Pilvivaunuissa avaruuden halki
Nyt lapset kiitti, vaunuihin he nousi,
 ja jännittävä edess’ oli hetki,
 kun kautta avaruuksien koht’ ylhäin
 jo alkoi ihmeellinen ilmaretki.

 Jyrähti vaunuin vyöryessä taivas,
 vavahti valtavasti ilmain pielet,
 ja orhein kavioitten kapsehesta
 idästä länteen lensi tulikielet.

 Ja saaressa myös siinä, jossa kasvoi
 kuustoista kukkivaista pihlajata,
 nyt katsoi isä, äiti ynnä mirri,
 kuin salamoitsi ylhä ilmain rata.

 He näki vaunut valtavat, ja niiden
 jyrinän myöskin selvästi he kuuli,
 ei tienneet ajavan niiss’ Yrjön, Lailan,
 vaan ukkosen he jylisevän luuli.

 Ja raivotessa rajuilman moisen
 jo tunki heidän sydämeensä pelko.
 He tuumi: »Ellei lapset pian palaa,
 on kohta heistä otettava selko.»