Taiottu
Olet iäti minun:
 sinut sitoo taika.
 On maailmas sinun
 se entinen aika,

 se syksyinen, silloin,
 kun sateen soitto
 soi hämyisin illoin,
 se aika loitto,

 käsivarttani vyöhön
 kun onnessa taivuit,
 ajattomuuden yöhön
 minun kanssani vaivuit,

 Sinut vapaaksi silloin
 minä laskea aioin,
 vaan päästä en milloin,
 sinut vangitsin taioin.

 Minä kohtaloks sulle
 kivenkovaksi koiduin.
 Sinä kuulut mulle,
 sinun sielusi noiduin.

 Jos kulkisit kunne,
 et luotani pääse,
 et sieluas tunne,
 minun luokseni jää se.

 Vain vieraalta tieltä
 tulet outoihin kyliin
 ikävöiden sieltä
 pois ystävän syliin.

 Minä taikurin soihduin
 sinun sisimpäs löysin,
 sen kahlitsin loihduin,
 lujin hellyyden köysin.

 Mihin käytkin, et vapaa
 ole kahleista noista.
 Et onnea tapaa,
 jos suutelet toista.

 Ei toiset ne silmin
 näe sieluusi syvin,
 käsin koskevat kylmin,
 ei hellin ja hyvin.

 Et minusta koskaan
 voi vapautua.
 Olet omani, joskaan
 et muistaisi mua.

 Et uhmin, et paoin
 vapauttasi voita.
 Sinut kahleihin taoin
 minä mahtava noita.