Kansatieteellinen sanasto kuvien kanssa
Kansatieteellinen
sanasto
kuvien kanssa.

Vähäinen alku-koetus muutamien Kalevalassa mainittujen
esineitten selittämiseksi.

Tehnyt
A. O. Heikel.

lkuna tähän pieneen vihkoseen ovat ne kansatieteelliset
tutkimukset, joita Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kustannuksella
tein kesällä 1880 Etelä-Karjalassa, Ruokolahdelta
ja Jääskestä alkaen Raudun, Kurkjoen, Jaakkiman ja
Sortavalan kautta Suistamolle asti. Piirustajana seurasi
mukanani nuori taiteilija A. Reinholm, joka tällä matkalla
teki yli 300 kuvan. Kuvat olivat sitten saman Seuran
50-vuotisessa juhlassa seuraavana vuonna näytteellä ylioppilaitten
kansatieteellisessä museossa, koska koko kokoelman painattamista
juhlaksi pidettiin liian kalliina. Sittemmin jätin
keväällä 1883 Seuran haltuun vielä toisen kokoelman kansatieteellisiä
kuvia, nimittäin 170 kpltta Tyrvään kihlakunnasta,
jossa jo ennen, kuin Karjalassa, olin käynyt samallaisilla
tutkimuksilla Tiedeseuran ja Länsisuomalaisen osakunnan
kustannuksella. Silloin myös seurasi mukanani piirustajana
A. Reinholm. Samassa tilaisuudessa annoin Seuralle
myöskin käsikirjoituksen, joka sisälsi selityksiä molempain kokokoelmain
kuviin, sekä muihin kansatieteellisiin käsitteisin
eli noin 2,000 nimitykseen.

Tähän ainekokoelmaan katsoen on nyt tässä julaistu
vihko aivan pieni. Mutta sen syntysanat ovat seuraavat. — 
Kun menneenä talvena Kirjallisuuden Seurassa ruvettiin
ajattelemaan, että jotakin pitäisi julaista Kalevalan 50-vuotiseksi
juhlaksi, olin iloinen, että pääsin muitten joukkoon.
Silloin asetetulle tarkastuskomitealle annoin viime keväänä
juuri ennen lähtöäni Venäjälle luettelon, joka nimitti noin
puolitoistasataa Kalevalassa mainittua esinettä. Mutta komitea
piti tätä paljoutta liian suurena, niinkuin se kyllä
olikin, kenties useampia kuvia myös hyödyttöminä elikkä
kelvottomina mitään selitystä Kalevalaan antamaan, ja
supisti määrän tuskin 40:ksi, eli likimmiten siksi, mitä tässä
nyt julaistaan. Tämän rajoituksen mukaan ruvettiin kesällä
näitä kuvia leikkaamaan, ja kotimaahan tultuani aloin joulutyökseni
kirjoittaa selityksiä niihin. Silloin päätin omin lupini
lisätä kuvien joukkoon ainakin kiukaan kuvan, jonka
komitea myös oli pois karsinut. Helposti olisi kyllä myös
voitu lisäksi saada arvokkaita pakanuuden aikuisten esineitten
kuvia, joita kuitenkin on jo useammin ennen julaistu,
mutta rajoitus oli kerran tehty, ja siinä minun sitten täytyi
muistakin, yksityisistä syistä pysyä.

Tätä vihkosta on pidettävä esikoisena laveampaan yritykseen,
joka tarkoittaisi kansatieteellisen sanaston (kuvien
kanssa) aikaan saamista koko Suomen kansaheimojen alalta.
Että se tarkoitus tällä kertaa esiintyy nimenomaan selityksenä
muutamiin Kalevalassa mainittuihin esineisin, on tietysti
satunnaista. Mitä tähän sattumukseen muuten tulee,
ei ole Kalevala tässä suhteessa pidettävä ensimmäisenä lähteenä,
vaan semmoisena ovat tässäkin itse esineet. Sillä niihin
on tämä luettelo etupäässä perustuva, muotojen esitys ja
vertailu eri aloilla ja heimoilla on sen tutkimustapa. Silloin
saattaa myös Kalevala, samoin kuin muu kansalliskirjallisuus
antaa arvaamattomia lisätietoja eri muotojen löytämiseen
ja niiden kehityshistoriaan. Mutta tämmöisen yrityksen
l. luettelon jatkaminen edellyttää monesti yksityisiä tutkimuksia
eri aloilla, joita meiltä melkein tykkänään puuttuu.
Kun niitä on ollut olemassa, olen tässä vihkossa viitannut
semmoisiin (kso esim. kota). Vasta sitten, kun näitä yksityisiä
tutkimuksia on laveammin ja tarkemmin tehty, on
mahdollista tämmöiseen luetteloon supistaa pää-annit niistä
ja saattaa se tutkivan nuorison käsikirjaksi tällä alalla.

