Joulukirkkoon
He ajavat kulkusin helkkyvin,
 lumen laulu jalasten alla.
 Kodin sauhu kukkulan taakse jää.
 Lumi pakkasaamussa kimmeltää
 kuin tähtiä kuvastamalla.

 – Isä, kuka on tehnyt pellon tuon?
 – Minun vaarinvaarini kerta.
 Hänet kasakankeihäs maahan löi,
 ja kun vainio sitten heilimöi,
 niin tähkä punersi verta.

 He ajavat kulkusin helkkyvin.
 Isä miettii isien työtä:
 käsivarsia, jotka vaipuivat,
 ja selkiä, jotka taipuivat
 alas ankaran taakan myötä.

 Lumi pakkasaamuna kimmeltää,
 ja riekkoja lentää suolla.
 – Poju, täältä se nousee hallayö,
 joka yhtenä yönä viljan syö.
 Isovaari sai nälkään kuolla.

 Ja he näkivät hallan silmissään,
 se hyiset turkit yllään
 nevall’ astuu päivät ja rähmälleen
 käy öin elopeltoon kultaiseen
 jyvät tappaen henkäisyllään.

 He ajavat kulkusin helkkyvin,
 lumen laulu jalasten alla
 yli valkean, kimmeltävän maan.
 Talot varrella tien, havut portaillaan
 ja kynttilät ikkunalla.

 Yli lumisten kattojen nähdä voi
 jo kaukaa valkean kirkon.
 – Poju, katsohan, vaarini, kirvesmies,
 on salvanut, kattanut, kukaties,
 tuon korkean torninnirkon.

 Monet kulkuset tiellä helkkyvät,
 lumi laulaa jalasten alla.
 Ohi sankaripatsaan kuljetaan.
 – Isä, vaarihan kulki kuolemaan
 maan puolesta kaatumalla!

1930 – Punajuova, 1933.

Uuno Kailas