Yksinäinen kullanhuuhtoja
”Mikä isäin,
 kuinka kulki tieni,
 missä muinen mulla kotilies’.
 Kuinka elin,
 suotta kysyt tuota. –
 Maalta vierahalta olen mies.

 Ilot, murheet,
 vastukset ja onni
 lue kasvoilta jos osannet.
 Itse tiukkaan
 puristan mä huulet.
 Kädet kuokkaan isken rautaiset.

 Hauras multa
 kultamureneitas
 lapioni hipoo, koskettaa.
 Mielessäni
 väreilyt käy yhä,
 tottako lie tää vai unelmaa.

 Huuhdon multaa
 etsin kultaa, kultaa
 yksin, yksin, olla haluan.
 Riemun, pelon,
 odotuksen, toivon
 tunnen sielussani vaihtuvan.

 Ja mä muistan,
 kuinka kytö syttyi,
 poveheni tulen oudon loi.
 Kauas, kauas
 seikkailuun se veti.
 Tulta sit’ en hallita mä voi.

 Yksin, yksin
 yhä huuhdon multaa,
 lienenkö maan vieraan lumooma.
 Kultajyvät
 kätkee löytämäni,
 kallis, kallis joka murena.

 Tarun aarteet
 tänne minut kiehtoi,
 tietän’ onnetarko seurannee,
 vaiko surman
 ahnas, kolkko kita
 kerta seikkailijan nielaisee.

 Huuhdon multaa,
 kultaa etsin päivät,
 sitä aattelen mä yli yön.
 – Kerta palaan
 maailmaan ja silloin
 kullastani valtaa, rahaa lyön.

 Yksin, yksin
 vielä vuosi kaksi
 sitten maailmaan taas tieni vie.
 Unhotettu
 muukalainen silloin
 en mä enää elämäni lie.”

 Näin hän puhuu
 arkaellen tähyy
 säikkyy, pelkää omaa varjoaan.
 Metsän synkän
 varjossa voi piillä
 rosvo vaanimassa saalistaan.

 Huuhtoo kultaa
 miesi muukalainen
 tuntein tuskallisin, ahkeraan.
 Ken ja mistä?
 – Yksi tuhansista
 matkaajista elon erämaan.

Hilja Liinamaa.

Lähde: Kevään kosto: sosialidemokratinen vappujulkaisu 2. 1909. T. S. Osuusk. Raivaaja r.l., Lahti.

Hilja Pärssinen
Runot
Kevään kosto
1909