Janakkalassa helmikuun 15 p. 1885.

hkio on leveämpi kuin pulkka ja ilman perälautaa, jonka
sijalla on ainoastaan vitsa l. kaski (ainakin Kittilän, Tornion
ja Muonion Lapissa). Sitä käytetään kuormaa varten ja tarkoitetaan
tätä raskasta ajokalua, eikä kepeätä tavallista
lappalaisrekeä, pulkkaa, Kalevalassa, jossa se mainitaan
kahdessa paikassa: toisessa paikassa ennustaa
eräs akka itkuissaan, että uudessa kodissa
anoppi haukkuu morsiamen ahkioksi, kyty kynnysportahaksi
j. n. e. (22: 259—261); toisessa ryöstetty
Pohjolan neiti, vaikeroiden Ilmarisen reessä,
sanoo paremmaksi, jos kuljeksisi ahkiossa (38: 217—220).
Etelä-Karjalassa, jossa tämän ajokalun
muotoa ei tunneta, on kuitenkin raskaasta
reestä sananparsi: raskas kuin ahkio. Eikä sitä
mielellään saata reeksi l. kelkaksi selittää (kso6
jälkimmäisen paikan selitys helppohintaisessa Kalevalassa)
— sen-muotoisia ovat samojedien ajopelit
— vaan ahkio on samaa tyyliä kuin pulkka (kso
kuvaa 23).

Akkuna, kso ikkuna.

Atrain (kuva 1, karj.) — arina (Pohjanm.)
on monihaarainen väkärauta — kuvatussa on 9
vähäistä haaraa l. „sorppia” (karj.) ja sitä käytetään
tavallisesti kalan pyydyksenä tuulostamisessa
(Karjalassa) l. tuohustamisessa (Satakunnassa), joka
tapahtuu siten, että jonakuna tyynenä ja pimeänä
syysiltana lähdetään soutamaan pitkin rantoja, toinen soutaa,
toinen istuu peräkeulassa, atrain — jossa on puuvarsi — 
kädessä. Veneen kokkaan kiinnitetään sitä ennen seiväs,
jonka yläpäässä on koprain s. o. koura (parila Pohjanm.)
palavia tervaksia varten. Nämäthän, kulkiessaan pitkin rantaa,
häikäisevät tulellaan kalojen silmiä, joita siten pääsee
hyvinkin likelle, niin että keulamies voipi nakata niitä atraimella
selkään. Usein kalat uivat valkeata kohden. Nakkaamisessa
käytetään eri tapaa eri kaloja varten: siikoja ja
haukeja lyödessä pidetään atrainta kohta poikittain kalaa,
mutta ahvenia pistäessä pidetään atrainta pitkin kalaa, joka
sukkelaan vedessä kääntyy, jotta atraimen vä’ät tarttuvat
kuitenkin kalaan poikittain. Tämä on atraimen nykyinen,
tavallinen käytäntö. — Kalevalassa mainitaan tämä pyydös
ainoastaan kerran: Annikki kertoo Wäinämöiselle nähneensä
sen isänsä veneessä teljon alla, hänen lähtiessään lohta pyytämään
(18: 129). Että sitä muuten — niinkuin sitä sanotusta
paikasta Kalevalassa saattaisi päättää — käytettäisiin
verkon kokemisessa tahi nuotan vedossa, ei ole tiedossani.

Emäpuu, kso loukku.

Haarikko, kso tuoppi.

Hahlot, kso kiuas.

Harja (kuva 2) tehdään sian harjaksista rihman avulla,
joka solkataan ristiin, että tulee neljä punetta. Täten nidotaan
ja kääritään kädensija; toinen puoli harjaksista levitetään
teräpuoleksi hienolla hiekalla, jonka
päälle pannaan pellavan tappuroita ja pihkaa,
jolla aineella myös kädensija silitetään
(kuvassa pihka puuttuu, jotta puneet
näkyisivät). — Tavallisimmasti harjaa käytetään
pellavan ja liinan valmistuksessa.
Liinaa s. o. hamppua harjataan myös Kalevalassa
Wäinämöisen nuottaa varten (48: 49).
Mutta hiuksiakin voi harjata ja on se tässä suhteessa
kun harja useammin esiintyy Kalevalassa: Lemminkäinen
suutuksissaan siitä, että äitinsä kielsi häntä menemästä Pohjolaan,
paiskasi harjan, jolla par’aikaa suki hiuksiansa, kiukaan
patsaasen ja sanoi harjastakin silloin, kuin hänestä
verta vuotavan (12: 206, 212; ja 15: 24, 28, 36 ja 48). Lemminkäisen
harja saattoi hyvinkin olla pihkavartinen, mutta
sisaruksilla Sotkottarilla ajatellaan olleen hopeapäinen harja
(41: 147). — Myöskin neiti Marjatta harjaeli hiuksiansa
(50: 350). Mutta nuotiolla oleskelijalla metsässä on havut
harjana (22: 505 ja 25: 507). — Nykyinen hevosharja on
toista muotoa.

