Eräs joulu Kulamaan Helkkilässä v. 1850
Muistelmia maaseudulta.
(Eräs joulu Kulamaan Helkkilässä
v. 1850.)

(Tilanpuutteen takia myöhästynyt.)

Heitän tässä ajatukseni 61 vuotta
ajassa taaksepäin. — Piirrettiin
vuosiluku 1850. Olin silloin jo
syyskuussa täyttänyt 8 vuotta,
kävin alun yhdeksättä. Oli joulu
tulossa, siitä iloittiin, mutta sanottiin,
ettei tänä vuonna olekkan
jouluna kuun valoa. Se oli mielestäni
ikävää, mutta Kustaa-veljeni
lohdutti „Hual’ siit’, paremi
kyntlä valu näky.” Joulun tulosta
ja ilosta puhuttiin usein, ja ensi
adventtisunnuntain aatto-ehtoona kokoontui
koko talon perhe: isä, äiti
ja kuusi lasta takkavalkean ääreen
iloisesti veisaamaan:
Seurakunta iloitse,
Ylkääs vastaan hankitse! (V. virsikirj. 106.)

Hosianna-laulua ei silloin vielä
ollut tapana kirkossakaan laulaa.
— Tuli sitte tuo: „3 päivää ennen
joulua.” Silloin oli häärinää ja
puuhaa. Talon tupa pestiin „ylt’vesin”
— s. t. s. pestiin lattia,
seinät ja katto. Paperoituja huoneita
maaseuduilla ei siihen aikaan
vielä ollut. Päreitä oli ehtookaustöinä
paljon tehtynä, muutamat
niillä koristivat koko tuvan katon.
Pärevalkealla oli aina muulloin
huoneet valaistu, mutta jouluksi
teki äiti talista kynttilöitä, joista
parhaat vietiin kirkkoon, joku lukumäärä
manttaalin mukaan. Tehtaan
teoksia ei silloin käytetty, itse
tehtiin kirkon kynttilätkin. Naiset
tekivät oljista joskus hyvinkin taiteellisesti
kattoruunun, joka langas- 
ta kieppui tuvan katossa. Tehtiin
myöskin päreistä kynttiläruunu; se
oli monivärisillä papereilla koristettu,
ja siinä paloi 5 kynttilää.
Aattopäivän aamulla varhain klo
4—5 kuului isän ääni: „poja, nouska
ylös! Joul’ on toises pääs päevä.”
Sinä päivänä ajettiin aina
talon kotilato heiniä täyteen ja silloin
oli hauskaa, porokello kiinnitettiin
hevosen aisaan. Helkkilän
talo oli vähän kylästä erillään,
mutta tyyneenä aamuna kuului sieltäkin
heinämiesten porokellojen kaiku
ja iloiset laulut; ehtoopuolen hakkasivat
miehet nuorista, tuoreista
koivuista n. k. „prasupuita” —.
Viime työksi pantiin olkia lattialle.
Se oli minulle ja Eva-sisarelleni
iloisin toimi: — kannoimme joulun
sisään. Sitte mentiin saunaan kylpemään.
Sieltä tultua tehtiin tuvan
takalle „risti-prasu”, puut ladottiin
pinonkarkun tavalla ristiin.
Tuvan perällä oleva pitkämäinen
pöytäkaappi peitettiin valkoisella
lakanalla, jonka alta punaruutuisen
vaatteen reunat näkyivät. Tuvan
peräseinällä oleva vanha kello löi
5. — Nyt sytytettiin „jouluprasu”.
Sen iloisen valkean ympärille kokoontui
talon perhe (palvelusväkikin).
Veisattiin jouluvirsi ja
luettiin kappale Kristuksen syntymisestä.
Sitte polvistuimme kaikki
olkien päälle ja äiti piti innokkaan,
sydämestä lähtevän rukouksen. — 
Sitten jouluttelimme, sytytettiin
mainittu kynttiläruunu ja loikoilimme
olkien päällä, jolloin isämme
iloisena lauloi:
„Tääll’ joulutelkaamm’,
Täällä pysykäämme.
Tääll’ aikaamm’ lapsen
Kanssa viettäkäämme.”

Sitten kokoonnuttiin ehtoollispöytään,
jossa pääruokana oli likokalat,
perunain ja maidon kanssa keitettynä.
Likokaloja silloin saatiin
halvalla, noin 40—50 penniä kilo.
Ruon jälkeen veisattiin lyhyt virren
värsy. Sitten kiirehdittiin nukkumaan.
Isä vääräsi kellon viisarin
10 minuttia eteenpäin, sanoen:
„ett’ keritä kirkko.” Olimme kuulleet,
että kaupungissa heitetään ovesta
joululahjoja herrasväelle. Semmoisia
ei meillä ollut, emmekä niitä
kaivanneetkaan. Meidän joululahjamme
ja ilomme oli Jesuslapsi
Betlehemin seimessä ; näissä ajatuksissa
nukuin rauhallisesti. — Klo
2 aamuyöstä heräsin heleäsointuiseen
veisuun. Äitini seisoi vuoteeni
 vieressä kynttiläruunu kädessä
ja veisasi:
„Sinä yönä, kun Kristus syntyi meill’,
Paimenet kaitsit laumaans’ kedoll’.” (V. virsik. 119:3 v.)

