Kalevaisten karkelo
Soikaa, soiton kielet, soikaa,
 joukot nuoret karkeloikaa,
 nyt se soiton aika on!
 Hiuksista neion nuoren
 kavon kullan kutriloista
 soiton kielet tehty on.
 Siksi kavon kaihomieltä
 kertoo ääni kantelon.
 Mure sille soinnut antoi,
 suru säveleitä kantoi,
 siksi harvoin riemunkieltä
 kertoo ääni kantelon.
 Soi nyt soitto kuitenkin,
 soi nyt riemusävelin!
 Rannan raidat notkuu, nuokkuu,
 hiljaa illanhenki huokuu,
 nuoku joukko nuorison
 kaikuessa kantelon!
 Kuule, kaikuu vaskivaara,
 helkkyvi hopeakorpi,
 käki iltavirret kukkuu,
 kohta neiot nuoret nukkuu.
 Nyt siis, soiton kielet, soikaa,
 joukot nuoret karkeloikaa!
 Soikaa, soiton kielet, soikaa,
 Kalevala kaunis on,
 kapo kaunis, kultakutri
 kukkana on karkelon!
 Lähtee karhu piilostaan
 soiton ääntä kuulemaan,
 tulee peura poikineen,
 soutaa sotkat yli veen,
 uivat hau’it hangotellen,
 ve’en koirat vengotellen,
 tulee tarha Tapion,
 tulee väki Vellamon.
 Laskee päivä radaltaan
 soiton kieltä kuulemaan,
 kultaa maat ja mantereet,
 kalevaisten tantereet.
 Kuulee taivahalla kuu,
 katsoo tuores tuomipuu
 kuinka nuoret karkeloi,
 kalevaisten soitto soi.
 Soikaa siis, te soitot, soikaa,
 Kalevala kaunis on,
 kapo kaunis, kultakutri
 kukkana on karkelon!