Hopearinta, kso rintasolki.

Huhmar (kuva 3 ja 4) on yksinkertainen survotus- ja
jauhatus-leke. „Siksi heitettiin tavallisesti uudis-asutuksessa
vahva kanto tuvan sisään” (Ilomantsi, Tirhonen). Petkeleen
puiseen varteen kiinnitetään päärauta, ja sitä pidetään uurretusta
kädensijasta survoessa, jota työtä suoritetaan sillä
tapaa, että 2, 3 tahi 4 henkeä yht’aikaa vuorotellen lyövät.
— Varsinkin ohrat (ja kaurat), mutta myöskin rukiit survottiin
s. o. lesettiin puhtaiksi okaista ja kaunoista, ennenkuin
jauhettiin (vrt. Kal. 21: 92—94). Ja oli survominen
tunnettu sekä Saarella (11: 178) että Pohjolassa, vaikka jälkimäisessä
paikassa vasta tulleelle Ilmarisen morsiamelle
anoppi Lokka kehuu, että vehnät ja rukiit jauhatetaan siellä
veden avulla (25: 370—372), siis vesimyllyssä, joka Suomessa
oli käytännässä jo keski-aikana. — Toisessa kuvatussa huhmaressa
on koristuksena likellä sen alareunaa vastakkaisia
kolmioita, joita sanotaan harkoiksi (Satak.) l. lehtoisiksi (Karj.).

Häntäloukku, kso loukku.

Ikenet, kso loukku.

Ikkuna l. akkuna, joka nähdään kuvassa 5, sanotaan
juoksu- l. siirto-akkunaksi, sillä siinä lauta (josta myös
lautaikkuna), jolla akkuna-aukko voidaan sulkea ja aukaista,
juoksee pienain välissä. Täänkaltaiset olivat ikkunat
ennen kaikissa tuvissakin Suomessa, ja ovat senkaltaiset vieläkin
saunoissamme. Näitä akkunoita on Karjalassa ruvettu
heittämään vasta viimeisinä vuosikymmeninä, sentähden niitä
vielä monesti siellä näkee
asuntohuoneitten seinissäkin.
Muutos siirto-ikkunasta
huomataan tuvan
sisäpuolelta, jossa nykyaikaisen
lasi-ikkunan vieressä
usein näkyy siirtolaudan
uurros.

Kun aukko tehdään
seinään, syntyy siitä ikkuna
myös Kalevalan mukaan (14: 307, 308; 47: 203, 204).
Ikkuna oli noidankin kodassa (40: 75, 76). Piilopirtissä olivat
ikkunat arvattavasti pienet, niin että ne ensikatsannolta
tuskin näkyivät (19: 478). Mutta tupaan, johon Lemminkäinen
toi Kyllikin, käski äiti hänen hankkia isommat ikkunat
muun parannuksen ohessa (11: 394). Ikkunan sanotaan Kyllikin
kotona olleen peräseinässä (12: 49, 50), mutta missä seinissä
tuvan muut ikkunat lienevät olleet, ei mainita (12: 54).
Tapiolassa oli kolme linnaa ja kunkin linnan kulmanteella
kuusi kultaikkunaa (14: 117, 118), jotka linnat arvattavasti
akkunain lukuisuudessa voittivat tavallisten ihmisten asunnot.
Muuten olivat Tapionkin ikkunat niin matalalla, että
oli mahdollista kurkistaa sisään (14: 99, 100). Kun lauta
oli siirretty aukon eteen, ei voitu nähdä tuvasta ulos; siitä
Lemminkäisen ensikerran tultuansa Pohjolaan onnistui kurkistaa
salaa sisään tupaan laudan takaa. Sama oli laita
Tapiolassakin (14: 99, 100). Senvuoksi kun tarvis oli katsahtaa
ulos, niin „ikkuna aukaistiin” (49: 325), jonka kautta
esim. Pohjolan emäntä näki Wäinämöisen sytyttävän tulen
(49: 131—142) ja Kalervon miniä huomasi Untamon uroiden
tulevan sotaan (31: 53—64). Ikkunoista näki Lemminkäinen
Pohjolan miesten vihaisia silmäniskuja (28: 26). Lautaa voitiin
myös ulkopuolelta liikahuttaa ja auki laskea (17: 326; 19: 385).
(Kun ikkuna oli auki oli tie linnuillekin vapaa
sisään ja ulos). Ikkunan vieressä istuivat monesta syystä
mielellään jokaikäiset varsinkin illalla (46: 207). Lapselle
se aukaisi (merkityksensäkin mukaisesti) silmän maailmalle,
sentähden kotiset „ikkunan alat” (3: 564) jäivät sille rakkaiksi
ja unhoittumattomiksi. Siitä kuuluivat nuorten ja
vanhain ilovirret (23: 46), laulut (12: 392; 47, 6) ja muut
ilot (8: 48; 21: 285, 286; 25: 161, 162, 512). Käyden neiden
akkunan ohitse saattoipa kuulla hänen pirtansa piukuttavan
ja sukkulaisensa suikahtelevan (19: 454—457). Nainen, jota
joko taattolassa tahi miehelässä hyvänä pidettiin, eikä kovaan
työhön käsketty, sai „istua ikkunoissa” (3: 547; 24: 115).
„Jopa viikon vuoteltihin,
Vuoteltihin, katseltihin
Neion nuotehet tulevan
Seppo Ilmarin kotihin;
Silmät vanhoilta valuvi
Ikkunoissa istuessa” (25: 1—6, 205).

