Suomenmaa (Kivi)
Maa kunnasten ja laaksojen,
 mi on tuo kaunoinen?
 Tuo hohtees kesäpäivien,
 tuo loistees pohjan tulien,
 tää talven, suven ihana,
 mi ompi soma maa?

 Siel tuhansissa järvissä
 yön tähdet kimmeltää
 ja kanteleitten pauhina
 siel kaikuu ympär kallioi
 ja kultanummen hongat soi:
 se ompi Suomenmaa.

 En milloinkaan mä unohtas
 sun lempeet taivastas,
 en tulta heljän aurinkos,
 en kirkast kuuta kuusistos,
 en kaskiesi sauhua
 päin pilviin nousevaa.

 Ol’ monta näissä laaksoissa
 tok’ aikaa ankaraa,
 kun yöseen halla hyyrteinen
 vei vainiomme viljasen;
 mut toivon aamu, toivon työ
 taas poisti halla-yön.

 Viel monta näissä laaksoissa
 on käynyt kauhua,
 kun sota surman, kuolon toi
 ja tanner miesten verta joi;
 mut sankarien kunnian
 sai Suomi loistavan.

 Nyt ihanainen, kallis maa
 on meidän ainiaan;
 tuos aaltoileva peltomme,
 tuos viherjäinen niittumme,
 tuos metsiemme jylhä yö
 ja meriemme vyö!

 Tuon lehtimetsän kaikunaa
 mi autuus kuullella,
 kun valjetessa aamuisen
 siel pauhaa torvi paimenen,
 tai koska laulain laaksossa
 käy impi illalla!

 Mi autuus helmaas nukkua,
 sä uniemme maa,
 sä kehtomme, sä hautamme,
 sä aina uusi toivomme,
 oi Suomenniemi kaunoinen,
 sä ijankaikkinen!

Valitut teokset II, 1878.

Aleksis Kivi