Pyecraftin jutun salaisuus
Pyecraftin jutun salaisuus.

Kirjoittanut .

Hän istuu tuolla ja jos katsahdan
olkapääni ylitse, niin näen hänet. Jos
minun katseeni silloin osuu hänen
katseeseensa... joka usein tapahtuu...
niin näen siinä niin kummallisen
ilmeen... Siinä on jotain rukoilevaa
ja samalla jotain epäluuloista.

Hiiteen kaikki epäluulot! Jos minä
olisin tahtonut puhua, niin olisinhan
minä sen tehnyt jo aikoja sitten.
Mutta minä en sano mitään, en avaa
suutani, ja hänen täytyy tuntea elämänsä
mukavaksi... Mutta kuinka
niin suuri ja lihava olento voisi tuntea
elämänsä mukavaksi? Kukapa
minua uskoisi, vaikka puhuisinkin?
Vanha Pyecraft parka! Suunnattoman
suuri hyytelökasa, joka tuntee
kaiken elämässään vaivalloiseksi! Lontoon
lihavin mies!

Hän istuu klubin suurimmassa nojatuolissa
lieden ääressä ja syö. Mitä
hän syönee? Minä katsahdan varovaisesti
sinne päin ja minä näen hänen
pureskelevan voileipää ja tuijottavan
minuun! Hitto hänet periköön!
Hän pitää aina minua silmällä! Minä
olen tehnyt päätökseni, Pyecraft! Koska
te pysytte vastenmielisenä, koska te
käyttäydytte aivan kuin minä en olisikaan
mikään kunnon mies... niin
juuri täällä, aivan silmienne edessä
aijon kertoa koko asian... totuuden
kaikesta siitä, mikä koskee Pyecraftia.
Minä olen häntä auttanut, olen
tehnyt hänelle palveluksen, ja palkaksi
siitä hän tekee minulle klubini
vastenmieliseksi, suorastaan vastenmieliseksi,
luomalla minuun kosteat
silmänsä, taukoamatta pyytäen katseillaan:
»Elkää ilmaisko mitään...”
Sitäpaitsi, miksi hän taukoamatta tahtoo
syödä?

Sitä pahempi. Minä kerron totuuden,
alastoman totuuden, en mitään
muuta kuin totuuden!

Tässä samassa tupakkahuoneessa tutustuin
Pyecraftiin. Minä olin silloin
juuri äskettäin valittu klubin jäseneksi
ja hän huomasi sen minun hermostuneesta
ja arasta käytöksestäni.

Istuessani yksinäni eräässä nurkassa
ajatellen, kuinka hauskaa olisi,
jos tuntisin useampia klubin jäseniä,
tuli hän minua kohden, tuo kokonainen
vuori poski- ja leukalihaksia ja
vatsaa. Mörähtäen vaipui hän istumaan
erääseen tuoliin viereeni, raapaisi
tulitikulla valkeata ja sytytti
sikaarin. Sitten hän puhutteli minua.
Olen unohtanut, mitä hän minulle sanoi...
jotain tulitikuista, jotka eivät
koskaan syty, ja jatkaen keskustelua
hän pysäytti jokaisen tarjoilijan ja
valitti heille tulitikkujen huonoutta.
Sillä tavoin meidän keskustelumme
alkoi. Hän puhui kaikellaisista asioista
ja varsinkin erilaisista peleistä. Siitä
hän johtui minun ruumiinrakennukseeni
ja ihoni väriin.

— Te taidatte olla suuri pallopelaaja,
sanoi hän.

Minä olen hento, se on totta ja
muutamat kutsuvat minua melkein
laihaksi, ja epäilemättä olen minä hyvin
tummaihoinen. Vaikka minä en
häpeäkään sitä, että minun äidin äitini
äiti on ollut hindulainen, niin en
minä pidä siitä, että vieraat henkilöt
heti ensi katseella huomaavat tämän
alkuperän. Sen vuoksi minä alussa
tunsin häntä kohtaan jonkinmoista
vihamielisyyttä. Mutta hän ei ollut
kääntänyt puhetta tälle tolalle muun
vuoksi kuin päästäkseen sitä helpommin
puhumaan omasta itsestään.

