Langennut
Voi mua ihmistä surkeaa!
 Voi, Jeesus, mun syntejäni!
 Tahdotko vielä sä puhdistaa
 Mun saastaista sydäntäni?

 Taivaan tietä jo vaelsin
 Ja tahtoas kallista täytin.
 Mutta nyt taasen ma lankesin
 Ja armosi väärin käytin.

 Kuinka ma vaivanen tohdinkaan
 Taas kasvojes etehen tulla?
 Tutkittavaks pyhän, vanhurskaan?
 Oi rohkeutt’ ei ole mulla!

 Kyllä mä tiedän tuomion,
 Jonk’ ansainnut olen aivan:
 Jos sinä katsot ansiohon,
 Ei koskaan pääty mun vaivan’.

 Mutta, oi Jeesus laupias,
 Äl’ anna mun joutua hukkaan!
 Katsees vieläkin armias
 Luo kurjahan syntisrukkaan!

 Paljon huolta ma sulle toin
 Mun lankeemukseni kautta.
 Matona maassa siks vaikeroin
 Ja huudan: oi auta, oi auta!

 Enkä mä edestäs nousekkaan,
 Siks kuin sinä tahdot mun nostaa,
 Päästäen tuntoni tuskistaan
 Ja sieluni ahdingostaan.

 Silloin ma nousta tahdon ja voin,
 Kun henkesi lausuu mulle:
 Rauhoitu sielu jo onnetoin,
 Soin anteeksi syntis jo sulle!

 Silloin ma taasen riemuitsen,
 Kun annos mun päälleni paistaa.
 Kuule oi valitus vaivaisen!
 Viel’ anna mun autuuttas maistaa!