Tervehdys viisikymmenvuotiaalle
Kukkuisin, jos voisin, kultasuulla
 minä miehen kultaisen nyt kuulla,
 tämän meidän mielitehtosemme,
 veli Hannes Vihtori Lehtosemme.

 Oisi juhla virsi sorja soiva,
 juhlia kun mies on sorja, oiva,
 Sinun merkeissäs kun meistä yhteen
 tämä ilta sitoo lystin lyhteen.

 Mutta kuitenkin ja kaikitenkin
 lupa lienee laulaa laihojenkin,
 kun ei vieretelle verevämmät,
 hersy laulun hetteet herevämmät.

 Maa on matala ja täynnä riitaa,
 kansa maassa katajaista viitaa.
 Onni, joukoss’ ett’ on joku muukin,
 joku viidan keskell’ uljas puukin.

 Latva kohti valon korkeutta
 keskell’ ajan soista surkeutta,
 lehvin herkin, voimantyynin tyvin,
 suoniss’ oman mannun mahti syvin.

 Kaune kultakunnahisen Hämeen,
 kasva kaltaisines, ettei rämeen
 räkämänty oisi pisin puista
 koko tässä maassa tunnetuista.

 Miestä innon, kunnon Suomen kunnaat
 sorjaa kasvakoot, niin meill’ on lunnaat,
 ettei tule tuomio ja meitä
 kuin Gomorraa kuollut meri peitä.

 Kunnon kumppani, Sua kerran kiittää
 tahdon parhaasta, mi meitä liittää,
 ett’ on ehyt usko ystävyyteen,
 taakse piilemättä pienen pyyteen.

 Mielen suopea ja avoin suoruus,
 sydänlämpö, säilyväisin nuoruus,
 parhaint’ on se, mitä tuta saimme,
 keskell’ arjen siin’ on sunnuntaimme.

 Siin’ on jotain, joka turvaa tuottaa,
 johon luottaa voi ja joka luottaa,
 siin’ on jotain, jok’ ei ole löyhää,
 ilman sitä elämä ois köyhää.

 Siitä kiitän, vaan ei kesken miesten
 kehut kelpaa pitkään kieltä piesten.
 Tervehdyksen moisen saakoot diivat.
 Sulle vain: Johannes Victor vivat!