Lähteiden maassa
Te janoavat, tulkaa tykö vetten.

 Oi Vapahtaja, aavistinko, etten
 ma nääntyis, kun mua teitä kohtalon
 vei kätes heltymätön, armoton.
 Tään rauhan tiesinkö, kun viikoin pitkin
 vain tuskaani ja häpeääni itkin.
 Nyt itkun laaksoon lähde aukeaa
 ja aamusateen alla versoo maa.

 Nyt, virvoitettu, kuulen: soi ja helää
 povessa tuskan voima salainen.
 Syvästi, suloisesti laulaen
 salaiset lähteet mullan alla elää.

 Te janoavat, tulkaa tykö vetten.

 Oi Käsi, johda tietäni, niin etten
 unessa murheen jättäis sanomaa,
 mi askelteni alla kumpuaa.
 Elämän Alkulähde, virtaa minuun,
 niin että halaisin vain yksin sinuun,
 kun jälleen tielle, jota tunne en,
 ma aamusateen maasta loittonen.
 Nyt lepään, autuas. Vaan hetket vie mun
 taas ihmishämyyn, syliin tuskan, riemun.
 Suo, että niistä hämmentyisi en!
 Oi Maailmoiden Valo, siunaa minut,
 niin siunaa, että koskaan uupuis en
 sua aavistamaan alta huntujen,
 sua ikävöimään, Tuskan-Kahlehtinut,
 niin että maisten säveleiden alta
 sun äänes tavoittaisin kaikkialta,
 ja yli kuilun vaikka syöksyis tie,
 ma rakastaisin kättäs, joka vie.

 Sumusta sumuun kuljen, ihminen.
 Vain yhden tiedän: nähdä tahdo en.