Jumalan sana
On aarre meillä arvoisin,
 Jon verroin kaunis kulta
 Ja kivet kallihimmatkin
 On tomu vaan ja multa.
 Tuo kallis lahja taivahan,
 Tuo paras aartehemme
 On pyhä sana Jumalan,
 Kun soi Hän omaksemme.

 Kuin ruoste, koi ja aika syö
 Muut luodut kokonansa,
 Kuin hukkuu usein ihmistyö
 Jo ennen aikojansa,
 Ja ilomme kuin äkisti
 Myös onnen kanssa lakaa,
 Niin Herran sana iäti
 On uusi sekä vakaa.

 Ei turmeluksen alaisna,
 Ei muutteen minkäänlaisen,
 Vaan luja, vahva voimassa,
 Se turva turvaavaisen
 On aina polvi-polvelta
 Ja vainotuitten suoja,
 Ja loppunsa, kuin alkunsa,
 On maan ja taivaan Luoja.

 Ja ihminen hän unhottaa
 Sen arvon usein, mutta
 Ei mistään toki semmoista
 Hän löydä viisautta,
 Ei tuskassa, ei vaivassa
 Niin vahvaa turvaa muusta
 Kuin suloisesta sanasta,
 Kun saimme Herran suusta.

 Jos joudut siihen satamaan,
 Kuin mailman myrskyt pauhaa,
 Ja turvat muut ei seisokkaan,
 Saat siinä kyllä rauhaa,
 Saat tuntea sen olevan
 Sun turvas tukevimman,
 Sun autuutesi ainoan,
 Sun toivos suloisimman.

 Kuin vesilintu lahdessa
 Käy alle veden pinnan
 Ja poistettuaan tomunsa
 Taas nostaa puhtaan rinnan,
 Niin sielu, puhdistettuna
 Myös sanan syvyydessä,
 Sen nousee valkeudessa
 Ja loistaa pyhyydessä.

 Siis kiitetty, o Laupias,
 Sun nimes olkoon aivan,
 Kuin olet meille sanallas
 Tien osottanut taivaan.
 Ken nyt on köyhä, rikas ken,
 Sun sanas saatuamme?
 Se nyt on oma jokaisen
 Tää kalliin tavaramme.

–t–t–t– [K. L. Lindström]

Lähde: Sanomia Turusta 1.11.1859.

Johan Ludvig Runeberg
K. L. Lindström
Virret
Sanomia Turusta
1859