Laulu Lepanton taistelusta
Ylistys Herran, Traakian hirmu jolta
 sai tuhon meren aavalla! Oi taiston
 Jumala, käsivarsi varjoojamme,
 apumme, kunniamme,
 Sa mursit lujan otsan faraolta
 ja voiman, verivimman, murhavaiston:
 päämiehet valiot vei hältä meri
 kuin kivet kitaansa, ne syvyys peri,
 ja Sinun vihasi niin heidät nieli
 kuin kuivan tähkän kuuma tulenkieli.

 Tyranni korska, laivojensa määrään
 vain luottain valtavaan, jonk’ ikeen alla
 ol’ olkapäämme irti pääsemättä
 ja pakko käyttää kättä
 tuon pahan vallan palvelukseen väärään,
 pisimmät kaatoi vuorten setripuiden,
 ja puu tuo, puista ylpein, juoden, uiden
 vesiä vierahia, julkeasti
 meit’ ilkkui, masenneita maahan asti.

 Vapisi, säikkyi riettaan riehumista
 jo pienet; otsansa hän nostaa tohti
 Sua vastaan, Herra, katsein, mielin pöyhkein
 ja herjauksin röyhkein,
 vihaista niskaa viskoi, aseellista
 heristi kättä voimassaan Sua kohti.
 Hesperian kahden hautoi kaunorantain
 hän turmaa, vimmaa sydämessään kantain,
 kun puolsihe ne Sinuun luottain, Luojaan,
 Sun uskos, rakkautes rintasuojaan.

 Tuo virkkoi vimmahinen, kerskukieli:
 »Maat kurjat, vihaani siis ette tunne,
 isäini mainetöitä? Auttaa voiko
 teit’ oma uljuus, toiko
 mies Unkarin ehk’ avun arkamieli?
 Dalmatian, Rhodon saiko taistelunne?
 Ne vapaat onko? Heidän miekkans’ alta
 mist’ auttajaa sai Saksa, Itävalta?
 Taas Jumalanne teitä auttaa tainnee,
 mun voittoisalta kädeltäni kainnee?»

 – – –

 Et, Herra, sen, ken omaa kunnioittaa
 vain voimaans’, anna riistää kunniaasi,
 yletön kellä kiukku, kiihko kellä
 Sua vastaan rehennellä,
 Sun alttaris hän häpäisee, jos voittaa.
 Ah, sorrost’ auta omat kansas, maasi!
 Hän verellämme viihtäis julman vihan,
 pedoille jättäis jäsentemme lihan,
 hän rienatyöstään kerskuis: »Miss’ on niillä
 nyt Jumalansa? Minne mahtoi piillä?»

 – – –

 Ylensi päänsä öykkäri, Sun, Herran,
 vihaaja karsas: meidän tuhoamme
 hän mietti, kaikki hänen katrahastaan
 meit’ äänestivät vastaan,
 sanoivat: »Tulkaa, suuren järven verran
 heist’ aavaan mereen verta vuodatamme:
 kadotkoot päältä maan he kaikkinensa
 ja niin myös nimi heidän Kristuksensa,
 ja jaamme saaliin, vihamiesten surma
 on silmiemme hekuma ja hurma!»

 – – –

 Jo täytti joka merenlahden laivat,
 maa valtaan vaipui äänettömän kauhun,
 ja urhoiltamme uskallus jo haihtui,
 epäilyyn valjuun vaihtui,
 nuo kunnes korskat saraseenit saivat
 jo Herran suomast’ uuden sodan pauhun:
 nuor’, uljas Juan D’Austria riensi kohti,
 Espanjan sotikuulut myötään johti;
 sill’ oman Siioninsa Herra säästää,
 pois Baabelin jo orjuudesta päästää.

 Kuin riistaa leijona, nuo riettaat niitä
 niin väijyi, joitten kilpi totisesti
 Sa olit, Herra, pelvotta jotk’ ovat
 ja joitten rintasovat
 on usko, rakkaus – ne eikö riitä?
 Tuo taivahinen uskallus se kesti.
 Soit taidon heille taistella Sa tarmoin,
 karaisit käsivarret voimin varmoin
 kuin teräsjouset, kalvankalskeen taajan
 Sa keskeen välkähytit valtas vaajan.

 – – –

 On tänään nähty maassa matalalla
 tuon ylvään katse, kaatuneena suuruus,
 ja kunnia on, Herra, yksin Sulla:
 soit suuren päiväs tulla,
 oi sotalaumain Herra, aamus alla
 nyt tuon on korskan, jäykän niskan kuuruus,
 on suorat setrit, laajalatvat, -juuret,
 on vuoret ylhät, jylhät, jyrkät, suuret,
 on tornit, muurit, Tyyron haahdet oivat,
 Sun sotilaasi joille tuhon toivat.

 – – –

 Jo surkaa, meren haahdet! Tuho raastaa
 sai ylpeilynne, turhia mi luuli.
 Ken säälii nyt, kuink’ onkin osas kurja,
 kuun kumartaja nurja,
 sa Aasia, portto täynnä paheen saastaa?
 Sun sorruntas ken surkutellen kuuli,
 rukoili eestäs? Herran vihan nosti
 sun vihas, röyhkeilys, hän pilkkas kosti;
 sun vanhat rikokses, sun vilppis musta
 sua vastaan kääntyi, vaati rangaistusta.

 Ken käsivartes katkottuina näki,
 ken kadonneiksi laivasi, joit’ aava
 vilisi äsken vielä kaikin lainein,
 ken kuolos kurjin mainein,
 sun turmaas säikkyin huusi: »Kenen väki
 noin voiton peljättäväst’ oli saava?»
 Sa, Herra, näytit kätes voimallisen,
 soit ruhtinaasi uskon kristillisen
 ja kunniasi pyhän nimen tähden
 Espanjas voittaa, oikeaks sen nähden.

Fernando de Herrera
Otto Manninen
Runot