Meren rannalla (Laethén)
Jo talvitaivahalla hymyili
 Jäähyväisiä hennot päivän huulet,
 Ja pohjatuulet
 Vihaisna läpi ilman kiiteli.

 Mä seisoin jäisen meren rannalla,
 Ihaillen hohtavia hattaroita
 Ja illan koita
 Ja koko taivon juhlaloistetta.

 Vaan silmäni kun sitten alas loin
 Ja merta katsoin, aina kaukaisinta,
 Niin ah! sen pinta
 Ol’ musta, ja sen syvyys valotoin.

 Ja tuulet syöksi aina rajummin,
 Ja lumet jäällä pyrysi kuin sumu;
 Vaan outo humu
 Jään alta voitti äänen myrskynkin.

 Ah! Tunsin surkean mä humun tään,
 Ja huokaus mun povestani sousi,
 Ja kyynel nousi
 Niin kuolon-katkera mun silmähän’.

 Ja kauas kadonneista ajoista
 Nyt muiston kävi maininki läp’ aivon:
 Kun vielä taivon
 Tää sydän kurja saattoi kuvastaa;

 Kun himot häijyt sitten halloillaan
 Sen jäädytti ja kinoksillaan peitti,
 Ja vihdoin heitti
 Sen peripimeähän parkumaan.

 Nyt myrskyissä kun kahleet tärisee,
 Niin pohjalla myös kaihon’ kiihtyy huima,
 Ja hyöky tuima
 Ain’ yltyen koht’ ortta kohisee.

Rafael Laethén
Runot