Syyskesän yöt
Näinä syyskesän öinä,
 jolloin pimeys lainehtii talojen ympärillä
 kuin musta meri
 ja ikkunoista pyrähtelee lamppuja kohden
 kalpeita perhosia,
 näinä öinä
 muistelen kesän palavia päiviä.

 Ja ruumiini ojentuu pakenevaa aurinkoa kohti
 kuin jäätyvä puu
 turhaan odottaen polttavaa suudelmaa.
 Ja sydämeni pienenä ja säikähtäneenä
 näkee kaikkien kukkien
 tekevän kuolemaa.

 Ah, miksi en itsekin kuollut
 keltaisella hiekalla
 ihanan vihreän meren äärellä,
 kun ruumiini nautinnosta suljetuin silmin
 antautui auringolle
 kesän huumaavina päivinä!
 Silloin en olisi nähnyt sinua, Kuolema,
 vaan hymyilevänä,
 nuoruutta ja meriheinää tuoksuavana
 olisit saanut kantaa ruumiini pois.

 Enkä nyt istuisi
 tuijottaen mustaan ikkunaan,
 josta kantautuu sateen tuoksu
 ja kuolevien kukkien huuto
 palaneitten perhossiipien varistessa
 surullisen pääni ylle.