„Istuellen ikkunoissa” vuotti myös Joukahainen kauan Wäinämöistä
(6: 65—67) ja Tieran isä vuoli ikkunassa kerran keihäsvartta
(30: 73, 74). Kun ulkoa joku ikkunan alta jotakin
anoi, saattoi senvuoksi olla varmana siitä, että sisältä toinen
kuuli (8: 244). — Tästä kaikesta ymmärretään, kuinka ikkunat,
joiden luona niin paljon elämää vietettiin, olivat ikäänkuin
tuvan varsinaisena sydänpaikkana, joka etupäässä iloitsi,
kun Wäinämöinen kanteletta soitteli (44: 320).

Jousi, joutsi l. kaari (ruots. armborst) (kuva 6) on
keskiaikuinen ampuma-ase ja siihen kuuluivat seuraavat osat:
varsinainen rautainen kaari, liutasuoninen jänne, puinen varsi
ja rautainen liipasin ynnä luinen lukko; sen jännittämiseen
tarvittiin vielä vyö, vetohihna l. ratasvyö ja rahka, kso A.
Ahlqvistin Kulturwörter s. 240 ja Retzius Finland s. 48,
jossa on, Acerbi’n mukaan, valaiseva kuva.
Tätä muotoa näkyy se jousi olleen, jonka Joukahainen
teki ampuakseen Wäinämöisen ja josta kerrotaan laveasti
6:ssa runossa kaikessa runollisessa komeudessaan (6: 29—46).
Tämän tulisen ja jonki maksavan jousen kaari oli raudasta
rakettu; kaaren selkään oli vaskea valettu; kullalla ja hopealla
oli siihen vielä koristeeksi seisova hevoinen ja makaava
nainen kuvaeltu. Jänne, jonka kelvollisuus oli erittäin tärkeä
(vrt. 13: 33, 38) saatiin Hiiden hirven suonista, joita
myös sanotaan Lemmon liinanuoriksi (vrt. 6: 150). Mistä
aineesta varsi oli, ei mainita, vaan erinomainen sekin oli,
sillä siinä nähtiin juoksevan varsan kuva ja lukon kohdalla
oli jänö. Kaunis ja mainio oli siis tämä jousi, (1: 34) jos
mieskin, jota varten se tehtiin. Eikä sen koristamisessa ole
mitään luonnotonta, vaan lienee runoilija siihen saanut aihetta
todellisuudesta, sillä monista Suomen ja Perman pakanuuden
aikuisista löydöistä päättäen osasivat Suomalaiset ja
heidän heimolaisensa kyllä kaunistaa teräaseitaan, ainakin
hopealla. Eikä Kalevalassa Joukahaisen jousi olekaan ainoa
ase, joka kuvilla kaunistettiin. Ilmarinen takoi Wäinämöiselle
keihään, johon oli kuvattu susi, kontio, hirvi, varsa ja
peura (46: 33—40). Se jousi, joka oli Joukahaisella hänen
kilpailussaan Wäinämöisen kanssa, sanotaan myös kirjovartiseksi
(3: 313). Ilmarisen takoessa sampoa, tunki kuumoksesta
ensimmäisenä päivänä kultakaari, jolla oli hopea pää
ja vasken kirjava varsi (10: 325—328). Niinkuin yllä kuvattu
ja kerrottu jousi ainakin, oli myöskin Joukahaisen jännitettävä
oikean jalan alta, joka pistettiin jousen varren toisessa
päässä olevaan jalustimeen, jolloin jänne vedettiin
vyöstä lähtevän vetohihnan avulla s. o. koko ruumiin voimalla
lukon uurteesen, mikä ei ollutkaan huonon miehen
tehtävä (26: 357—360). Silloin kaaren vasen pää tietysti
nousi vasenta polvea vasten (6: 141—144). Liipasin pitää
näin viritettyä jousta vireessä ja valmiiksi viritettynä sitä
usein pidettiin jo kauankin ennen, kuin sitä käytettiin. Niin
