Albatros
On valtameri tyyni, ei niin värähdystä,
 sen sinitumma pinta makaa levossa.
 Mut vesille, mist’ ei näy rantaviivoja,
 albatros lensi kauas maasta, ihmisistä.

 Se uneksii... ei kuulu ääntä häiritsevää,
 niin kaukana on humu elämän ja maan...
 ja katseen sinikirkkauteen luotuaan
 se hohtaa kesken päivän tulta häikäisevää.

 On ympärillä haaveellisen hiljaista
 ja rauha, ikiuni avaruuden täyttää.
 Kuin sädekristalleilta päivän kehä näyttää
 ja kitein kiiltää taivaan kansi korkea.

 Mut lintu uneksii, ett’ Jumala ei lie
 viel’ luonut maata, vedet tyynet, pohjattomat
 viel’ taivaan alla uinuu laajat, unen omat...
 Mut unen myrskyt, ukkoset ja sateet vie.

 Nyt lintu nousee siivillensä mahtaville
 ja kajoo vaahtoharjaan meren kuohuvan,
 se heittyy syliin hirmumyrskyn raivoisan
 ja kohoo sitten ilmoille pois hiljaisille.

 Mut myrskyn tauottua kallioille sitten
 se istuu kuivattamaan veden siivistään
 ja katsoin ylpeänä päivään ylpeään
 jää kuuntelemaan solinata lainehitten.

Kazimierz Przerwa-Tetmajer
Reino Silvanto
Runot