Merimies G. Lundströmin muistelmia/10
Merimies G. Lundströmin muistelmia.
(Jatkoa viime numeroon.)

Tähän aikaan oli noin neljäänkymmeneen
mieheen metsässä hirren hakkuussa. Näitä
hirsiä hakattiin sekä sahatukiksi että poltto­puiksi. 
Koloniassa oli kolme sahaa, joista
kaksi kävi veden- ja kolmas höyryn voimalla.
Tämä viimeksi mainittu oli kaksi raaminen
ja rakennettu laivan kannelle, jota kuljetettiin
pitkin rantoja niihin paikkoihin, mihin hirret
olivat lasketut. Täällä kun ylipäätään oli
korkeat vuorimaat, tapahtui laskeminen siten,
että puu ensinnäkin koetettiin kaataa latvoi­neen 
alas mereen päin, jonka jälkeen se kar­sittiin 
ja kuorittiin aina karvannaiseen saakka
ja annettiin sitte luistaa merta kohden. Me­rellä 
taas oli veneillä miehiä, jotka kokoili­vat 
tukit lautoiksi. Kun nyt puu kovalla
vauhdilla tuli alas mereen, meni se ensin
pohjaan ja nousi sieltä jälleen ylös. Sat­tuipa 
näin usein nousemaan juuri veneen
kohtalta, jolloin se vei meneen rikki ja miehet
mereen. Välistä kyllä tuli apua ja miehet
pelastettiin, mutta usein saivat he jäädä
sinne sen pitkän tien.

Metsä-miehillä oli silloin päällikkönä
Fredriksson niminen mies, kotoisin Suo­mesta, 
Viitasaaren pitäjästä. Tämä oli yk­sin 
neumoin jauhomakasinin päällikön kanssa
rakennuttanut salakeittiön metsään, jossa on­nistuivat 
kauan aikaa polttaa suuret määrät
viinaa. Mutta viimein tuli asia kumminkin
ilmi. Fredriksson tuotiin kotia ja annettiin
heti toisena päivänä viisisataa keppiä sel­kään, 
jonka jälkeen päällikkö tavallisuuden
mukaan, käski viemään hänet putkaan. Mutta
Fredriksson heittäysi kuolleeksi.

”Hän on kuollut!” huusivat miehet.

”Kun hän on kuollut, niin kannettakoon
hän kasarmiin!” käski päällikkö.

Tuskinpa Fredriksson tämän kuuli, ennen­kun 
otti jalat allensa ja läksi itse luikertamaan
kasarmiin. Päällikkö naurahti ja antoi hänen
mennä.

Yhtiöllä oli näihin aikoihin noin parikym­mentä 
laivaa, jotka kulkivat kaikkialla, yli­päätään 
ei kuitenkaan aivan kaukana. Kun nyt
niinmuodoin tarvittiin mvrimiehiäkin, laitet­tiin 
Fredriksson merille, sillä ei häntä enään
tohdittu metsään laskea. Mutta kun Fred­iksson 
raukka kerran oli saatu vääryydestä
kiinni, ei häntä enään tahdottu uskoa enem­män 
merellä kun maallakaan.

Laivansa seisoi kerran ankkurissa Kamtschat­kan 
rannalla ja katteini oli mennyt maalle.
Silloin lienee joku laivaan jääneistä mie­histä 
leikillään puhunut:

”Mitä jos nyt lähdettäisi karkuun laivan
kanssa.”

Tämän kuuli joku imartelia, kieli sen kat­teinille, 
ja uskotteli sitä paitse miesten toden
perään aikoneen lähteä karkuun.

Katteinilla oli oiva mielenkuvitus. Kotia
tultuansa teki hän asiasta kanteen sekä lisäsi
vielä, että hän kuuli, miten ankkuria nostettiin
ja riensi hätään. Miehet eivät kuitenkaan
mitään tunnustaneet, ketä siis tuli syyttää?

”Fredriksson on ennenkin rangaistu, eikö
vaan hän lienee nytkin syypää,” sanottiin.

Arveltu ja päätetty! Asiata ei sen 
 kannattanut tutkia, vaan annettiin Fred­riksson’ille, 
joka kuitenkin tästä oli aivan
tietymätöin, taaskin viisisataa keppiä.

Joku aika tämän jälkeen karkasi toden pe­rään 
kaksi miestä. Nämä olivat päämiehen
palvelia, joka oli suomalainen ja perämiehen
tutkinnon suorittanut, sekä päämiehen kokki,
venäläinen.

Eräänä aamuna odotteli päämies kahvet­tansa, 
jota ei hiljankaan kuulunut. Hän
soitti soittamistansa kelloa, mutta miehet oli­vat 
varmaankin tulleet kuuroiksi, kun eivät
sittenkään tulleet näkyviin.

Täytyipä päämiehen viimein nousta kat­somaan, 
mikä miehiä vaivasi. Hän kulkee
läpi huoneet — kaikki on hiljaista; hän tu­lee 
kyökkiin — täällä on yhtä autiota. Pää­mies 
katsoo ikkunasta alas rantaan, — jopa
huomaa hyvin varustetun jahtiveneensä ole­van 
pois. Tarkemmin paikkoja katseltuansa
kaipaa hän myöskin suurta kiikaria, krono­meeteriä, 
kelloa ja sekstanttia. Viimein älysi
hän paperipalaisen johon oli kirjoitettu:

”Minä Adam Aulén olen tänä päimänä
vielä palveliana Venäläis-Amerikan siirto­maitten 
kuvernörillä, mutta huomena olen
katteinina ”Rohkia” nimisessä laivassa, joka
seilaa San Franciscoa kohden toivottavasti
hyvällä menestyksellä.”

Tässä siis oli asialle selitys. Heitä ei
enään käynyt takaa ajaminen, sillä heillä oli
koko yön ollut oiva myötä-tuuli ja veneessä
oli hyvät purjeet. Mennyt kuin mennyt! ei
auttanut muu, kun asettaa toiset miehet en­tisten 
sijaan, saadakseen aamukahveensa, joka
jo oli hiukan myöhästynyt.

(Jatk.)

Jatkokertomuksen osat