Kuoleva taistelija
Jo loppui leikki, johon voittaja
 Sun ajoi ivaten; ja alkoi kamppaus
 Niin kova, vakava, kuin määrännyt
 On synkkä tuomari tuoll’ ylhäällä:
 Sun kuolonkamppaukses;, jok’ei lopu.
 Vuostuhansia lepäät kuolevana,
 Ja sentään sinulle ei suotu – kuolla.
 Se suuri piiri, josta vihdoinkin
 Soi tuhansista suista sulle habet,
 On hajaantunut, puonnut, kuihtunut,
 Kuin lehdet laakerin, joit’ tempoo myrsky.
 Ja sankarleikin suuri sotakenttä
 On vaivoin taakan alla ponnistellut,
 Kun raskas aika astui yli sen.
 Ja valta, joka suuruutensa loi
 Maailman pirstat yhteen ahtamalla,
 On siruiks’ sortunut. – Sä yksin elät
 Ja vuotat, että verivirta, joka
 Sun kyljestäsi vuotaa lakkaamatta
 Valuisi kuiviin. Mutta turhaan vuotat,
 Kuin se, mi näkee, kuinka vuori yhä
 Luo suonistansa lähteen runsaan juoksun
 Ja tahtoo vuottaa vuoksen kuivumista.
 Viel’ elää myöskin tuska äänetön,
 Mi rintas syvimmästä syvästä
 Sun tunkee kasvoihis, kuin luulis se,
 Ett’ aikaa sillä vain on hetkinen
 Osoittaa kaiken suuren runsautensa,
 Jost’ elo pisin tuskaa kylliks’ sais
 Jok’ ainut hetki luomaan katkeruutta.
 Mut yhtä mahtavana elää voima,
 Mi taittaa tuskan, ett’ei nousta saa
 Se kurjin valituksin joukkoon tuohon,
 Min rinnasta se poijes ponnahtaisi,
 Kuin diskuslevy radan kivikosta.

 Oi! tämä näkyväinen hurmehaava,
 Se liian matala on lähteeksi
 Sen tuskan, joka turhaan toivoo päättää
 Nää kärsimykset kuolemattomat:
 Sen lähde syvemmällä pursuaa,
 Eik’ kenkään niistä, jotka kylminä
 Sun leikistäsi julmast’ iloitsivat,
 Sen kuiluun ole nähdä ansainnut.
 Mut niille, jotk’ ois tuskaas säälineet,
 Sä kauvan olet ollut kuollut jo,
 Vaikk’ aina heitä muistellessas tunnet
 Sen kirkkauden, jonka esineihin
 Luo kyyneltulva eron viimeisen,
 Kuin soihtu, ojennettu haudan yöhön,
 Sen kirkastaa, mi ainiaaksi jää.

 Kuin soturi, mi korvan painaa maahan,
 Kun kaukaa tahtovi hän kuulla ääntä,
 Jok’ ennustaa, ett’ tulee kaivattu,
 Niin myöskin, sinä katsees maahan painat.
 Se katse tavoittanee nähdä jotain,
 Johonka kohdistuisi rauhassa
 Ne sulomuistot harvat, joita elo
 On suonut – katkeria tuhlaten:
 Se etsii paikkaa lapsuusleikkisi,
 Niin rauhaisan, vaikk’ keskess’ asekalskeen,
 Niin valoisan, vaikk’ korven varjostaman,
 Niin vapahan, vaikk’ äidin ympäröimän.

 Sä liian kauvan etsit tuota jo,
 Et enää siitä jälkeäkään löydä.
 On auran teriks’ säilät taottu
 Ei ruostettakaan jäljell’ ole niistä.
 Miss’ ennen metsäs teki juuria,
 Nyt heilimöipi vainioiden vilja.
 Sun kauniin äitis rinta kukkasina
 On jälleen henkinyt ja kuihtunut;
 Ei satu muista, milloin sortui kansas.
 Mut vaikk’ei jälkiä se jättänytkään,
 Sit’ enemmän on jälkiä, jotk’ itkee
 Nyt muinaisihanuutta sortajan.
 Sun viime voimas vielä ponnista
 Ja nouse pystyyn suoraselkäisenä!
 Sun jalkas juurella sä nähdä saat
 Näyn moisen, joka riittää tyydyttämään
 Maanpiirin kaiken vihan kostonhimon.
 Kas tuossa Forum, josta ohjasi
 Maailmaa kädet ankarat tai saidat!
 Jumalain kuollehitten temppeleistä
 On raunioita tuolla ainoastaan:
 Kaikk’ on ne olleet ajan leikkipallo;
 Ja vahakansa, joka murti kaikki,
 Se alle paiskattihin leikissä;
 Ei ainoakaan valta taivaan taikka maan
 Ees habet! kaatuvalle huutanut.
 Barbaarit eestäs kostaaksensa laittoi
 Ne gladiaattorileikit, joissa turhaan
 Sun laillas elost’ taistel Rooman kansa.
 Ja mikä vielä eli, hengitti,
 Jäi miekan, kirkon sortovallan uhriks
 Ja kärsi kuolontuskaa lakkaamatta.

 Ja suurin taistelija, joka kauvan
 On kuolevana maannut kuolematta,
 On itse Rooma, ikikaupunki.
 Se isäin rikoksista, suuruudesta
 On paljon kärsinyt ja kärsii vielä.
 Sen vuoksi historia vakavasti
 On Rooman kohtaloa punninnut,
 Sen syntejä ja pitkää kuolontuskaa.
 Mut sulle, joka kärsit rikkomattas
 Ja isiltäs et syytä perinyt,
 Soi taide kauniimmin kuin konsanaan
 Suloisen henkens ikisovituksen.

Lähde: Kaukomieli: Viipurilaisen osakunnan albumi. 3. 1900.

Fredrik Cygnaeus
Runot
Yrjö Weijola
Lähdeluokattomat