— Luultavaa on, että te ette harjoita
ruumiin liikuntaa sen enempää
kuin minä, ettekä syö sen vähempää.
(Niinkuin kaikki lihavat ihmiset, luuli
hän, että hän ei syönyt juuri mitään.)
Ja kuitenkin olemme me hyvin erilaisia.

Sitten hän alkoi puhua painostaan
ja yhä uudelleen painostaan, kertoen
kaiken, mitä hän oli tehnyt vähentääkseen
painoaan, mitä kaikkia keinoja
hän oli käyttänyt painoaan vastaan,
mitä neuvoja hän oli saanut
painonsa suhteen, ja mitä hän oli
kuullut ihmisten, jotka olivat melkein
yhtä painavia kuin hänkin, tehneen
saadakseen painonsa vähenemään.

— Apriori, sanoi hän, voi arvella,
että kaikki riippuu ruokajärjestyksestä
ja sopivista lääkkeistä.

Keskustelu oli tukahuttava, ahdistava.
Minä tunsin kadottavani hengittämiskykyni
kuunnellessani häntä.

Toisinaan, aika ajottain, voi klubissa
kärsiä tuonlaatuisia vihamiehiä,
mutta tuli aika, jolloin olin mielestäni
saanut hänen seurastaan kyllikseni.
Hän liittyi minun seuraani suorastaan
häiritsevällä tavalla. Minä en
voinut astua askeltakaan tupakkahuoneeseen,
ennen kuin hän jo purjehti
minua kohden, ja toisinaan hän istui
minun ruokapöytäni ääreen ähkiäkseen
siinä minun syödessäni. Toisinaan
hän suorastaan takertui minuun.
Hän oli kerrassaan vastenmielinen, ja
heti ensimäisestä hetkestä alkaen oli
hänen tavassaan seurustella minun
kanssani jotain, joka ilmaisi hänen
tietävän, että minä voisin auttaa häntä,
että minun kauttani hän voisi saada
jotain aivan erikoista, jota ei kukaan
muu voinut tarjota.

— Minä antaisin vaikka mitä, saadakseni
painoni vähenemään... vaikka
mitä!

Ja hän katsoi minuun pullollaan
päästä olevilla silmillään paksujen
poskilihastensa ylitse. Vanha Pyecraft
parka! Samalla hän soitti pöytäkelloa
tilatakseen itselleen lisää ruokaa.
Eräänä päivänä hän ilmaisi
asiansa.

— Meidän länsimainen rohtojärjestelmämme
ei ole suinkaan saavuttanut
viimeistä ennätystään, sanoi hän.
Olen kuullut kerrottavan, että äärimmäisessä
idässä...

Hän vaikeni ja katsoi minuun silmät
selällään aivan kuin minä olisin
ollut akvaariumissa oleva ulkomaan
elävä. Äkkiä sai suuttumus minussa
vallan.

— Kuulkaahan, sanoin minä. Kuka
teille on puhunut minun äidinäitini
äidin reseptistä?

— Minä... änkytti hän.

— Joka kerta kuin olemme tavanneet,
kokonaisen viikon aikana, ja se
on tapahtunut jokseenkin usein, olette
viitannut minun salaisuuteeni.

— Toden totta, sanoi hän, koska
te olette ottanut asian keskustelun
alaiseksi, niin minä tunnustan, minä
myönnän, että se on totta... Minä
olen kuullut siitä...

— Patissonilta?

— En aivan suoraan, vastasi hän...
minä luulin, että koko juttu oli valetta.

— Patisson, selitin minä, koetti
erästä näistä resepteistä omalla vastuullaan...

Hän suipensi suutaan ja kumarsi.

