Maljan ääressä
Ken eloni taivaalta varjon,
 Tuon synkeän, pois tavi? Ken?
 Maan päällä niin paljon, niin paljon
 On aihetta murheesehen.
 Mut saatua maljani täyteen
 Sen pohjahan ryypiskelen.
 Näin murheet kuin kiitävän höyteen
 Keveiksi ma lieventelen.

 Ma maljasta onnellisuutta
 Ja intoa, riemua juon.
 Oi, siitäpä unhetta uutta
 Jo ammoin ma tuskille tuon.
 Näin varjot, jos kuinkakin tummat
 Luon purppura loisteesehen,
 Ja taivahan ihmeet ja kummat
 Ne laskeikse maljasehen.

 Jos ystävät joskus mun pettää,
 Ma maljasta ystävän saan.
 Mua krouvarit häijyt kun kettää,
 Suon anteeksi heillekin vaan.
 Ma riemulla rintaani vasten
 Jo sulkisin maailmankin
 Ja mielellä hiljaisten lasten
 Ma kärsin sen kurjuudetkin.

 Kun ihmiset toistansa kalvaa,
 Ma maljaani tyhjentelen.
 Kun ”puhtaatkin” parjaa ja solvaa,
 Ma lauluja luurittelen.
 Jos rikkaana oisin, ma muille
 Tuon heittäsin rikkauden.
 Muun kaiken ma soisinkin heille,
 Pait kultani muiskuja en.

 Vaan kultain, jos hänkin mun hylkää.
 Ma tuostako huolehtimaan?
 En; montapa murheista ylkää
 Sai malja taas riemuitsemaan.
 Näin ruusujen maata ma kuljen
 Ja maljaani kallistaen,
 Ma murheilta rintani suljen
 Vaan taivaista haaveksien.

Runot