Syksy (Uotinen)


I. 

 Syksyn kelta orhi
 maita ravaa,
 halla sydämmensä
 auki avaa.

 Keltalehdet lentää,
 maille putoo,
 sumun tyttö soihin
 verkot kutoo.

 Sinikukka nukkuu
 hellään uneen,
 kukkasparvet vaipuu
 unhon lumeen.

 Lammin laine herpoo,
 rauhaan nukkuu,
 keltamereen luonnon
 vehryys hukkuu.

 Lintuin riemu laulu
 mailla lakkaa,
 syksytuuli nurkkiin
 kylmää hakkaa.

 Syksy sulkee luonnon
 kylmään syliin,
 talven tytöt astuu
 kelta kyliin.

 Kyynel kantelolla
 hiljaan soittaa,
 rinnan kevään särkee,
 syksyks’ voittaa.

 Soittaa kyynel laulun,
 virren tumman,
 syttää sydämelle
 surun summan.

 Ihmissydän syksyn
 valtaan taipuu,
 toivon valkokukka
 kaatuu, vaipuu.

 Syksy sydämmissä,
 luonnon yli,
 kaikkialla aukee
 kelta syli.

 Valitusta soipi
 pohjan tuuli,
 poskeen painuu kylmä
 syksyn huuli.

 Syksyn karkelossa,
 kansa huhuu,
 näinpä meille aika
 ankarana puhuu:

 ”Elon syksy sulla,
 pohjan kansa,
 tuoni sulle soittaa
 kanneltansa.

 Kesä hukkui sulta,
 syömmes jäätyi,
 elon onni sulta
 poies häätyi.

 Pohjan syksy loppu-
 maton tässä,
 pohjan kesää ei oo
 elämässä.”

 – Syksyn kelta orhi
 maita ravaa,
 halla sydämmensä
 auki avaa.

 Itke pohjan kansa
 syksys eessä,
 tuoni sointuu joka
 säveleessä.

 Itke kansa pohjan
 aikas iltaa,
 kapsain kulku kulkee
 tuonen siltaa.

II. 

 Katso syksyn keltakatsehista kansaa,
 kun se horjuin kulkee tuoni polkuansa

 Vanhus tuossa.

 Eli päivän irstan hekumassa,
 konttaa rauhatonna iltatunteinansa.

 Katse kalvas haastaa:

 ”Sytyin aina loimuun, paloon,
 nautinto ja hekuma mis eli,
 innostusta tuntenut en hyvään, jaloon,
 ”ihanteilta” vaan ne soinnahteli.

 Oma onni, hetken riemu,
 huumauksen hellä syli,
 sinne tieni kulki ”kaiken” yli.
 Omaan iloon, mis’ ei rinta
 kyynelviljaa niitä,
 sinne matka aina.
 Käyköön kulku lokahista tietä,
 taikka päivän rataa,
 huoli siitä.

 Petosko, vai suora tahto,
 vastoin sydäntä ja mieltä
 siit’ ei huolta.
 Syömmet sortukohot,
 juoskoon kyynel,
 portahiksi joukot kaatukoot.

 Onneen kulku
 onnen valkoisihin kyliin,
 jokahinen itse itseänsä vieköön!

 Siinä elon määrä oli,
 siinä loimut,
 jotka syömmen syksy-yössä paloi.

 Mikä tulos?

 Rampa ajan raunioilla,
 jylhä hautamerkki lienen,
 joka elon tumman kulun tienen.”

 Katso naista.

 Kalpea kuin pohjan taivas syksyilloin
 hallan tuhotöitä ennustain,
 kalpea kuin syksyn kelta kukka
 oottain talven viiman viime suutelua.

 Missä pohjan nainen kirkas katse,
 nainen jonka katse syvää siintää,
 poskipäillä päivän rusokukat,
 laulain aamulauluansa.

 Aamulauluansa, jossa:
 ylistys puhtauden, hyvän,
 jalon, kauneuden
 ylinnä kaikuu?

 Mis’ on se nainen?

 Se kuoli. Pohjan halla mursi,
 sen sielun ajan routa tursi.
 Sen hautamerkkinä vaan kukat kalpeat,
 nää liikkuu
 ja tuonen poikain polvilla
 ne kiikkuu.

 Ei pyrkimystä päivään,
 mutta yöhön,
 ei harrastusta työhön.

 Ei innostusta eespäin,
 ei etsimystä,
 mutta himot, nautinto ja alhas.

 Sen alttarilla uhraa,
 viirusilmin hän kuolon tanssiansa tanssii.

 Sen alttarilla uhraa:
 uhraa onnen kansan,
 teoin repii rikki äidin sydämen,
 ja äidin silmään kyynel kosket nostaa.

 Silmissä syksyn kalvas sumu;
 kasvoilla kalpeuden kaaret.

 Kas siinä pohjan nainen,
 tuo keltakukka,
 sortumuksen syksykalliolla.

 Katso nuorukaista.

 Mis’ on se nuoruus, elämä ja kevät,
 mi nuorukaisen olemukseen liittyy?

 Tuon sydän harmaa on jo syntymässään
 ja syksyn keltalehdet loistaa poskipäillä.

 Se konttaa siipirikkona
 ja heikkous sen joka työstä hohtaa.