— Minun äidinäitini äidin resepteistä
on vaikea saada selkoa, jatkoin
minä, ja minun isäni aikoi ne minulle
selittää...

— Eikö hän sitä tehnyt?

— Ei. Mutta hän on minua varoittanut
niistä. Hän kokeili kerran
eräällä.

— Ah!... Mutta mitä te ajattelette?...
Otaksukaahan... jos siellä
olisi resepti, joka...

— Ne ovat merkillisiä papereita ja
jo niiden hajukin... Ei!

Saatuaan minun puhumaan niin paljon,
näytti Pyecraft päättäneen saada
kaikki tietää. Minä pelkäsin koko ajan,
että jos kiusaisin liian kauan hänen
uteliaisuuttaan, hän hyökkäisi minun
kimppuuni, heittäytyisi päälleni ja tukehuttaisi
minut. Minä myönnän olleeni
heikko. Mutta Pyecraft myöskin
ikävystytti minua. Minä olin lopulta
alkanut tuntea häntä kohtaan
jonkinmoista kiukkua, joka pakoitti
minut sanomaan:

— Koettakaa sitten!

Se pieni koe, jonka Patisson oli
tehnyt ja josta minä olin puhunut, oli
aivan toisellainen. Vähät asiasta, mutta
minä olin aivan varma siitä, että lääke,
jota hän oli käyttänyt, oli aivan vaaraton.
Minä en muita lääkkeitä tuntenutkaan.
Minä en uskonut niiden
vaikuttavaisuuteen. Vaikka Pyecraft
myrkyttäisikin itsensä... Minun täytyy
myöntää, että Pyecraftin kuoleminen
myrkkyyn tuntui minusta tavattoman
suuremmoiselta ja suotavalta
tapaukselta.

Samana iltana otin kassakaapistani
tuon kummallisen sandelipuisen lippaan
ja aloin selailla kahisevia lehtiä.
Sekin henkilö, joka oli kirjoittanut
äidinäitini äidin rohtoluettelon, oli
varmaankin rakastanut kaikkea sitä,
mikä oli outoa ja kummallista ja hänen
käsialansa oli hyvin sekavaa ja
tavattoman pientä. Näiden reseptien
joukossa on sellaisia, joita minä en
millään tavalla osaa lukea, enkä mitään
niistä osaa aivan helposti lukea,
vaikka minun suvussani, johon kuuluu
paljon indialaisia virkamiehiä, oli
polvi polvelta opetettu lukemaan hindustanilaista
kieltä. Minun ei tarvinnut
kauaakaan etsiä, ennenkuin löysin
sen, mitä halusin. Istuessani maassa
kassakaappini vieressä minä kauan
katselin tuota lehteä.

— Kas tässä on! sanoin minä seuraavana
päivänä Pyecraftille... mutta
minun täytyi nopeasti vetää käteni
takaisin, sillä hän koetti siepata lehden
käsiinsä. Niin paljon kuin minä
voin saada käsialasta selvää, niin on
tässä resepti siihen, miten »paino saadaan
vähenemään”.

— Ah, huokasi Pyecraft.

— Minä en ole aivan varma siitä,
minä ajattelen ainoastaan, että se on
se. Ja jos te seuraatte minun neuvoani,
niin te ette koske siihen, sillä,
ymmärtäkää minun sanani oikein...
minä puhun suvustani vain teidän
omaksi hyväksenne... olivat esivanhempani
suoraan puhuen hyvin kummallisia
olentoja.

— Antakaa minun koettaa! rukoili
hän.

Minä vaivuin istumaan tuoliini, samalla
kuin mielikuvitukseni koetti
turhaan ponnistella.

— Taivaan nimessä! huudahdin
minä. Voitteko kuvitella, millainen
te olisitte, kun olisitte kadottanut painonne?

Hän ei välittänyt vähääkään minun
väitteistäni. Minä otin häneltä sen
lupauksen, että hän ei enää koskaan
haastaisi sanaakaan vastenmielisestä
lihavuudestaan, tapahtukoon hänelle
mitä tahansa. Ja lopulta minä ojensin
hänelle tuon pienen paperiliuskan.