teki Annikin isä lähtiessään hanhen ajoon (18: 145—148).
Käytettäissä se sitten oikaistiin oikealle olalle, kuten Joukahainenkin
teki, kun asettui ampumaan (6: 151—153). Mutta
sitä ennen oli hän varren juovaan asettanut vasaman. Kuvassa
nähdään yksi semmoinen. Sen jälkipäässä on sulkia
kolmessa rivissä ja etupää on tylppä. Joukahaisen vasama
oli nähtävästi vähän toisennäköinen, sillä hän vuoli, samoin
kuin jokainen muukin ampuja (2: 216), tammesta nuolensa,
joiden päät hän teki tervaksesta ja jotka hän
sitten sulitteli kolmeen riviin pääskyn ja varpusen sulilla
(kso myös 3: 315). Sen jälkeen karkasi hän nuolensa koviksi
käärmeen kirpeissä nesteissä (6: 47—59). Näissä nuolissa
siis ei ollut rautaista kärkeä. Kalevalassa puhutaan
teräsnenäisistä nuolista ja vaskisista vasamoista, mutta niillä
tarkoitetaan ainoastaan „Ukkosen nuolia”. Noidankin ajatellaan
tehneen nuolensa tammen lastuista (2: 215). Kuitenkin
on Suomen pakanuuden aikuisista haudoista ja muista
kiinteistä muinaisjäännöksistä löydetty paljon rautaisia, kaksiteräisiä
nuolen kärkiä. Minkaltaisella jousella näitä on ammuttu,
siihen ei anna ainakaan Kalevala vastausta, sillä sen
kertomat ampuma-aseet tuskin ulottunevat pakanuuden aikaan.
Onpa niinkin nuori aika antanut lisää aihetta runoilijalle, että
hän sanoo Lemminkäisen jousta „kiveräksi” (26: 360). Lemminkäisen
ampumisen seurauksesta huomaa, että hänen jousensa
laukauksessa ilmaantui voimaa. Eikä se senvuoksi
ihmetytä, että senkaltaisia jousia ja nuolia ei käytetty ainoastaan
lintuja (18: 145—148; 27: 357, 358, keskiajalla
ammuttiin tylpillä vasamoilla oravia, joiden nahkoja kihtelyksissä
maksettiin veroksi ruunulle ja piispalle), vaan karhujakin
ampuissa. Samaten huomaa Annikin kertomuksista
Wäinämöiselle 18:ssä runossa, että muutkin sotamiehet, eikä
ainoastaan Joukahainen, käyttivät samanlaisia jousia, kuin
hän, koska niiden (varsien) nenät olivat veneen keulassa
ylöspäin (18: 169), sillä varrettomasta kaaresta ei saata niin
puhua. Tuskinpa on luultavaa, että Pohjolankaan sotamiehillä
taikka muilla jousimiehillä oli toisenlaisia jousia (43: 3; 12: 258).
— Rikkaammalla oli kenties niitä useampia, parempia
ja huonompia (vrt. 33: 266), mutta Joukahaisella ainoastaan
kaksi jousta, joita hän kehui ripsaiksi lyömään ja
tarkoiksi (3: 360—363). Mutta Wäinämöinen kerskaili, että
hänellä oli kuitenkin kaikkein parhaimmat jouset, jotka muka
ominpäin kävivät metsässä ja ulkotöillä (3: 371, 372). Muuten
kun lähdettiin ampumamatkalle oli jousi olkapäällä (14: 393) ja
nuolia pistettiin kolmikoipiseen viineen (6: 146), joka kannettiin
selässä (6: 71; 13: 91; 14: 394) jajosta ne tarvittaissa vedettiin
esille (6: 145). Kotiin tultua taasen ripustettiin sekä jousi että
viini tuvan vaarnoille (26: 353, 354; 22: 496), jossa joskus
ampumisen puutteessa saivat olla ja kuivaella (30: 411, 412).

