Tähdetön ilta
Tänään painaa synkät pilvet maata,
 öistä seinää lävistää ei saata
 rakas tähtenikään lohduttain.
 Turhaan pyysin sitä tuskassain.
 Joka ilta sitä silmin haen,
 kun se yli majas kimaltaen
 kulkee kuin sun untas siunaten,
 sinun, jota silmin näe en.

 Tajuta jos voisin: kiertää yhä
 loitos korkeuden saatto pyhä
 yli kaipuun, jota voita en.
 Siivet Lempeyden taivaisen
 ylhemmissä asunnoissa siellä
 sua suojelevat tomun tiellä,
 unettomin tunnein väikkyen
 yli vuoteen, jota näe en.

 Polttaa pois jos voisi rikkomani
 rakkaus, mi painaa povessani.
 Jospa tuska, johon alistun,
 vapahtaisi tuskastasi sun!
 Hartain mielin kivun polttaa annan
 ruumistani, jota yhä kannan.
 Kastuu posket, mutta rukoillen
 sulle armahdusta uuvu en.

 Rakastan sua maassa pimeässä,
 rakastan sua ruumiissani tässä;
 siitä vapaana vain paremmin
 rakastaisin siivin valoisin.
 Onnellista oisi polullasi
 suojata sun joka askeltasi.
 Vaan jos riisuisin ma tomun pois,
 kipuun murtua sun mieles vois.

 Siksi pyydän taivaan enkeleitä,
 heitä, jotka kärsi ennen meitä,
 varjon teillä sua valvomaan,
 kunnes kerran silmäs nähdä saan.
 Pyydän, että yöstä kauheasta
 kotiin veisivät he kaksi lasta,
 jotka harhailuunsa tuskaiseen
 rukoilevat suojaa toisilleen.