— Se on pantu kokoon hyvin inhoittavista
aineista, sanoin minä.

— Vähät siitä, vastasi hän... ja
hän otti reseptin.

Hän katseli ällistyneenä sitä.

— Mutta... mutta... sopersi
hän.

Hän oli huomannut, että se oli kirjoitettu
kirjaimilla, jotka olivat hänelle
aivan outoja.

— Niin pitkälle kuin minun tietoni
riittävät, sanoin minä, käännän minä
sen teille.

Minä tein parhaani. Tämän jälkeen
emme enää vaihtaneet pariin
viikkoon sanaakaan. Joka kerta kun
hän tuli minun lähelleni rypistin silmäkulmiani
ja viittasin häntä loittonemaan.
Hän kunnioitti meidän sopimustamme.
Mutta kahden viikon
päästä oli hän yhtä lihava kuin ennenkin.
Silloin hän puhui.

— Minun täytyy puhua teille. Kaikki
ei ole niinkuin pitäisi. Jokin kohta
ei ole oikein, eikä se ole suinkaan
kunniaksi teidän äidinäitinne äidille.

— Missä on resepti? kysyin minä.

Minä tarkastin sitä.

— Oliko muna mädäntynyt? tiedustelin
minä.

— Ei. Olisiko sen pitänyt sitä
olla?

— Tietysti. Kaikissa minun äidinäitini
äidin resepteissä, jollei laatua
ole erittäin määrätty, täytyy ottaa aina
huonoin. Tuo nainen oli ainakin perinpohjainen...
Sitäpaitsi on muutamissa
kohdissa määrätty koettamaan
kahtakin eri tapaa. Oletteko saanut
tuoretta kalkekäärmeen myrkkyä?

— Minä ostin Jamrachilta kalkekäärmeen...
Se maksoi paljon...
hyvin paljon...

— Se on teidän oma asianne...
Minä annan teille selityksen kaikista
näistä vaihtoehtoisista määräyksistä...
Tämän reseptin oikokirjoitus on tavattoman
sekava... Mitä siinä mainittuun
koiraan tulee, niin on se kulkurikoira.

Seuraavan kuukauden aikana minä
tapasin Pyecraftin klubissa, yhtä lihavana
ja levottomana kuin ennenkin.
Hän otti varteen meidän sopimuksemme,
mutta toisinaan hän kohotti
päätään epätoivoisen ja surkean näköisenä.
Eräänä päivänä hän, ottaessani
päällysvaatteita ylleni, sanoi:

— Teidän äidinäitinne äiti...

— Ei sanaakaan pahaa hänestä, vastasin
minä... ja hän vaikeni.

Minä jo luulin, että hän oli luopunut
kaikista kokeiluistaan, ja minä
näin hänen eräänä iltana puhuvan
kolmelle uudelle jäsenelle painostaan
aivan kuin hän etsisi uutta parannuskeinoa.
Eräänä päivänä sain äkkiä
sähkösanoman.

— Herra Formalyn! sanoi eräs
nuori juoksupoika nenäni edessä.

Minä otin sähkösanoman ja avasin
sen heti. Minä luin: „Taivaan nimessä,
tulkaa heti luokseni. Pyecraft.”

„Hm”, sanoin minä ja totta puhuen
olin minä niin tyytyväinen siitä, että
äidinäitini äidin maine tuli jälleen
puhdistetuksi, sillä sinne päin viittasi
tämä sähkösanoma, että tilaisin itselleni
runsaan ja komean aterian.

Minä sain klubin konttorista Pyecraftin
osoitteen ja lähdin liikkeelle
heti kun olin juonut kahvini ja lasillisen
likööriä. Minä en odottanut
edes sitä, että olisin polttanut sikaarini
loppuun. Pyecraft asui Bloomsburyssä
erään talon yläkerrassa.

