Haudalla (Procopé)
Me saavumme haudalle kaihoamaan
 ja laskemme seppeleen.
 Me lausumme: maast’ olet tullut, maan
 tulet mullaksi uudelleen.

 Me nyökkäämme viime hyvästin,
 nuku rauhassa kuiskaamme.
 Me muistamme käynnin, katseenkin,
 ja kostuvi silmämme.

 Niin tuttu hän oli, mut tiedä ei
 edes ystävä parhainkaan,
 ken oli hän, joka nyt yksin jäi
 taas mullaksi maatumaan.

Hjalmar Procopé