Hurskaan osa paras
Syntisen kuoloa Herra ei sallis,
 Elävän hän joka ainoan sois.
 Onhan isälle lapsensa kallis,
 Vaikka se harhaankin joutunut ois.
 Kaikkia kutsut sä helmahas hellään,
 Ei ole aihetta lausua kellään:
 »Minut sä unhotit, minä jäin pois».

 Voi miten sydämet luonasi viihtyy
 Nauttien autuutta rakkauden!
 Maailma raivoo ja kiukkuhun kiihtyy,
 Siell’ olen suojassa raivolta sen.
 Luonasi haihtuvat haikeimmat huolet,
 Sammuvat tuliset turmion nuolet.
 Voi miten hurskas on onnellinen!

 Ijäisen autuuden rikkailla mailla
 Hurskas jo toivossa kulkea saa.
 Uskoton ijäisyys toivoa vailla
 Himojen aalloilla ajelehtaa.
 Nautinto hetken on onnensa ainoo;
 Kuolema jokaista riemua vainoo,
 Kunnes ne kokonaan tukahuttaa.

 Totta ett’ usein on uskottomilla
 Tään elon riistoja runsahammin:
 Vaatteina silkki ja purppuravilla,
 Ruoka ja juomansa herkullisin.
 Mut mitä auttavi loisto ja tähdet!
 Kun sinä, uskoton, mailmasta lähdet,
 Niin olet köyhempi köyhintäkin.

 Viisaiksi uskoton toimensa luulee,
 Ihmisten oikkuja seuratessaan.
 Mutta ken, Herra, sun kutsuas kuulee,
 Hän lopuks viisaaksi tunnustetaan:
 Täällä hän kärsii, mut kuollessa voittaa,
 Alhaalla taisto, mut ylhäällä koittaa
 Riemu, jot’ täällä ei arvatakkaan.

 Johdata, Herra oi, ain’ elon tieni,
 Etten mä väsyisi taisteluhun!
 Voiman’ on heikko ja taitoni pieni:
 Maailma helposti pettäisi mun.
 Johda mun kulkuni, jos menen minne,
 Että mun matkani päättyisi sinne,
 Missä, oi Herra, mä ain’ näen sun!