Kaivon „hattua” l. kantta tarvitaan isolla pakkasella,
ett’ei vesi kaivossa jäätyisi. Tavallisesti kaivon kattoon jätettu
aukko peitetään puukannella, joskus niinimaton rievul
lakin, niinkuin myös oljista kierretyllä hatullakin (kuva 7)
Erityistä kattoa, johon pienempi aukko jätetään, tarvitaan
ainoastaan meidän nyky-aikuisissa, suurissa kivi- tahi puukehillä
varustetuissa vintti- l. salko-kaivoissa. Mutta ennen
arvattavasti ei ollut näin komeita kaivoja. Tsheremissien
maalla olenkin nähnyt niitä yksinkertaisempaa laatua. Kehäksi
pannaan ainoastaan yksi koverrettu puu, jotta koko
kaivo ei tule avarammaksi, kuin että ämpäri tahi kappa siihen
hyvin mahtuu. Silloin tietysti ei tarvita erityistä kattoa
aukkoineen, vaan voipi kaivoa
mukavasti kattaa ainoastaan kannella.
Täänkaltaista katotonta s. o.
ainoastaan kannella varustettua
kaivoa tarkoitettaneenkin Kalevalassa,
kun kerrotaan, että Lemminkäinen
lauloi kaivon Saaren
kartanolle ja „kultakannen kaivon
päälle” (29: 173). „Kaivon katsojat”
määräävät paikan, johon
kaivo on kaivettava. Kalevan
kaivon ja Osmon pellon kerrotaan
olleen samassa rinteessä (2: 245, 250; 20: 147, 148, 161, 162);
toisinaan kaivotie vei metsäpuoleen
taloa katajikkoon (24: 472; 29, 466), toisinaan oli
kaivo talosta taloon vievän kujan varrella, josta myöskin
ajettiin (21: 50). — Esi-isiemme kaivot olivat nähtävästi
myös hyvin matalat, niinkuin monesti nytkin, koska nuoret
naiset saattoivat niissä kuvaansa katsoa (23: 310—316),
ja arvattavasti ne eivät usein olleet muuta, kuin avarampia
lähteen silmiä, joista karjakin voi juoda (32: 141—143).
Kun kansi oli olemassa, niinkuin kerrottiin, niin voitanee
päättää, että lienee ollut jollakulla kehällä l. arkullakin rakennettuja
kaivoja, jotka voivat olla hyvinkin syviä ja
synkkiä (4: 208). Kaivolle mennessä otettiin käteen tahi kainaloon
yksikorvainen vesikappa, olalle heitettiin korento ja
korvonen (23: 177, 302—306), jossa siis vettä kotiin kannettiin.
Ja tämä vedenkanto oli nuorille naisille enimmiten hyvin
raskasta työtä (23: 599—604; 35: 55), varsinkin kun sitä myös
näkyy tehneen ainoastaan yksi henkilö (23: 306), niinkuin nytkin
on laita Suomen heimoilla Venäjällä, jossa myöskin ovat toisenlaiset
korennot, kuin nykyään Karjalassa ja muualla Suomessa.

Kannel l. kantele tehdään nykyään 12:lläkin vaskikielellä
ja pohjalla varustetuksi, jossa tapauksessa tämä ja sivut
ovat yhtä puuta ja kansi l. kaari eri puuta. Kuitenkin näkee
vieläkin pohjattomia kanteleita,
joissa siis on koppa.
Nämät ovat vanhempaa
muotoa. Senkaltaisessa
kanteleessa on pohjana ainoastaan pöytä, jolla se soitettaissa
tavallisesti seisoo. Kuvatusta kanteleesta (kuv. 8 B) puuttuu
myös pohja ja on siinä viisi kieltä, joka myöskin on
vanhanaikuinen ja alkuperäinen määrä.

Kalevalassa annetaan molemmista Wäinämöisen tekemistä
kanteleista hyvin tarkka kertomus. Ensimmäinen oli kalanluinen,
sen koppa suuren hauin leukaluusta, naulat l. tapit
saman kalan hampaista ja
kielet Hiien ruunan hivuksista
l. upehen jouhista (40: 223—243, 257, 258, 308, vrt. 41: 29, 30).
Kun tämä hauinluinen harppu (!) oli veteen
hukkunut (42: 485—487), kuvasi Wäinämöinen uuden
soiton koivusta siten, että teki emäpuun l. kopan visasta,
vääntimet tammesta ja viisi kieltä immen hiuksista (44: 167—230).
Soitellessa Wäinämöinen piti kanteleensa pontta
(purstoa b) s. o. paksua päätä polvia vasten l. poikittain
oikealle päin ja kärkeä (a) vasemmalle ylös taivaalle
päin, (vrt. Retzius’en „Finland” nimisen teoksen kuvassa
83 on kantele käännetty niinikään), arvattavasti siten, että
vasen polvi, joka oli käyrän alla, nosti tätä kärkeä ylöspäin
(41: 10; 44: 237, 238, 244). — Wäinämöisen soittotaidon
kuvaus on Kalevalassa ihanimpia ihmeitä. Ja vieläkin
käy ilo ilolle ja riemu riemulle remahtaa monessa Karjalan
savupirtissä, kun kanteletta soitetaan joko illatsua „pitkien
kisojen” jälkeen tahi muuta iloa vietellessä.

