Tihutyö
Honkia pohjan vihuri puistaa,
 hurjana vinkuu raivossaan,
 aikoen irti kiskoa, suistaa
 maahan ne kaikki juuriltaan.

 Yö nokimusta, myöhä on. Laitaa
 metsikön yksin kiertävi mies.
 Minne näin rytöpolkua kaitaa
 johtavi nyt sydänyöllä ties?

 Yössäkin säihky synkeä ihan
 silmistä lieskana leimahtaa.
 Sielua syövän, polttavan vihan
 loimua lienee kauheaa.

 Tummana talojen ryhmä liki
 metsikön reunaa häämöttää.
 Tuika ei tulet, ihmiset siki
 nukkuvat. Raivoo myrskysää.

 Hiljensi mies jo käyntinsä vinhan,
 seisovi vaiti, kuulostaa
 ääniä yöstä.  Hymynsä inhan,
 riettaan pimeys verhoaa.

»Hyvä on», näinpä virkkavi, »valo
 tuika ei ykskään. Työhön siis!
 Kohta on punaroistojen talo
 tuhkana, taikka mun vieköön hiis!

 Miksi he astui tielleni, laati
 sääntöjä, joista mä huoli en,
 uhkasi hullut, tilille vaati
 töistäni, konnaksi pauhaten.

 Äsken jo oli painavin leikein
 ovi se suljettu. Riemuitsi
 valkeat miehet. Lemmonko elkein
 auki he salvat kirvoitti.»

 Ääneti tietään astuvi. – Kuja
 aidattu siinäpä aukenee.
 Vierellä sen talo hirsinen, luja.
 Nyrkkiä sille hän heristelee.

 Hiljaa hiipien saapuvi pihaan,
 suojahan kiertää nurkan taa.
 Sytyketuohet, kätketyt hihaan
 kiirehin esille tempoaa.

 Nuolevat seinää tuliset kielet,
 yltyvi tanssi vimmaisin.
 Hirveä voima, hetkessä nielet
 sen mitä vuosissa luotikin.

 Herääpi ihmiset, rientävät luokse,
 ilmoille liekit hulmuaa.
 Auta ei siinä häärinä, tuokse,
 maahan katto jo romahtaa.

 Reunassa metsän kaiken sen näkee
 mies, joka kuusehen nojautuu,
 kuinka he turhaa auttaa kokee.
 Hirtehisnauruun vääntyvi suu.