Saksanmaa (Manninen)


XIV luku. 

 Sää märkä, maisema kalju – taas
 vain lokaa harmaata halo!
 Toki elää ja helää mun hengessäin:
 »Suur’ aurinko, syyttävä valo!»

 Runon vanhan loppukertaus,
 jota ammani ennen lauloi –
 »Suur’ aurinko, syyttävä valo!» – mun
 kuin paimentorvi se pauloi.

 Puhe lauluss’ on murhamiehestä – hän
 iloss’ elää ja hekkumassa,
 kunis kerran riippuvan tavataan
 pajun harmaan haarukassa.

 Oli aurinko syyttäjä, murhaajan
 oli saattanut ilmi sen palo.
 Ottilia huutanut kuollessaan:
 »Suur’ aurinko, syyttävä valo!»

 Oli murhaajan tuomio kyljessä puun,
 sen todisti sankka salo;
 se työt’ oli Fehmen kostajain –
 »Suur’ aurinko, syyttävä valo!»

 Ja laulua muistaissa muistan myös
 tuon hoitajamummoni hyvän,
 näen jälleen ruskeat kasvot nuo,
 joka rypyn ja kurtun syvän.

 Hän Münsterin mailt’ oli syntyisin,
 ja julmat kummitusjutut
 ja kansanlaulut ja tarinat
 ne kaikk’ oli hälle tutut.

 Miten tykytti sydän, kun kertoi hän,
 kuinka kuninkaan tytär nuori
 kedoll’ autioll’ istui itsekseen
 ja kultakutreja suori!

 Hän hanhipaimenna hanhineen
 siell’ olla sai, ja kun illoin
 piti hanhet portista ajaa taas,
 hän surren seisahti silloin.

 Näet portin päälle naulittu
 oli hevon pää, hepo-raukan,
 joka häntä maalle vieraalle
 oli viemään lähtenyt laukan.

 Tytär kuninkaan kovin huokasi:
 »Oi Falada, missä sun nään nyt!»
 Hevon pää se vastahan valitti:
 »Voi, ettet kotia jäänyt!»

 Tytär kuninkaan kovin huokasi:
 »Tämän äiti jos aavistaisi!»
 Hevon pää se vastahan valitti:
 »Sydän raukalta ratkeaisi!»

 Vedin henkeä tuskin, kun sopotus
 sävyn sai niin vakaan ja hartaan,
 puhe keisariimme kun salattuun
 oli kiertynyt, Punapartaan.

 Ei ole hän kuollut, vaikk’ oppineet
 niin uskoo, vakuutti muori,
 hänet sotureineen on suojaansa
 vain kätkenyt lumottu vuori.

 Kyffhäuser on vuori se nimeltään,
 joka heidät luolaansa salaa;
 saliholvien laessa lamput ne niin
 valoll’ aavemaisella palaa.

 Hevostalli niist’ etumainen on,
 monta tuhatta hevosta missä
 näet seimien ääressä seisovan
 sa valjaissa välkkyvissä.

 Ne on satuloidut ja suitsitetut,
 vaan nuo monet tuhannet ratsaat
 ei hirnahda, ei heilahda,
 ovat hiljaa kuin rautaiset patsaat.

 Sotamiehiä salissa toisessa
 tuhatt’ on monen monituista,
 kuve kupeessa oljilla permannon
 on urosta partasuista.

 Ovat aseissa kiireestä kantahan,
 mut urosten uljas rivi
 ei hievahda, ei hiiskahda,
 he nukkuvat kuin kivi.

 Sotakirvestä, keihästä, miekkaa täys
 sali kolmas on koston hankkein,
 teräs-, hopeasopaa ja kypärää,
 tuliaseita muinaisfrankkein.

 Ei tykkejä paljon, mut parhaiksi
 aseryhmää varten sentään.
 Sen keskeltä musta-puna-kultainen
 ylös lippu ylpeä lentää.

