Friederike Brion’in lauluja
Muut kisaa karkeloiden
 mä vielä nuori lien,
 mut jos käyn leikkiin noiden,
 niin surun mukaan vien.

 Jos istun, luoden lointa,
 ja toisi rauhaa tuo,
 saa suru kesken tointa
 ja myöskin lointa luo.

 Jos illall’ lähden lehtoon,
 mist’ ennen hoivaa hain,
 niin suru tyyness’ ehtoon
 vait astuu rinnallain.

 * * *

 Rein uljas kodit pienet
 saa nähdä retkellään,
 ei noita jää – sen tiennet! –
 tuo uljas kysymään!

 Kaikk’ kuvastain, se kulkee, –
 käy puiston laitaan vuo;
 se puron helmaans’ sulkee
 ja vaahdot maihin luo.

 Se heijastelee vienoon
 nuo näyt taipalein,
 mut rientäin ohi tienoon,
 käy mereen uljas Rein.

 * * *

 Laps sylissä vastaani tyttö sai,
 hävyn ilmein, arkana vieroin,
 oli rääsyissä hän, nimi hylkiön kai,
 koti maantie kylmien mieroin.

 Toki jotain hän omaksi tietää voi,
 kaks lämpeni toistansa vastaan.
 Tuo raukka jos itse mä oisin, oi!
 Noin saisipa hoivata lastaan!

sv:Ur Friederike Brions visor