Kesä-illalla
Maaseudun rauha, hiljaisuus
 Täyttääpi koko luonnon:
 Nurmella kesän ihanuus,
 Lahdella lainejuonnon
 Hiljainen tuuli läikyttää,
 Koivut ja kuuset huojuu,
 Pääskynen lentää, visertää,
 Kukat ja heinä tuoksuu!

 Kaikki on tyyntä, rauhaisaa:
 Aurinko laskullansa
 Metsät ja järvet kaunistaa
 Kirkkaalla kullallansa;
 Taivahan tyyni avaruus,
 Siintävä järven pinta –
 Niin on tään illan sointuisuus,
 Kuin tyyni ihmisrinta.

 Oi, ei! Jo läpi kaiken tään
 Sydäntä särkeväinen
 Käy parku: lapset itkemään
 Sai joku äkkinäinen
 Vahinko, vaiko ynseys,
 Itsekäs, häjy sydän?
 En tiedä – mutta pettymys
 Nyt särki soinnun hyvän.

 Samoin täällä maassa synnin
 Epäsointu ainiaan
 Särkee soinnun, parku julma
 Nousee Herran ihanaan
 Taivahasen; kärsimysten,
 Synnin tuskan sullomat
 Itkee päivät pääksytysten
 Kyyneltulvat katkerat.

 Taivahassa kuulee Herra
 Valitusta vaikeaa,
 Rukousta synnin maasta,
 Epätoivon parkunaa:
 Oi, josp’ aina rukoukses
 Hänen luokseen kohoais,
 Niin ois suuri lohdutukses,
 Hän sun työsi siunoais.