Julius Krohnin muistolle
Suomi äiti surren astuu
 Taasen kohti hautoja,
 Monen silmä vesin kastuu,
 Kun on kuollut tuttava.

 Poika parhain joukostamme
 Pois on täältä muuttanut,
 Siksi kaikuu parvestamme
 Surun sävel sortunut.

 Kannel kaikumasta vaipui
 Kuolon synkkään mykkyyteen,
 Siksi surren Suomen taipui
 Mieli kolkkoon synkkyyteen.

 Kuni kannel soittajatta
 Vaiti on, ei helsky, soi,
 Niinpä kansa nostajatta
 Surra eikä muuta voi.

 Paljon kaatui kaatuessa
 Jalon maamme ystävän,
 Kuni hongan hoipuessa
 Aukko syntyy metsähän.

 Töistään lepää haudassansa
 Suomen soiton suosija,
 Viritä ei kanneltansa
 Kansan iloks soittaja.

 Töistään lepää aatteen miesi,
 Muistons elää ainiaan;
 Miks, sen taivaan Herra tiesi,
 Kuoli ennen aikojaan.

 Mut miks Häntä tuomitsemme,
 Hän vain tietää parhaimman,
 Hän soi Suonion Suomellemme,
 Hän vei Suonion suojahan.

A[ntti]. J[alava].

Lähde: Uusi Suometar 9.9.1888.

Antti Jalava
Runot