 Tää onko kevättä:
 kun syksyn kelta kevään kukkasissa
 ja roudan valtaa aurinko ei poista;
 kun hallan houreet luonnon aitan täyttää
 ja jäiset kahleet kaikkialle lankee?

 Tää onko nuoruutta:
 kun nuoret väsymystä teoin täällä laulaa,
 kun omin jaloin kulkea ei tohdi,
 vain märehtii ja konttaa niinkuin rampa,
 mi ilman sauvoja ei paikaltansa pääse?

 Tää onko nuoruutta:
 kun ylöspäin ei katsehet nyt nouse,
 ei sydäntä, ei järjen selvää tulta,
 ei miestä kanteleen, ei innon,
 ei rakkautta, vihaa,
 vaan sairas katse,
 väsymyksen valju leima
 ja tyytymys ja lepo?

 Se onko nuoruutta?

 Ei.

 Katso ryhditöntä orjalaumaa
 ja ohdakkeita, ajan tanterella.
 Katso pohjan kevät takatalvena nyt liikkuu.
 Katso nuoruus vanhan väsymystä hourii.

 Mis’ on se ylväs nuoruus,
 mis’ on kevät kansa kirkas:
 mi kirvehensä iski Suomen saloon,
 mi suurin tuntein astui korven taloon?
 Mi katse korkealla kulki
 ja sieluun suuren kevään sulki;
 mi työstä hedelmiä loi
 ja suurta päivää maalle unelmoi?

 Mis’ on se nuoruus,
 mi ei jäänyt vainon mereen,
 elämän eestä ponnisteli viime vereen?

 Sen ajan kahleet kammioihin sulki,
 sen päälle aika orjavaipan kutoi,
 sen siivet kirkon mahti runnisteli
 ja sieluun ajan myrkkykäärme pisti.

 Nyt siipirikot räpyttelee maita,
 on suussa kapulat,
 ja otsat orjuutta jo julistaapi.

 Siinä pohjan nuoruus,
 kansan kevät, toive –.

 – Näin on keltakatsehista kansa
 kun se kulkee kyynelpolkuansa.

 Suuren syksyn synkkä kelta syli
 eessä uhkaavana aukee,
 tuonen maille pohjan kansa
 syksyn orjana jo raukka raukee.

III. 

 Kansani kallihin
 syksyjen vanki,
 kerran on sulava
 syömmesi hanki.
 Vielä sun kevääsi saapua voipi,
 vielä sun huomen laulusi soipi.
 Vallasta syksyn
 sä vapaaksi saat,
 vielä sun päiväs
 on kunniakkaat.

 Kansani kallihin
 syksyjen vanki,
 rintaasi nuoruutta,
 kevättä hanki.
 Tulevi kevät ja riemujen aika,
 kun herääpi sielussas elämän taika.
 Lapsesi kerran
 taas keväänä käy,
 ja elosi taivaat
 ei pilveä näy.

 Kansani kallihin
 syksysi voita,
 elämän uskoa
 hankkia koita.
 Pyrkimys kevääseen, voittohon johtaa,
 taistelo onnen helmistä hohtaa.
 Yhteisonnea
 työsi kun tähtää,
 päivähän päin
 sinun kulkevan nähdään.

 Kansani kallihin
 puhtaita teitä,
 onnehen kutsuvi
 elämä meitä.
 Kukin jos omasta onnesta haastaa,
 yhteisen onnen se alas ain raastaa.
 Yhteisonnehen
 työmme kun ryntää,
 onnen vaot
 se maahamme kyntää.

 Kansani kallihin
 puhtaaksi mieli,
 puhtaasta syömmesta
 kerto’os kieli.
 Vanhus, sä elämän oppias näytä,
 nainen, sä naisena itsesi käytä.
 Nuoriso nuoruutta
 töihisi saa,
 nuoruus se nostaa,
 se velvottaa.

 Kansani kallihin
 kiistasi heitä,
 veljesriitojen
 arvet jo peitä.
 Rohkea nousta ja rohkene lentää,
 taistelon kautta se onni vaan entää.
 Pyrkimys selvänä
 suurehen, jaloon,
 silloin et surkastu
 himojen paloon.

 Kansani kallihin
 onni on työssä,
 kun ei sit orjana
 kontata yössä.
 Kukin kun toimensa itse jo muistaa,
 tarvis ei toisia orjiksi suistaa.
 Terveeksi aatos
 ja taitohon käsi,
 olkoon oikeus
 käskijäsi.

 Kansani kallihin
 aika on nousta,
 Tuonetar nostaa
 jo turmansa jousta.
 Meillä on voimaa ja suurta me saamme
 ja meidän on luotava onnehen maamme.
 Salamaäänin
 jo ympäri raikaa:
 heräjä kansa
 ja tunteos aikaa.

 Kansani kallihin
 kevät on määrä,
 sinne kun riennät
 niin väistyvi väärä.
 Yhteisonnessa onni on sunkin,
 pyrkimys siihen nyt olkohon kunkin.
 Valkeita teitä
 mis’ oikeus ohjaa,
 jos kuljemme täällä,
 on työllämme pohjaa.

 Kansani kallihin
 syksysi heitä,
 aika jo selvästi
 kutsuvi meitä.
 Elämän kevät, on tarkotus työmme,
 siellä on haihtuva syksy ja yömme.
 Kuulkosi kutsua
 pohjolan kansa,
 murtaos kahliva
 syksyjen ansa.