Kannussa (kuv. 9) on yksi korva ja kansi, kun sitä
vastoin tuopissa l. haarikossa (häm.) on kaksi korvaa, (16: 290)
vaan ei kantta, jota myös yksikorvainen kappa puuttuu.
Muutenkin ovat nämät puuastiatkannella tupaan valmiina käytettäväksi
tahtaasen. Tätä jälkimmäistä
menettelyä näkyy
Kalevalassa tarkoitettavan (23: 295, 296).
Kalevalan selityksissä
viitatusta paikasta sanotaan:
„Pöydän puutteessa jauhot
seulottiin jonkun tiinun tai muun astian kumotulle kannelle”,
jota tosin monessakin paikassa nähdään, enkä tiedä
sanoa, onko kuvattu kansi käytännössä muualla,
kuin Pohjois-Laatokan seuduilla.

Kansi b), kso loukku.

Karsina, kso kiuas.

Karttu (kuva 11) on puuase, jolla poukkua
sotketaan ja on sen terä senvuoksi alta
sileä. (Ainoastaan kaulauskartussa on pykäliä
l. hampaita). Sitä sanotaan myöskin
tappaimeksi (häm.) ja pesukurikaksi. Karttua
kaunistetaan usein lehtoisilla, sillä kartun
veisteleminen on miehen työ ja saattaa
moni senkautta osoittaa mieltymystä sitä
naista kohtaan, jolle se lahjoitetaan, samoin
kuin länsisuomalainen lapapuun koristamisella
ja ostjakilainen sulhanen kaunistetun
melan lahjoittamisella morsiamelleen sitä samaa
tarkoittaa. — Poukkujen peso tuntui
tietysti ennenkin monesta hyvin raskaalta,
varsinkin, jolle vielä työnnettiin jämeä
karttu (23: 621); eikä ihmettä, että nuori nainen sotkutielle
liiallisesta vaivauksesta sortuiki, karttu kainalossa, (22: 381; 36: 56).
Sentähden on se emon, samoin kuin sulhasenkin
onneksi, kun edellinen saa miniässään ja jälkimmäinen morsiamessaan
pulskin poukkujen pesijän (11: 379; 24: 31). Samasta
ominaisuudesta kehutaan myös Tuonen tyttöä, joka oli vartaloltaan
lyhyt ja tukeva (16: 167—169). Senvuoksi ei olekkaan
lapsesta astiainkaan pesijäksi (27: 129, 130).

Kehräämiseen (kuvassa 12) tarvitaan kuoseli, se on:
lapapuu ja värttinä. Edelliseen kuuluu: kanta, jolla kehrääjä
istuu, varsi ja lapa. Värttinässä on kehrä l. hyrrä (satak.),
joka tässä kuvatusta puuttuu. Varsinkin lapa kaunistetaan
kauniilla leikkauksilla, joista keräämässäni
kokoelmassa
on kauniita
esimerkkejä.
Pitkin lavan
keskustaa nähdään
pieniä reikiä,
joista yhteen
metallinen kuontalopuikko
pistetään
kiinnittämään
kuontaloa
lapaan. Kuvassa
on puikon puutteessa
kuontalo
nauhalla sidottu
lapapuuhu. Niitä
ripustimia,
jotka joskus kaunistavat
tämän
puikon päätä, nimitetään
kelttuisiksi
ja tavataan
jo Volgaheimojen muinaishaudoista heidän helykoristuksis
saan. Muuten on Suomestakin löydetty pakanuuden ajalta
sekä useita koristamattomia kuontalopuikkoja (kso J. R.
Aspelin. Muinaisjäännöksiä Suomensuvun asumus-aloilta v.
IV: N:o 1308, 1309, 1471, 1472), että savesta poltettuja kehriä. Tämä todistaa värttinällä
kehräämisen vanhaa ikää meidänkin maassa. — 
Kehrätessä lapetaan ensin kuontalosta näppilöillä aivinaa
tahi villaa, tahi mitä kulloinkin on kuontalona lavassa, ja
kiinnitetään sään alkua värttinän yläpäässä olevaan uurteesen.
Sitten polvea vasten hyrräytetään menemään, kunnes
sää on tarpeeksi kierretty, jonka jälkeen se kääritään värttinän
alapään ympärille. Kun tämä on tehty, ruvetaan uudestaan
lappamaan j. n. e Värttinästä keritään lanka sommelolle,
s. o. kerälle, tahi vyhditään suoraan viipsinpuulle,
sitten kerinlaudoille; niistä tuurikalle ja vasta siitä luodaan
se seiniin lyödyille kangasnauloille, joissa loimi valmistuu
kangaspuitten rihmasyrjälle pantavaksi. — Värttinällä kehräävät
vielä kaikki Suomen heimolaiset Venäjällä, enkä ole
heillä nähnyt yhtäkään vokkia, jota vasta viimeisinä aikoina
on ruvettu käyttämään itäisessä Suomessakin.