— Onko herra Pyecraft kotona?
kysyin minä ovella.

— Hän on sairas, vastattiin minulle.
Hän ei kahteen päivään ole
ottanut ketään vastaan.

— Hän odottaa minua, vastasin
minä... ja minut johdettiin yläkertaan.

Tultuani oven eteen soitin ovelle,
jossa oli pieni ristikko-ikkuna. „Hänen
ei olisi pitänyt koettaakaan, sanoin
minä itsekseni. Olento, joka on
porsaan näköinen, pysyköön myös porsaan
näköisenä.” Kunnianarvoisa nainen,
joka näytti hätääntyneeltä ja
jonka päähine oli viistossa päässä,
tuli ristikon taakse ja levottomana tarkasteli
minua. Minä sanoin hänelle
nimeni ja hän päästi minut hyvin rauhattomana
sisään.

— Mitä on tapahtunut? kysyin minä,
kun olin tullut eteiseen.

— Hän käski tuomaan teidät hänen
luokseen heti, kun olette saapunut,
sanoi nainen... ja hän katsoi minuun
kiiruhtamatta viemään minua
sisään. Sitten hän jatkoi:

— Hän on pannut oven lukkoon.

— Lukkoonko?

— Niin, herra. Hän pani oven
eilisiltana lukkoon eikä hän ole sen
jälkeen päästänyt ketään sisään. Ja
taukoamatta hän kiroilee. Voi, hyvä
jumala!

Minä käänsin pääni oveen päin, johon
hän päällään viittasi.

— Tuohonko huoneeseen? kysyin
minä.

— Niin.

— Mitä on tapahtunut?

Nainen pudisti alakuloisena päätään.

— Hän pyytää taukoamatta ruokaa,
raskaita ruokia. Minä olen hankkinut
hänelle, mitä olen voinut. Porsasta
minä olen hänelle antanut, torttuja,
kaikellaisia sellaisia ruokia, mutta
en yhtään leipää. Jättäkää se oven
ulkopuolelle, sanoo hän, ja menkää
pois. Hän syö, hyvä jumala, niin että
se on aivan kamalaa.

Minä kuulin oven takaa hänen
äänensä.

— Tekö siellä olette, Formalyn?

— Tekö se olette, Pyecraft? kysyin
minä... ja aloin täyttä voimaa kolkuttaa
ovelle.

— Käskekää emännöitsijäni menemään
pois.

Minä tottelin häntä. Sitten minä
kuulin kummallista hapuilemista ovelle,
ikäänkuin joku olisi etsinyt kädenripaa.
Samalla kuulin minulle tuttua Pyecraftin
ähkimistä.

— Hän on jo mennyt, sanoin minä.

Mutta kauan aikaa vielä pysyi ovi
lukossa.

Minä kuulin avainta ovessa väännettävän.
Pyecraftin ääni käski:

— Tulkaa nopeasti sisään!

Minä väänsin ovenrivasta ja astuin
sisään. Tietysti odotin näkeväni Pyecraftin,
mutta hän ei ollutkaan siellä.
Minä en koskaan eläissäni ole niin
kovasti hämmästynyt. Huone, johon
olin tullut, oli hänen työhuoneensa ja
siellä vallitsi aivan tavaton epäjärjestys.
Ruoka-astiat ja vadit olivat sekaisin
yhdessä kirjojen ja kirjoitusneuvojen
kanssa: useita tuoleja oli
kaadettu kumoon... Mutta Pyecraft,
missä hän oli?...

— Hyvää päivää! Sulkekaa ovi,
sanoi hän. Ja minä näin hänet vihdoinkin!

Hän oli ilmassa aivan katon rajassa
lähellä ovea aivan kuin joku olisi
naulinnut hänet kattoon kiinni. Hänen
kasvoillaan oli pelästynyt ja kärsivä
ilme. Hän läähätti ja huitoi käsiään.

— Sulkekaa ovi, huusi hän. Jos
tuo nainen huomaa, mitä on tapahtunut...

