Maaliskuinen auringonlasku
Metsän latvoilla
 ihmeellisesti
 hymyät, kirkas,
 maillesi mennen.

 Hymyät, ylhäinen,
 ihmeellisesti
 pimeän jälkeen
 pitkän ja raskaan.

 Sieluni mullasta
 nostavat ujot,
 kalpeat idut
 puoleesi päitään.

 Pimeää vielä
 saavat ne kestää.
 mutta sa hymyät
 painuessasi

 luvaten niille
 päivä päivältä
 laajemmat kaaret,
 kirkkaamman katseen,

 luvaten ihanan
 valkeuden juhlan,
 sädemaljan runsaan,
 yltäläikkyvän.

 Rakkautes suuri,
 tajuamaton
 lapsilles meille
 on, valituillesi.

 Valkeutes saamme
 ja pimeyden vuoroin,
 loittonet vain sinä
 taas palatakses.

 Valoa kestää
 varjotonta
 ei tomu ihmisen
 voi väsymättä.

 Jumalat yksin
 valvovat valossa,
 jumalten rakkaus
 ihmisen polttaa.

 Pimeyttä janoavat
 ihmisen silmät,
 siimestä kaipaavat
 ihmisen kädet,

 ei tomuhuulet
 voi tulijuomaa
 jumalien juoda
 hiiltymättä,

 elleivät välillä
 vasten jäätä
 viileää jäähtää
 polttoaan saa ne.

 Suuri on hyyyytes,
 ihmeellinen.
 hymyät, ylhäinen:
 Luoksenne palaan.

 ain’ ihanampana
 hehkuva silmäni,
 liekehtivä sydämeni
 lähestyy teitä.