Matkamiehen kerskaussanat
Jo poikana uin yli Impilahden
 Ja ohjailin ulapoille hahden
 Kera lapsuus-ystävän armahan,
 Ja veikkoni kanssa ma luistin kahden
 Yli Laatokan syysjään notkuvan
 Ja hiihdin korkeimman kotimäen.

 Ja nuorukaisina ratsastimme
 Kera tarkan tutkijakumppanin
 Halk’ Aunuksen sekä Vepsänkin
 Ja Karjalan kankait’ astelimme.
 Ja sulhasmiesnä mä pulkassain
 Poron vuohisen kapsetta kuulla sain
 Sekä säihkyntää revontulten näin.

 Ja nuorikon kanssa mun kiidätteli
 Hepo höyryn Unkari-heimon luo;
 Ja miesnä mun laivoin liidätteli
 Tsheremissihin, Mordvahan Volgan vuo,
 Ja Jasvan joen yli haapiollaan
 Mun Permin mies meloellen loi,
 Voguulipa hurjalla valjaikollaan
 Uraalin harjujen poikki mun toi.

 Mut runoratsuin kuitenkin
 On kulku kaikkein hupaisin:
 Sen kaviot on kultaa,
 Sen turpa tuiskuu tulta,
 Sen karvat kipunoivat,
 Sen silmät salamoivat,
 Ja siivet sill’ on oivat,
 Ja lento sill’ on verraton,
 Fantasia sen nimi on.

 Tuo vapaa hengen tuoma
 On Luojan mulle luoma,
 Se tulee, kun sen aika saa,
 Ja lähtee, konsa haluaa,
 En tiedä kusta, kunne.
 Ei kammitsaa se tunne,
 Ei satulaa se kanna,
 Ei kannustaa se anna.

 Otavan olkapäitse
 Se tähtitarhaan minut vie,
 Ja pohjoisnavan jäitse
 Vilahtaen sen käypi tie;
 Se Hornan huokaajoihin
 Yht’äkkiä mun vaivuttaa
 Ja Luojan kartanoihin
 Se samassa mun nostaltaa;
 Se tuokiossa tuopi
 Taas aijan ammoin mennehen
 Ja vastaisuutta suopi
 Ihailla minun silmien’.

 Kun nousen sille selkään,
 Sen lyytä väliin pelkään,
 Mut runoratsuin kuitenkin
 On kulku kaikkein hupaisin.

1889.