Minä menin sulkemaan ja vastaisesta
nurkasta katselin häntä.

— Jos jokin pettää ja te putoatte,
niin taitatte niskanne, sanoin minä.

— Sitä minä toivoisinkin, läähätti
hän.

— Teidän ijällänne ja niin painavana
kuin olette ei tehdä tuollaisia
akrobaattitemppuja...

— Olkaa vaiti, sanoi hän surkealla
äänellä. Minä kerron teille kaikki.

— Millä ihmeellä te pysytte tuolla
ylhäällä? kysyin minä.

Äkkiä minä ymmärsin, että hän ei
millään tavallisella keinolla pysynyt
siellä vaan että hän ui ilmassa aivan
kuin kaasulla täytetty rakko olisi tehnyt.
Hän alkoi ponnistella päästäkseen
katosta irti ja kiivetä seinää
myöten alas minun luokseni.

— Se on reseptin syy... läähätti
hän. Teidän äidinäitinne äidin...

Puhuessaan oli hän tarttunut erään
taulun kehykseen kiinni, se irtaantui
seinästä. Pyecraft ponnahti kattoon
ja taulu putosi alas ja särkyi sohvan
käsipuuta vasten. Pyecraft lensi humahtaen
kattoa vastaan ja minä ymmärsin,
miksi hänen ruumiinsa pyöreimmät
ja ulkonevimmat kohdat olivat
valkoisia. Hän alkoi uudelleen
tulla alas, tällä kertaa varovaisemmin,
pidellen uunista kiinni.

Näytti toden totta hyvin omituiselta,
kun tämä lihava mies koetti
pää edellä päästä katosta permannolle.

— Tuo resepti... vaikutti liian
hyvin... änkytti hän.

— Kuinka niin?

— Minä olen kadottanut... painoni...
melkein täydellisesti...

Silloin minä luonnollisesti ymmärsin
kaiken.

— Hitto vieköön, Pyecraft! huudahdin
minä... tehän tahdoitte lääkettä
lihavuuttanne vastaan... mutta
te puhuittekin koko ajan painostanne!

Tietämättä miksi olin minä ihastunut.
Minä tunsin todellakin tänä hetkenä
suurta hellyyttä Pyecraftia kohtaan.

— Sallikaa minun auttaa teitä, sanoin
minä, tartuin hänen käteensä ja
vedin hänet alas. Hän sätkytteli jalkojaan
joka suuntaan koettaen jollain
tavalla päästä seisaalleen. Hän muistutti
lippua, jota tuuli liehuttaa.

— Tuo pöytä, sanoi hän osoittaen
suurta pöytää, on hyvin raskas, jos
te voisitte saada minut sen alle...

Minä sain hänet sinne ja hän kieppui
siellä aivan kuin ilmapallo katoksen
alla. Minä seisoin uunin luona
ja keskustelin hänen kanssaan.

— Kertokaa minulle, mitä teille on
tapahtunut, sanoin minä sytyttäen sikaarin.

— Minä nautin sekoituksen.

— Minkä makuista se oli?

— Kamalan makuista!

Kaikki minun äidinäitini äidin reseptien
mukaan valmistetut lääkkeet
olivat saman laatuisia. Kun ajatteli,
mistä aineista ne olivat pannut kokoon,
niin ei minun tehnyt koskaan
mieleni niitä maistaa. Niin minä...

— Minä nautin ensin pienen siemauksen...
Ja kun minä tunnin
päästä tunsin itseni kepeämmäksi, niin
päätin nauttia loputkin...

— Pyecraft parka!

— Minä pidin sieramistani kiinni.
Kun olin juonut, niin tunsin tulevani
yhä kepeämmäksi, ja vastoin tahtoani,
ymmärrättehän...

Äkkiä sai hän ankaran suuttumispuuskan.

— Mutta tuhannen tulimmaista, mitä
minä nyt teen?

