Juhana Vilhelm Snellman
I.

 Ja Suomen kansa nousi, havahtui unestaan,
 Kun uuden ajan henki puhalsi yli maan.
 Nyt ajan aaltoloille loi katseen himmeän:
 Ol’ outoa niin kaikki silmissä heräävän.

 Ja mieleensä nyt johtui vuossatain unelmat,
 Nuo verta uhkuvaiset, nuo kuolon kamalat,
 Nuo, joiden surkeutta niin itki katkeraan,
 Niin että heräs raukka hän kyynel poskellaan.

 Nyt muisti, kuinka vieras jo aikaan hämärään
 Maan ryösti hältä, kalpa ja risti kädessään.
 Hän pojat parhaat Suomen löi miekoin terävin
 Ja Suomen ohjat otti nyt käsin verisin.

 Ja sitten seuras aika niin kolkko, sumuinen,
 Ja yhä Suomi sortui poluilta isien,
 Ja hurmevuohon hukkui jo joukko Jumalain,
 Ei maassa sorretussa soi ääni laulajain.

 Ja yhä Suomen peittää verinen vainon-yö,
 Ja vihamiehen kalpa sen lapset yhä lyö;
 Sen lapset nälkä tappaa, ne perii vieras maa:
 Heit’ unissansa Suomi se surren vaikertaa.

 Näin uni yhä uudet niin synkät kuvat luo,
 Ei rauhaa Suomen saada nuo öiset peikot suo.
 Mut vihdoin toki haihtuu jo usvat uinailuin,
 Ja Suomi ajan uuden nyt näkee kummastuin.

 Ja äänet hälle kuiskaa: ”jo kuole kurja pois!
 Mit’ tehtävätä täällä sinulla enää ois?
 Oot mykkä muukalainen sun maillas omillas:
 Oot myönyt kieles, kurja; pois nukuit onnestas.”

 Ja surren Suomi seisoo: ei tahtois kuollakaan,
 Mut turhaan elon-voimaa hän etsii unistaan.
 Vaan haudoista ne haastaa, ne kalmaa hajahtaa,
 Ja hautaa kohden Suomi jo päänsä kallistaa.

 Mut silloin sana kaikui terävä, voimakas:
 Tuon elonsanan lausui mies uljas, tarmokas.
 Sen minkä hämärästi tuns’ Suomi rinnassaan,
 Sen selvästi hän lausui, hän lapsi Suomenmaan:

 ”Ei koita yösi, Suomi; jo päiväs tullut on:
 Ei kuolla voi se kansa, mi pyrkii elohon.
 Nuo öiset sumut vieraat ne poista mielestäs
 Ja tulevainen onnes vaan etsi itsestäs.”

 ”Sun vihan myrskyt murti, hajoitti ajan vuo:
 Nyt itse pirstaleistas taas Suomen kansa luo.
 Sun kieles vieras sorti: se voimaan nosta taas,
 Ja itse uljain mielin käy ohjiin oman maas.”

 Ja pilvet unelmitten jo halkas sana tuo.
 Ja toivon päivyt Suomeen taas valoansa luo.
 Ja rohkeutta vuosi se kansaan murrettuun:
 Sen haudan partahalta vei elon-taisteluun.

 Näin Snellman kansans nosti, sen taisteluhun vei:
 Jos horjui joskus kaikki, niin horjunut hän ei;
 Ja kuinka öiset vallat ne vastaan elämöi,
 Hän hyväks Suomen onnen jaloimmat iskut löi.

 Nyt yli Suomen niemen käy sana riemuinen,
 Kuin tuli hehkuvainen, kuin myrsky pauhaten:
 Ei Wäinön kansa kuollut, eik’ ota kuollakseen,
 Mut uuden ajan itse se luopi itselleen

 II.

 Me kansa Suomen aamukoin,
 Sen toiveiden, sen taisteloin
 Ens innostuksen kansa!
 Miks mieliämme lämmittää
 Niin ihanasti päivä tää?
 Mi taika mukanansa?

 Nyt juhlanhetki meillä on,
 Mi tyynti, saatti lepohon
 Jo taisteloinkin vimman.
 Ne mielt’ ei häiritä nyt saa:
 Nyt juhlaa viettää Suomenmaa
 Poikansa parahimman.

 Kuin moni, mielin uljahin,
 Riens eestä valon rivihin,
 Löi iskun, – eikä harhaan!
 Mut kaatui, eikä nähnytkään,
 Mi seuraus ol’ iskun tään,
 Mi he’elmä työnsä parhaan.

 Soi toisin onni hänellen,
 Jolleka Suomi riemuiten
 Nyt kantaa kiitoksensa.
 Työns’ hedelmän hän näkee jo:
 Työn suuren suuri palkkio
 Näin tuli osaksensa.

 Kun jouten toiset haaveksi,
 Niin taistoon silloin uskalsi
 Hän maansa eestä armaan.
 Ei nähty hänen taantuvan,
 Vaikk’ usein työtäns uhkaavan
 Hän näki hallan harmaan.

 Nyt illall’ iän taistelun
 Hän näkee kauan kaivatun
 Jo voiton rusoituksen,
 Ja palkaks töiden suurien
 Nyt kuulee kansans’ sydämen
 Hartaimman siunauksen.

 Ja kiitollisin sydämin,
 Näin kielin sadoin tuhansin
 Nyt vannoo Suomen kansa:
 Ei tekos kuole konsanaan,
 Sen suojaa kansa Suomenmaan
 Armainna aarteenansa.

 Ei enää uhka myrskyjen,
 Ei houkutuskaan kultainen
 Kansaasi harhaan vietä;
 Mut aina, vakain askelin,
 Se mielin horjumattomin
 Käy viittaamatas tietä

 III.

 Jo valostaapi päivä Suomenmaata,
 Ja hälvennyt on Suomen kansan yö;
 Ei lepoa tää aika meille saata:
 Nyt alkaa Suomen kansan päivätyö.
 Tuo työ se voimiamme kysyykin:
 Se vaatii hien, ehkä verenkin.
 Ei suurta perineet me isiltämme:
 Sen suurempi nyt onpi tehtävämme.

 Mut töissä, taisteluissa johtajamme
 Ain’ olkoon puhdas lempi isäinmaan.
 Kuin tuli riehukoon se rinnoissamme,
 Sielt’ levitköhön yli kaiken maan.
 Ken esteit’ eteen Suomen onnen luo,
 Sen poroks polttakohon tuli tuo;
 Se olkoon kammo kansan sortajille
 Ja tuokoon turman maansa petturille.

 Mut lempeänä päivän tulen lailla
 Se kansan vainiolle paahtakoon
 Ja oraat, yhä uudet, Suomen mailla
 Se rehevinä ilmoin nostakoon.
 Miespolvet vaikka vaihtuu yhtenään,
 Ain’ yltyköhön liekki tulen tään,
 Niin yö ei enää kansaamme voi niellä,
 Mut voittain edistyy se valon tiellä.

 Ja kerran Suomi onnens suureks luopi,
 Sen maine lentää yli maailmain;
 Sen kieli sulo sanans silloin suopi
 Aatteille neroin suurten, mahtavain.
 Miss’ eestä valon silloin taistellaan,
 Myös Wäinön kansaa siellä mainitaan.
 Se valon maille avaroille antaa:
 Työ Snellman’in näin hedelmiä kantaa.