin, tuopin
muotoisiin ja rei’än kokoisiin koteloihin, sillä
niiden ei tarvinnut kau’aksi kantaa.

Yöllä, juuri kun vesi oli vähimmällään,
huomasimme todellakin liikuntoa aidan syrjässä. 
Silloin annoimme kaikki kymmenen
kanuunaa yht’aikaa sylkeä haulia kidastansa
aidan viereen. Hetken aikaa oli kaikki hiljaista, 
mutta sitte näytti taaskin olevan
liikettä samalla kohdalla, jonka tähden ammuimme 
vieläkin kerran. Sen jälkeen alkoi
vesi nousta ja samalla oli vaarakin ohi
mennyt.

Päivän valettua menimme rannalle tarkastelemaan 
paikkoja ja löysimme siellä toistakymmentä 
ruumista. Kuinka juuren joukon
niitä vesi lienee vienyt, emme voineet tietää. 
Kun tässä nyt kävelimme ja katselimme
rantoja, kuului Kolossien puolelta äkki arvaamatta 
pyssyn laukaus ja rinnaltani kaatui 
mies, joka heti kohta, jäsentään liikahtamatta, 
kuoli. Toisesta patterista huomasivat
samalla kolossin, joka aidan raosta oli ampunut, 
piilevän aidan takana. Tämän tietysti 
he kohta laskivat syrjälleen.

Sen suurempata kahakkata ei sinä päivänä
ollut, mutta seuraavan päivän aamuna ammuttiin 
Kolossien kirkon akkunasta kaksi miestä
kuoliaaksi. Kirkon yksi seinä oli nimittäin
rajana Kolossia vastaan ja tähän olivat nyt
Kolossit yön aikana kaivaneet rei’än, josta
pääsivät kirkon sisään.

Papit ja päälliköt pitivät suurta neuvottelua; 
kirkkoa eivät olisi tahtoneet ampua ja
kuitenkin oli se välttämätöintä, sillä pyssyhollin 
päässä olivat työpaikat, ja niissä ei
siis kukaan voinut liikkua. Neuvottelussa
oli myös eräs ala-katteini Bensiman, joka oli
erinomaisen nerokas mies ja oiva sotilas.
Hän pyysi saada asiata haltuunsa, joka hänelle 
myös myönnettiin, ehdolla kuitenkin,
että mahdollisimman mukaan säästäisi kirkon
seiniä. Nyt meni hän eräälle katolle, josta
kiikarilla sopi nähdä kirkon akkunasta sisään.
Sieltä tultuansa kertoi hän kirkon olevan
täynnä Kolossia, ja komensi miehet kuljettamaan 
pyörillä olevaa kolmea kanuunaa.
Näitä vietiin yksi eräälle kummulle, josta
sopi akkunasta sisään ammuta ja kaksi oven
kohdalle. Täten menisivät kuulat niin viekkaasti 
ristiin, ett’eivät Kolossit kerkiäisi pakoonkaan 
mennä. Samalla asetti katteini
joukon miehiä, joiden heti laukauksen jälkeen
tuli rientää kirkkoon, korjata jäännökset pois
ja lyödä reikä tukkoon.

Nyt oli kaikki valmisna. Torvi torahti
ja kolme laukausta kuului yhteen ääneen.
Samassa oli ovi pois sijoiltansa ja miehet
hyökkäsivät sisään. Kolosseille tuli kova kiire
rientää pakoon, mutta enin osa oli jo kellahtanut 
lattialle pitkäkseen. Ruumiit viskattiin
ulos ja aukko lyötiin samalla kiinni.

Eipä monta aikaa kulunutkaan, ennenkuin
Kolossit jo lähettivät luoksemme rauhan
ehdottelian. Päällikkömme myöntyivät tekemään 
sovintoa, kuitenkin sillä ehdolla, että
Kolossit maksaisivat sota-kulunkia sata saukon
nahkaa. Tämän vastauksen vei lähettiläs
Kolosseille ja tuli jonkun aian kuluttua takaisin, 
sanoen heidän olevan mahdotoin yhtaikaa 
saada niin paljo nahkoja, sillä ne olivat
otettavat toisilta saarilta. Päällikkömme myönsivät 
kolmen kuukauden aian niiden hankkimiseksi, 
mutta vaativat Kolossien kuningasta
sekä kolmea kylän vanhusta eli tajaania tulemaan 
sovinto-kirjan allekirjoittamaan. Tähän
vastasi lähettiläs kuninkaan jo päivää ennen
sodan alkua menneen karkuun. Kun tätä tarkemmin 
tutkittiin, saatiin tietää, että sota olikin
nousnut vasten kuninkaan tahtoa, kylän vanhusten 
yllytyksestä. Nämä olivat jo ennakolta 
lähettäneet vaimot ja lapset pakoon
toiselle saarelle ja kuningas oli lähtenyt niiden 
mukana. Kun olisivatkin olleet kotona,
ei heitä montakaan olisi eloon jäänyt, sillä
Kolossien huoneiden seinät olivat ammutut
reikiä täyteen, että olivat kuin seulan pohja.

Kolossit toivat nyt kuninkaansa väkisen
kotia ja pakoittivat häntä sovinto kirjan tekoon. 
Kuningas kyllä väitti, ettei hän sotaa 
alkanutkaan, mutta se ei häntä pitkin
auttanut.

Kun kuningas oli piirtänyt ravun kuvan
ja manhukset koiran kuvan sovinto-kirjan
alle, niin rauha oli tehty ja sovinto kirja
laillinen.

(Jatk.)

Jatkokertomuksen osat