 Itse keisari neljänness’ istuvi
 jo vuosisatojen takaa
 kivituolilla, kivipöydässä,
 pää kätten varassa vakaa.

 Alas aaltoova parta on punainen
 kuin tulenliekkein huima,
 välin silmäluomi se rävähtää,
 käy ryppyyn monesti kulma.

 Uness’, aatoksissako lie, sit’ et
 hevin arvaa, mutta kun läsnä
 on oikea hetki, hän heräjää,
 ylös rynnäten ryhdikäsnä.

 »Ylös, ratsuille, urhot!» hän huudahtaa
 ja viittaa oivin viirein.
 Asekalske soi, väki varteva
 ylös kimpoo unesta kiirein.

 Kaikk’ istuu jo raisuilla ratsuillaan,
 ne kuopivat, korahtelevat.
 Läpi raikuvan maan ajo ankara käy,
 ja torvet ne torahtelevat.

 Hyvin kannustavat, hyvin kamppailevat,
 ovat maanneet halunsa täyden.
 Kovin kostaa keisari, murhaajain
 kera tuimalle tilille käyden –

 salamurhaajain, joilta surmansa
 sai kerran ihana, jalo,
 kultakutrinen neito Germania –
 »Suur’ aurinko, syyttävä valo!»

 Monen ilkkuin istujan linnassaan,
 joka luuli vastuusta vapaa
 olevansa, silloin kostava köys,
 viha Barbarossan tapaa! – – –

 Oi mummoni vienoine virsines,
 oi taruinen syntymätalo!
 Sydän taikauskoinen riemusta soi:
 »Suur’ aurinko, syyttävä valo!»

XV luku. 

 Sade hieno silmille hyisnä niin
 kuin neulantutkaimin tuiskii.
 Hevot loassa kahlaa ja hikoilee,
 niin murheisna hännät huiskii.

 Soi toitahus ajajan torvesta,
 sen nuotti tutulta tuntuu –
 »Kolme poikaa portille ratsastaa!»
 Niin mieleni uniseks untuu.

 Mua raukoi, ma nukahdin, ja kas,
 unen juoni se kauas juoksi,
 minut ihmevuoreen se tuonne vei
 Punaparta-keisarin luoksi.

 Kivikuvana enää istunut
 hän ei kivi-istuimellaan;
 ei ollut niin arvokas näöltäkään,
 kuin yleensä kuvitellaan.

 Läpi salien kävellä vaapersi
 ja haasteli kanssani haluin.
 Hän näytteli kaikkia aarteitaan
 kuin kauppias muinaiskaluin.

 Asesalissa mulle hän neuvoi, kuin
 piti käytellä pyssynperää,
 pois ruosteesta manttelinliepeellään
 pari hivutti miekanterää.

 Hän riikinkukonpyrstöllä myös
 monet puhdisti rautapaidat
 ja monet kypärit tomuistaan,
 monen piikkilakinkin laidat.

 Lipun tomutti samoin ja pakisi:
 »Se ylin on ylpeys mulla,
 että koita silkkiin ja toukkaa ei
 ole ehtinyt puuhun tulla.»

 Ja saliin kun tultiin, miss’ uinaili,
 päänalusna kummut kilpein,
 väki tuhantinen, sota valmis tuo,
 pakis äijä tuulin hilpein:

 »Puhukaamme, etteivät heräjä,
 nyt äänellä alennetulla;
 sata vuotta ohi on mennyt taas,
 ja nyt maksupäivä on mulla.»

 Ja keisari hiljaa tassuttain
 luo kulki nukkujan kunki,
 ja salaa taskuhun kullekin
 tukaatin kolikon tunki.

 Salamyhkäisesti hän myhäili,
 kun kummastukseni näki:
 »Tukaatin mieheen palkkaa saa
 joka vuosisadalta väki.»

 Ja salissa, jonka ratsujen
 rivit liikkumattomat täytti,
 siellä keisari hykersi käsiään,
 kovin tyytyväiseltä näytti.

