Keskipäivä
Sinitaivaalta hopeavaipassa keskipäivä
 yli tasangon laskee, suvien kuningas.
 On tyyntä. Helteistä ilmaa pilven häivä
 ei viilennä. Mailla on rauha unelias.

 On lakeus rannaton, kentät varjottomat.
 Syvä lähde, karjan juottaja, ehtynyt on.
 Ja metsässä etäisessä puitten lomat
 uni täyttää kuolemanraskas, liikkumaton.

 Nisu kypsynyt, unta kaihtaen, niinkuin kullan,
 meren keltaisen, raskaan latvansa aallota suo.
 Tähät, lapset rauhalliset siunatun mullan,
 ne arkailematta auringon maljasta juo.

 Tähät keskenänsä kahisevat hiljaa.
 Vähän väliä niinkuin huokaus kuumuuteen
 hidas, mahtava laine kulkee pitkin viljaa
 näköpiirin viimein sammuen autereen.

 Lähiniityllä härkäpari valkokylki
 kedon ruohoon märehtimään vaipunut on.
 Suupielistä vitkaan häppäälle valuu sylki,
 uni ylpeissä silmissä päilyy loputon.

 Jos alle keskipäivän auderkaton
 satut, ihminen, tunteva iloa, ikävää,
 mene, pakene! Luonto on tyhjä, liikkumaton,
 suru, riemu on rauennut, ei ole elämää.

 Mut jos taas itkun ja naurun harhan nähden
 et enää kirota saata, et rakastaa,
 jos janoat unhoa tyhjän melskeen tähden
 ja isoat ylhäistä, synkkää hekkumaa,

 tule: Aurinko puhuu sinulle kieltä liekin.
 Sula paloon tunteettomaan kaikkines.
 Ties alhaiseen taas kaupunkiin jos viekin,
 jumaltyhjyyteen olet kastanut sydämes.

Charles Leconte de Lisle
Kaarlo Sarkia
Runot