— Eräs asia on minulle aivan selvä
ja sitä teidän ei suinkaan tule tehdä,
te ette saa mennä ulos, sanoin minä.
Te nousisitte nousemistanne... Minä
viittoilin käsilläni taivasta kohden...
Saisi lähettää ilmapurjehtijoita tuomaan
teidät takaisin.

— Minä otaksun, että lopulta tämä
vaikutus haihtuu.

Minä pudistin epäävästi päätäni.

— Minä en luule, että siihen voi
luottaa, sanoin minä.

Silloin hän sai uuden raivokohtauksen,
hän potki lähellä olevia huonekaluja
ja iski nyrkillään permantoon.
Hän käyttäytyi hyvin rumasti, niinkuin
saattoikin odottaa mieheltä, joka
oli lihava ja tottumaton hillitsemään
luontoaan. Minä selitin hänelle, että
tämä oli ikävä juttu, johon hän itse
oli syypää, että se oli kohtalon rangaistus.
Hän söi liian paljon...
Hän väitti tätä kaikkea vastaan ja oli
hyvinkin kiivas. Kun hän piti liian
suurta ääntä ja käytti sopimattomia
sanoja, niin minä en jatkanut keskustelua.

— Te olette sitäpaitsi tehnyt muutakin
syntiä, syntiä totuutta vastaan,
lisäsin minä. Te ette ole tilaanne
kutsunut lihavuudeksi, joka ei ole mikään
häpeä, vaan „painoksi”... Te...

Hän keskeytti minut myöntäen sen
kaiken oikeaksi. Mutta mitä hänen
tuli tehdä?

Minä lausuin, että hän koettaisi totutella
uuteen elämäänsä. Sillä tavoin
me pääsimme asiassa oikealle
pohjalle. Minä huomautin, että hänen
ei suinkaan olisi vaikea oppia kävelemään
kädet katossa...

— Minä en voi nukkua, sanoi hän.

Se ei ollut mikään suuren suuri
vaikeus. Helposti saattoi laittaa vuoteen
kiinni rautalankaverkkoon riippumaan,
sitoa siihen patjat suurilla
nauhoilla, napittaa kiinni lakanat ja
peitto ja kaikki muu sellainen. Hänen
täytyi vain selittää asiansa taloudenhoitajattarelleen...
Kun hän jonkun
aikaa oli vastustellut minun järjestelmääni,
alistui hän lopulta siihen.

(Oli oikein merkillistä nähdä, miten
pian tuo kunnon nainen mukautui näihin
merkillisiin olosuhteisiin.)

Hänen huoneeseensa tuotiin korkeat
tikapuut ja kaikki ateriat tarjoiltiin
kirjahyllyn ylimmäisellä hyllyllä.
Me keksimme myöskin aivan nerokkaan
keinon, jonka avulla hän saattoi
päästä permannolle joka kerta kuin
hän halusi. Me asetimme aivan yksinkertaisesti
vain tietosanakirjan raskaat
nidokset ylimmäiselle hyllylle.
Hänen ei tarvinnut tehdä muuta kuin
ottaa yksi nidos kainaloonsa ja laskeutua
sen avulla alas. Me naulasimme
myöskin rautaisia renkaita pitkin
permannon reunoja, jotta hän
voi tarttua niihin etsiessään jotain alhaalta.

Jota pitemmälle me tulimme näissä
järjestelyissämme, sitä suuremmassa
määrässä ne alkoivat minua innostuttaa.
Minä kutsuin taloudenhoitajattaren
ja selitin hänelle kaiken, minä
järjestin tuon nurinpäin käännetyn
vuoteenkin. Minä vietin kokonaista
kaksi päivää hänen huoneustossaan.
Minä sovittelin tämän nurinpäinkääntämisen
hänelle aivan erinomaisesti.
Minä järjestin ylimääräisen johtolangan,
jonka avulla hän tuli paremmin
yhteyteen soittokellojen kanssa, ja
minä käänsin nurinpäin sähkölamput
ja muuta sellaista. Kaikki nämä työt
huvittivat minua tavattomasti ja oli
niin hauskaa kuvitella Pyecraftia suureksi
kärpäseksi, joka käveli pitkin
kattoja ja kiipeili ovien luo päästäkseen
toisesta huoneesta toiseen, ja
joka ei enää tullut klubiin, ei enää
koskaan, ei enää koskaan !!!...