 Luki yksitellen hän laukit nuo
 ja taputti kyljille; – kuulin,
 kun laski ja laski hän, itsekseen
 hätähoppuisin jupisi huulin.

 »Luku viel’ ei täysi», – virkahti
 hän viimein nurjalla miellä –
 »sotaväkeä, aseit’ on kylliksi,
 mut ratsuja puuttuu vielä.

 Hevossaksoja laittanut samoamaan
 olen joka maailman loukon,
 mulle ostaa ne parhaat juoksiamet,
 olen saanut jo hyvän joukon.

 Ma odotan, kunnes on luku täys,
 silloin isken ja isänmaani,
 jalon Saksan-kansani vapautan,
 joka vartovi tulentaani.»

 Hoki keisari noin, vaan ma huudahdin
 »Anna paukkaa, sa vanha veikko,
 anna paukkaa, sa aaseja avuksi saat,
 jos hevosten luku on heikko.»

 Punaparta vastasi naurussa suu:
 »Ei hyväksi hoppua pitää,
 ei Roomaa päivässä rakettu,
 hyvä vilja se vitkaan itää.

 Jok’ ei tule tänään, sen huomen tuo,
 tasan varttuvi tammen varsi;
 »Chi va piano, va sano», se Rooman on
 valtakunnassa sananparsi.»

XVI luku. 

 Minut valveille vaunujen sysintä sai,
 mut luomi vasten luonta
 pian painui taas, ja ma uneksin
 Punaparrasta samaa juonta.

 Kävin taas läpi salien kaikuvain
 hänen kanssaan juttua pitäin;
 piti kertoa kaikesta, kysymätään
 hän kyseli vain minkä mitäin.

 Ei vuoteen moneen moniseen
 ylämaailmast’ ollut tuolta,
 sodan seitsenvuotisen jälkeen maar,
 hän saanut, ei sanaa puolta.

 Miten Moses Mendelssohn, rouva Karsch
 nyt eli, mit’ erikoista
 Dubarry oli tehnyt, lemmitty
 tuo Ludvig viidennentoista?

 »Voi, keisari», huusin, »jäljessä käyt!
 Jo Moses on ammoin kuollut
 kera Rebekkansa, myös Abraham,
 rakas poikans’, on nurmen nuollut.

 Vesan siitti Abraham Leastaan,
 hänet Feliksiksi he kasti;
 hän kristillisyydessä pitkälle pääs,
 jo kappelin johtoon asti.

 Ja Karschin muori on vainaa myös,
 tytär, Klencke, samalla lailla;
 tytär tyttären, Helmine Chézy, lie
 viel’ elävitten mailla.

 Iloss’ eleli kreivitär Dubarry –
 ajall’ Ludvigin elää päti;
 hänet vihdoin kun giljotineerattiin,
 hän oli jo vanha täti.

 Se Ludvig kuolla vuoteessaan
 sai rauhassa vanhaan muotiin,
 vaan giljotiinille seuraava
 kera kuningattaren tuotiin.

 Sille Antoinette kuningatar
 nous suurta uljuutta näyttäin,
 Dubarry meni giljotineerattavaks
 isoll’ itkulla ilman täyttäin.» – –

 Äkin silmät keisarin seisahtui
 mua kohti, jäi pasteeraus
 hältä kesken: hän huus: »Hyvä Jumala,
 mitä on se, giljotineeraus?»

 »On giljotineeraus» – selitin –
 »uus keino, mi vaivaa säästää,
 jolla kansaa kaikensäätyistä
 voi elonpäiviltä päästää.

 Sitä keinoa varten vaaditaan
 kone myöskin erikoinen,
 sen keksinyt on herra Guillotin,
 siks sillä nimi on moinen.

 Sinut siinä lautaan nuoritetaan; –
 se painuu; – sun kahden paalun
 se väliin tempaa; – ylhääll’ on
 terä kolmikulmaisen piilun; –

 mies nuorasta vetää, ja sievästi
 alas terä se luistaa äkin; –
 siinä tilaisuudessa sinulta
 pää putoo pohjalle säkin.»