Kynttiläin valo häikäisi untuneita
silmiäni, mutta muistin, että
nyt on joulu ja minulle oli annettu
lupa päästä jouluna kirkkoon.
Hieroin unen silmistäni, hyppäsin
lattialle, oljet rusahtivat jalkaini
alla. Siitä tiesin, että todellakin nyt
on joulu. — Akkunat olivat härmässä.
Kahdenkertaisia ikkunoita ei
ollut slloin vielä maaseuduilla.
Kylmää oli, mutta runoilija sanoo:
„Vaikk’ nipistäiskin nenää, ei viihdy
tuvass’ enää.” Äkkiä valmistettiin
ja lähdettiin. Hauskaa oli.
Kulkuset kilisivät ja „roskut” helisivät,
hevonen juoksi nopeasti. Jo
pysähdyttiin Långforsin portin eteen.
Se oli meidän kirkkokortteeri (nykyään
rva Ekqvistin talo). Portti
oli lukittu. Me ihmettelimme, että
kauan kaupungissa maataankin, me
kun olimme jo penikulman ajaneet.
Kolkutimme porttia. Silloin kello
kirkontornissa löi 4. Onko todella
niin varhainen? — Kolkutimme
uudestaan; silloin Raastuvan tornikello
todisti niin olevan. Liiaksi
olimme kiirehtineet. Kello 6 vasta
alkoi jumalanpalvelus kirkossa. — 
Mutta portti aukeni, ja pian senjälkeen
alkoi rumpu päristä. Sepä
vasta hauskaa oli. Rummutettiin
joulurauhaa. Pimeä oli, ainoastaan
katujen kulmauksissa tuikutti
lyhdyissä pieni talikynttilä. Mutta
rummuttajan edellä kävi mies lyhty
kädessä, rummuttaja löi rumpua
ja me juostiin nauraen perässä. — 
— Sitte mentiin kirkkoon. Jo kirkkosillalla
näimme akkunoista välähtelevän
kynttiläin kirkkaan valon.
Silloin Amalia-sisareni, joka käveli
vieressäni, huokasi sanoen:
O taivaan koreus!
Suo meill’ osallisuus.

Kirkkoon astuttuani oli ensimäinen
huomioni tuo majesteetillinen,
monihaarainen kynttiläruunu, jossa
monet kynttilät säteilivät. — Aamuvirren
veisattua alkoivat jo
kynttilät himmentyä ja tippua, joten
monet henkilöt väen tungoksessa
saivat talia vaatteisiinsa.
Silloin täytyi unilukkarin tulla
niitä „niistämään”. Silloin olikin
sitävarten tehdyt erilaiset kynttiläsakset,
joissa toinen haara oli toistaan
pitempi, pitemmässä terässä
oli pieni säiliö, johon lyhempi terä
työnsi kynttiläin karret. — — Nyt
astui saarnatuoliin tuo kansan rakastama
saarnaaja, pastori Karl
Hacklin, jonka tulo jo kyllä tiedettiin
taulun numeroista 321, v.
7, joka oli hänen saarnavirtensä.
Hän, pastorin pidettyä lyhyen rukouksen,
sanoi: „:
”, ja puhui
sitten tekstinsä johdosta sydämeen
sattuvia sanoja, — ja — oli
ikäänkuin Vapahtajan ja apostolien
kuvat lehterien syrjässä olisivat
hymyilleet, kun seurakunta lopuksi
urkujen säveltäessä veisasi:
„Me riemull’ mainit’ mahdam’
Herran hyvyyttä.” (V. virsik. 122: v. 7).

Kotiin mennessä ajettiin tavallista
kovemmin. Sanottiin näet:
„viedä joul’ kotti.” Se, jolla oli
nopein hevonen ajoi toisten sivutse
ja vei siis ensimmäiseksi joulun
kotiin. Hevonen siis kyllä juoksi,
mutta minä olisin suonut sen kovemmin
juoksevan. Muistin näet
ne kaksi erilaista kakon puolikasta
ja neljännys piimäjuustoa, jonka
äiti jo juhlan alussa oli kaikille
lapsilleen jakanut.

Kotiin päästyä kurkistin siis heti
Eva siskoni kanssa tuonne pöytäkaapin
hyllylle, jossa nuo arvokkaat
esineet olivat. Söimme niitä ja
olivat. Söimme niitä ja
laskeuimme sitte olkien päälle loikoilemaan.
— Mutta nyt tuli pieni
paussi, joka sai meidänkin kohottamaan
päätämme. Isä oli näet
aamulla kirkkoon lähdettyä pannut
parhaat housut jalkaansa, jonka äiti
nyt vasta huomasi ja sanoi suruvoittoisesti:
„Oleks sä kuules pannu
ne musta housu jalkkas?” — Mutta
isä vastasi iloisesti: „No ko
joul’ on, nii joul’ on.”

Sitten taas pitkitettiin juhlaa
hauskassa sovussa: laululla, lukemisella
ja rukouksella — — — — 
—. Uudenvuoden aattona tuotiin
uusia olkia lisää lattialle ja samoin
loppiaisena, ja hauska joulu se oli.

Jos nyt vertailemme tätä silloista
joulua ja sen iloa nykyaikaisen
joulumme kanssa, niin huomaammeme,
että suuria muutoksia on sittemmin
tapahtunut.

Sydämmellisesti soisin, että nykyinen
joulumme, samoin kuin silloin,
vieläkin olisi ollut yhtä yksinkertainen,
sopusointuinen, täynnä puhdasta,
viatonta iloa ja sydämen
rauhaa, muistellessamme Jesuslasta
Betlehemin seimessä ja enkelin sanoja:
„: .”

Lähde: 

Anonyymi
Asiatekstit
Länsi-Suomi
1911
Joulu