Mutta sitten minun kekseliäisyyteni
meni aivan liian pitkälle. Minä istuin
hänen lietensä ääressä ja hän oli nurkassaan
aivan katon rajassa naulaten
pehmeää mattoa siihen, kun minussa
syttyi aivan uusi ajatus.

— Hitto vieköön, Pyecraft! Tämähän
kaikki on aivan tarpeetonta!

Ja ennenkuin minä osasin laskea
tulokset siitä, mitä aijoin sanoa, niin
ilmaisin jo kaiken.

— Lyijyiset alusvaatteet! huudahdin
minä.

Onettomuus oli päässyt alkuun...
Pyecraftin silmiin tuli melkein kyyneleet,
kun hän kuuli tämän.

— Ja minä saan olla samallainen
kuin ennenkin... nyyhkytti hän.

Minä paljastin hänelle koko salaisuuden
ennen kuin saatoin aavistaa,
mihin se johtaa.

— Ostakaa lyijylevyjä, sanoin minä,
leikatkaa ne pyöreiksi kappaleiksi ja
ommelkaa alusvaatteisiinne siksi kunnes
teillä on kylliksi painoa... Käyttäkää
jalkineita, joissa on lyijypohjat,
kantakaa kädessänne laukkua, jossa
on lyijyharkkoja, ja kaikki käy hyvin.
Sen sijaan, että olette täällä vankina
saatte käydä missä tahdotte, vaikkapa
matkustella...

Minussa heräsi vieläkin onnellisempi
ajatus.

— Teidän ei enää tarvitse pelätä
hukkuvanne. Teidän ei tarvitse tehdä
muuta kuin riisua osa vaatteistanne
tai vaikkapa kaikkikin, heittää kädestänne
lyijyä täynnä oleva laukku,
ja silloin te nousette ilmaan.

Ilossansa hän pudotti vasaransa,
joka hipaisi minun nenääni.

— Hitto vieköön! huudahti hän.
Ja minä voin palata klubiin!

Hänen huudahduksensa katkaisi heti
minun innostukseni.

— Hitto vieköön! matkin minä
häntä. Niin, tietysti... te voitte palata
sinne.

Ja hän palasi sinne. Ja hän palaa
joka päivä sinne. Hän istuu tänä hetkenä
juuri minun takanani, ahmien
ainakin kolmatta annosta voileipiä.
Eikä kukaan muu kuin minä ja hänen
taloudenhoitajattarensa tiedä, että hän
oikeastaan ei paina yhtään mitään, ei
kerrassaan mitään, että hän on köykäisin
kaikista ihmisistä. Hän istuu
tuolla vaanimassa minua siksi, kunnes
olen lopettanut kirjoittamasta.
Jos hän vain voi, niin lähestyy hän
silloin minua, tulee aivan minun lähelleni...

Sadannen kerran hän silloin kertoo
minulle historiansa, kertoo vaikutuksesta,
jonka hän tuntee ja jota hän ei
tunne, ja kuinka toisinaan tuo kepeys
näyttää katoavan. Ja siellä täällä,
keskellä hänen kertomustaan pujahtaa
esiin tuo lause:

— Pidättehän kaiken salassa? Jos
joku sen tietäisi... niin häpeäisin
minä niin tavattomasti... kuulostaahan
se niin kovin hullulta... kuljeksia
pitkin kattoja, ja niin edespäin...

Ja nyt on vältettävä Pyecraftia,
jolla on aivan verraton hyökkäysasema
oven ja minun välillä.

Lähde: 

H. G. Wells
Nuori Voima
1903
1910
Novellit