 Minut keisari keskeytti: »Vaikene,
 murhakoneesta mokomasta
 älä haasta, taivas varjelkoon
 sen kättäni saastuttamasta!

 Mitä, kuningas ja kuningatar!
 Ne nuoritettuina lautaan!
 Johan viety on viimeinen respekti
 ja etiketti hautaan!

 Ja ken olet sa, joka tohdit noin
 mua tutusti sinutella?
 Maltappas, poika, sun purstos maar
 pian tahdon ma masennella!

 Mun nostaa sisintä sappeain,
 kun kuulen puhettas pöyhkää,
 sun hengitykses jo herjausta,
 majesteetinrikosta löyhkää!»

 Noin äijä kun suuttui suunniltaan
 ja vallassa sokean vimman
 kävi tiuskimaan, niin ma ilmoille myös
 purin sisuni salaisimman.

 »Herra Punaparta» – ma huudahdin –
 »olet vanha sa satuhaamu,
 mene maata, meille sinuttakin
 kyll’ aukee vapauden aamu.

 Tasavaltalaiset ne nauraa sais,
 meill’ etupäässä jos vilkkuis
 eto kummitus kruunuin ja valtikoin, –
 kovin ilkeästi ne ilkkuis.

 Ei lippusikaan mua miellytä,
 ei koko sen musta-puna-kulta;
 halun vanhasaksalais-narrit sen
 otti opistoaikaan jo multa.

 Paras, vanhassa Kyffhäuserissä kun vaan
 pysyt kiltisti kotona täällä –
 kun oikein mietin, niin keisari ois
 vain kiusana kiusan päällä.»

XVII luku. 

 Kera keisarin unissa kinastelin,
 niin, unissa, ei toki muuta, –
 kera ruhtinasten me valveill’ ei
 niin käytetä suoraa suuta.

 Unen ihannehaavehissa vain
 mies Saksan saksaksi julki
 heille mielensä tuo, min uskollinen
 sydän syvimpähänsä sulki.

 Ohi metsän menossa oltiin, kun
 ma havahduin, – näkö puiden,
 tuo puinen, alaston todellisuus,
 udut hajotti haaveiluiden.

 Mulle tammi päätänsä pudisti
 ja viittoi koivu ja viita
 niin varoittavasti – ma huudahdin:
 »Rakas keisari, anteeks se riita!

 Punaparta, anteeks se pikaisuus!
 Sulla suurempi paljon kuin mulla
 on viisaus ja maltti – mut etkö voi,
 oi keisari, pian jo tulla?

 Jos giljotiini ei mielees, niin
 pysy vanhoissa keinoissa: miekka
 varall’ aatelin, nuoraan porvari taas
 ja moukka mekkoniekka.

 Välin aatelinenkin hirtä vaan
 toki vaihteluksi, ja lyötä
 vähän päitä moukkain ja porvarein,
 kaikk’ oommehan luojan työtä.

 Pane päänmeno-tuomiot tuimat nuo
 Kaarle viidennen käyntiin taas sa,
 taas kansa vanhoihin säätyihin
 ja ammattikuntiin jaa sa.

 Pyhä vanha Rooman valta taas
 ehyt nosta sa ennallensa,
 koko elvytä möyhtynyt muinaisuus
 meille kaikkine ilveinensä.

 Keskiaika, oikea, tosi tuo,
 se sietää toki on toista –
 valetilasta tästä sa vapahda vaan,
 meno kaksikarvainen poista,

 meno saastainen sääryssankarien,
 jok’ on houretta goottilaista,
 uusaikaista valhetta sekaisin,
 jok’ ei kalalt’, ei lihalta maista.

 Aja komediantit sa maasta pois
 ja näyttelyhuoneet sule,
 joiss’ entisyyttämme ilveillään –
 oi keisari, pian jo tule!»

Heinrich Heine
Otto Manninen
Runot