Urheilupakinaa Helsingistä
Sunnuntaina katselimme maaottelua.
Jäähockey, suomalaisten jääkiekkopeliksi
ristimä kapalolapsi, sai ensikerran
olla kiistan aiheena Suomen ja
Ruotsin välisessä voimain mittelyssä.
Viikon verran outoa peliä harjoitelleet
maamiehemme saivat vastustajikseen
tottuneen, tosin maassaan toisluokkaisen
ruotsalaisjoukkueen, joka
suuremmitta ponnistuksitta suoriutui
voittajana. Muutamat jääpalloilijamme
ottivat huolekseen joukkomme kokoonpanon,
viivähtivät muutamina iltoina
vähän kauemmin Pallokentällä
ja lupasivat vastata maaottelusta.
Ruotsalainen Abbe Jansson, joka oli
saapunut viikkoa ennen ottelua kaupunkiin,
opetti heille hockeyn alkusääntöjä
ja pojat tunkivat nopeassa
ajassa päähänsä kummalliset paitsiotilanteet,
pääsivät jotenkuten selville
pelin tarkoituksesta ja olivat muutaman
päivän kuluttua valmiit pelaamaan
kansainvälisen ottelun. — Yleisö
kaikkeen uuteen innostuneena saapui
runsaslukuisena seuraamaan ottelua,
joka suoritettiin illalla klo puoli
19 Töölön Pallokentällä vartavasten
laitetun sähkövalaistuksen luodessa
keltaista hohdettaan yli kiiltävän jääpeitteen.
Ruotsalaiset olivat alusta
alkaen ylivoimaisia. Meikäläiset pelasivat
sekapäisyyden rajamailla, huitaisivat
tosin innokkaasti isoilla mailoillaan
kumikiekkoa kohti toisten
maalia, mutta kummastuttavan usein,
ainakin kasvojen ilmeistä päättäen,
kolahti se omaan pömpeliin. Lilja,
HPS:n maalivahti jalkapallossa lauloi
tällä kertaa — ihme kyllä — sooloa
epäonnistumisissa, heittäytyi kohti lähestyvää
kumipalasta urhoollisesti silmät
kiinni ja tunki päänsä umpimähkään
terävien luistimien sekaan, mutta
kun herättiin, oli ruotsalaisilla taas
yksi maali lisää. Peli päättyi 8—1
vieraiden hyväksi.

Samana päivänä nähtiin todella hyvää
jääpalloa kaupunkiottelussa Viipuri-Helsinki.
Pääkaupunkilaisenakin
täytyy tunnustaa, että viimeksimainitun
voitto oli epäoikeutettu. Tasapeli
tai ehkä vielä paremmin viipurilaisten
johto olisi paremmin vastannut pelin
todellista kulkua. Mutta yleisö oli
tietysti mielissään, vaikka jokainen
varmaan sisimmässään myönsi Viipurin
paremmuuden. Riidanalainen lopputulos
virallisesti 1—0 Helsingin hyväksi.
— Yksityisistä pelaajista pelasi
mielestämme parhaiten täkäläinen,
Helsingin joukkueen maalivahti, juutalaisnuorukainen
Leffkovitsch, jonka 
mainiolle torjumiselle ja rohkeille
syöksyille on annettava tunnustus. Ilman
häntä olisi viipurilaisten ylivoimaisuus
saanut kouraantuntuvamman
ilmaisun.

Maanantaina oli uusi ottelu jääkiekossa.
Nyt jo „kokeneet” suomalaiset
pystyivät muutetulla joukkueellaan
huomattavasti parempaan peliin
lopputuloksen muodostuessa enemmän
siedettäväksi ja sulatettavaksi. Pojat
saivat jotain juonta peliinsä ja
edellisen päivän hajanaisuudesta ei
ollut enää niin paljon jälella. Sunnuntaina
pelokkaan kalvakkoina pelialueella
seisseet pelaajamme uskaltautuivat
jo järkiperäisesti hyökkäämään,
joka suurelta osalta vaikutti päivän
pienemmän maalitappion. Ruotsalaisten
ansaittu voitto 3—1. — Illalla oli
juhlatilaisuus KIF:n huoneustossa vieraille.
Ruotsalaiset saivat mitalleja
ja muistolahjoja sekä ennenmainittu,
molempien otteluiden erotuomari ja
suomalaisten opastaja A. Jansson
kultaisen rannekellon. —

Lauantaina klo 13.10 lähtivät olympialaisedustajamme
Helsingin asemalta
kohti St. Moritzia. Kokolailla runsaslukuinen
yleisöjoukko oli kokoontunut
hyvästelemään poikiaan. Varmoina
ja tyyninä katsoivat miehet viimeisen
kerran vaunun akkunasta saattavaa
yleisöjoukkoa, joka reippain hei-huudoin
toivotti onnea pitkälle, vaativalle
matkalle, jolta Suomen kansa
odottaa paljon. Sinne häipyi Matti
Raivion naama usvaisen junalasin
taakse, sinne peittyivät Esko Järvisen
hymyilevät kasvot, sinne menivät Suomen
pojat. „Palaa kilven kanssa tai
sen päällä!” Jos ei voittajana, niin
ainakin kunniallisesti taistelleena.

Savuava pikajuna katosi ensimmäiseen
mutkaan. Me jäämme odottamaan.

</div>

Lähde: 

Anonyymi
Sisä-Suomi
1928
Jääkiekko