Syysyön fantasia
Syysrusko loimuaa.
 Jo päivä laski
 syysmetsän vaikenevan taa.
 On taivas lännessä kuin vaski,
 pään yllä harmaa lyijy.
 Puutarhan puiden alle valahtaa
 yö väritön, mut kukkamaa
 jää hehkumaan kuin kirkas ryijy.
 Pääkäytävien poppelit
 pudottaa joskus kultalehden.

 Käy liekehtivät kukat jäähän.
 kuin verta hyytynyttä vuotais terät.
 Luo viime ihanuuttaan asterit
 ja georgiinit saran päähän,
 jää silaa tummat orvokit,
 leukoijain pienet helmikerät.

 Hyy kiertää hävitystä tehden
 ja sataa maille kylmän hopean.
 Jo rusko sammui taivaan rantamalta,
 jo hämy ympäröitsi kuistin.
 Ma varjostosta kaiteen humalan
 näin kukkain liekehtivän kuoleman
 ja kuolleen rakkautes muistin.

 Mut mitä hehkuu lehmuksien alta?
 Kuin kaksi silmää sieltä loistaa.
 Ne on kuin tummat, surulliset orvokit,
 ne suuttuvat, ne selkenevät.
 ne imee katseeni kuin magneetit,
 ne lähestyvät, värisevät.
 Ne tunnen – enkä niitä tunne.
 Mun tuska valtaa. Paetako? Kunne?
 Ne lähestyy, ne kivun, kylmän poistaa.
 Jää jano ainut: nähdä pohjaan niiden.

 Kuu nousee kehrin punaisin ja suurin,
 nyt puisto lumottu on linna hiiden.
 Oi tulkaa, silmät, tuta tuskan uuden
 ma tahdon, nyrkein lyödä rintaan muurin,
 tuon ikuisen, tuon julman salaisuuden!

 Kuu hiipii ylemmäksi härmää kylväin.
 Nyt käytävien siltaa marmorista
 puut saartaa hopeaisin pylväin,
 mut silkinmusta varjossa on yö.
 Hiusaallokkoas kosken samettista,
 suin imen hengitystäs kuumaa,
 ma melkein kuulen, kuinka suones lyö
 ja tunnen viivat nuoren vartalosi.
 Tää outo läheisyys sun olentosi
 mun niinkuin viini tuntematon huumaa.

 Kun sua suutelen, kun kumartuu sun
 pääs Olalleni – kukkalunta ruusun
 näan ohimoillasi Valveillako en?
 Tää mitä onkaan? Aivan valkoinen
 on puisto! Kukassa puut kaikki viel’ on
 ja lämmin, hämyinen on suviyö
 ja kasvojani vastaan tuoksu kielon
 yötuulen myötä pyörryttäen lyö
 ja yli virran kiirii laulu rastaan.

 Taas tunnen läheisyytes ainoastaan
 kuin juopumuksen suloisen.
 Mun vartalooni kiertyy lämmin käsi
 ja painaa minut vasten sydäntäsi.
 Sa kallis, kuinka lyökään sydämesi!
 Ja yöhön tulvii lintukuoron ääni,
 soi puisto kohisten kuin nousuvesi,
 puut tuoksunkylläisinä kukoistaa.
 Kuin outo valmujuoma täyttää pääni –
 en huumausta tiedä suloisempaa.
 Mun tomustani paino katoaa,
 mun käsivartes niinkuin tuuli tempaa.

 Me ylle kohoamme puiston.
 Jää kauas jasmiinien kukkasumu,
 puu ruhtinaallisinkin, saarnivanhus.
 Jo latvoissa käy aamutuulen humu
 ja kimalaiset saapuu parvittain.

 Oi minne vie mun ihmeellinen tanhus?
 Ken oot? Lien kadottanut maisen muiston
 Ken ympäröi sun otsas tähtisoljin?
 Se totta liekö, että maata poljin
 ma tomu jaloin joskus? Tunnossain
 on nousemisen autuus vain.

 Maa katoaa ja laulu lintujen
 ja tuoksu puiden. Jostain tulvien
 lyö ylitsemme hyöky valon uuden.
 Vain sokea, min silmät aukeais
 keväiseen aamuun, täysin tajuais
 tään valkeuden ihanuuden.
 Lien itse näköni nyt saanut vasta!
 Soi ilma musiikista valtavasta,
 on harppunamme avaruus,
 lepäämme hartioilla sävellaineen.

 Nyt olen vapaa kammitsasta aineen,
 nyt selvinnyt on julma salaisuus.
 Mun valtaa kirkas hymyilys.
 Et outo enää, yhtä kanssas oon.
 On nimes Rakkaus ja Täyttymys,
 sun kanssas lennän aurinkoon.
 Kun kiersit minut käsivarsiis kuumiin,
 maan tomukuori ympäriltäin suli,
 kuin vaatteen heitin kahlitsevan ruumiin.
 Nyt tunnen vapauden autuuden,
 nyt sielu hulmuaa kuin puhtain tuli.
 – – –

 Soi tieltä äänet ohi käyvän väen,
 ma siihen hätkähtäen herään, näen:
 puutarha – lumesta on valkoinen.