Äidin hautamerkiksi
Elon kirjavat vuodet jäivät
 minun taakseni murheineen,
 ilonlenseät jäi monet päivät,
 ne vain saapuivat harvakseen.

 Oli myrskyä, taistelun tulta,
 oli tyyntä ja leppoisaa,
 yhä hoivana äiti kulta,
 kun kiertelin maailmaa.

 Mua tappion hetkinä viihti,
 mua karkaisi neuvoillaan,
 eikä nurkunut, – taistohon kiihti.
 Vähin vanheni touhutessaan

 työn ääressä aamunsa varhaat
 ja hiipuvat illansuut.
 Hällä ystävät vanhat ja parhaat
 oli rukki ja kangaspuut.

 On niinkuni vieläkin pyrräis
 hänen rukkinsa ennalleen
 ja polvella mirrimme hyrräis,
 minä tässä kun laulua teen.

 Minä muistojen säkeistä virren
 punon hälle, ken laskettiin
 keväthetkenä kätköön kirren,
 manan suojihin multaisiin.

1928

Jalmari Virtanen