Kaipuu
Ne vanhat puistot, sen vanhan maan,
 tuvan, missä mun keinahti kehto,
 ne näen ma unissa ainiaan...
 oli linnunlaulua lehto...

 Kotoniityn rantahan laine lyö
 niin vienoisesti ja hiljaa,
 työn vakaisa kansa se siunaten syö
 oman pellon puhdasta viljaa.

 Ja kaukaa laidasta kylän haan
 jo paimen torvella huhuu,
 se kutsuu kotihin karjojaan,
 se metsän kielellä puhuu.

 Pyhäaamuin ylitse laakson sen
 soi vanhan tapulin kellot...
 sen juurella kerran kun uinailen,
 näen aina ne rakkaat pellot.