Värttinää sanotaan myöskin kehrävarreksi ja kehrinpuuksi,
joka edellinen hämäläinen nimitys Kalevassa tavataan
ainoastaan kertomuksessa Väinämöisen venonteosta
Pohjanneidille (8: 125, 140; 18: 681), jälkimmäistä käyttää
kerran Lemminkäisen äiti (15: 318). Tainta on myös värttinän
toisintonimi (27: 318). Samassa venon tekemisen kertomuksessa
mainitaan myös värttinän kiertimiä l. sorvausaseita
(8: 140). Täänkaltaisen yksinkertaisen koneen, jota
lyhyen hihnan ja käden avulla kierretään, olen nähnyt mordvalaisilla;
meidän sorvauskoneet liikutetaan jalalla. — Kehrääminen
pidettiin naisten tärkeimpänä taitona. Senvuoksi
olikin Päivätär paras ja kuuluisin kehrääjä (4: 142; 24: 82; 48: 134);
sorea Suonetar kehräsi
„Sorealla kehrinpuulla,
Vaskisella värttinällä,
Rautaisella rattahalla”,
somia suonia (15: 316—320), virran impi teki utuisia lankoja
(40: 63); itse vanha Tuonelan akkakin osasi rautarihmoja
kehrätä (16: 338). — Mielikki sitä vastoin kasvatti otson Ilmattaren
vesille virkaamasta villakuontalosta (46: 363—398).
Kullervo muisteli emoansa pitkän piustan kehreäjänä ja väkivärttinän
vetäjänä (36: 217, 218). Mutta varsinkin on se
morsiamen hyviä avuja. Sekä sulhanen että hänen äitinsä
kiittäkööt onneansa, kun hänessä saavat toivonsa mukaan
kenstin kehreäjän (11: 378; 24: 33). Kun kehruuaika tulee,
ei emäntä saa käydä kylästä kynnen taitoa hakemassa, vaan
tulee hänen itsensä kehräellä lievempäiset villaiset langat ja
kierempäiset pellava- tahi liinarihmat (23: 371—380). Sentähden
hyvä morsian jo kotona kehräämistä (ja kutomista)
ahkeroitsee, jota todistaa sekin, ett’ei hän tule tyhjin arkuin
miehelään, vaan on hänellä mukana tullessaan paljokin
„Oman värttinän väkeä,
Oman kehrän kiertämätä,
Oman hyppisen hyveä (25: 302—304).

Kun oikein kiiru on, kehräävät naiset yöllä, niinkuin
tehtiin Väinämöisen nuottaa rakennettaissa, jolloin hämärässä
l. puhteella hapsittiin, jotta
„Joutui kohta kuontalolle
Välehemmin värttinälle.
Yhtenä kesäisnä yönä,
Kahen päivyen kesellä” (48: 50—55).

Kaikista tarpeista vaati epäilemättä vaatteiden hankkiminen
ja varsinkin kehrääminen enimmän aikaa ja työtä, ja
arvattavasti oli tämä naisten tärkein talviaskare puhteilla ja
päivälläkin muiden tointen ohessa, vaikka varsinainen „kehruu-aika”
olisikin ollut (t. alkanut) talven alussa, niinkuin
nykyään; eikä värttinä siis liene suomalaisillakaan naisilla
vähemmän ahkeruuden kuvauksena, kuin muillakaan kansoilla.
Kehrääjänä vaimo saattoi paljoa suuremmassa määrässä,
kuin ulkoaskareissa ollessaan, täyttää äidin velvollisuuksia;
silloin hänen näppiensä taitavuus ja hänen laulunsa
ihmeellisyys herättivät hänen lapsissaan ikuista ihastusta
(1: 39—44; 50: 605—607).

Kiuas (kiukaa) l. uuni rakennetaan Etelä-Karjalan tupaan
l. pirttiin hirsistä kokoonpannulle lavalle (kuvassa 13 A.
c), jotenka kivinen osa ei milloinkaan ulotu maahan asti, vaan
sen alle jää melkoinen tyhjä tila, joka usein jätetään kissojen
ja kanojen valtaan; ne siihen pyrkivät kissareiän kautta.
Mutta tavallisesti tämä tila kuitenkin järjestetään pieneksi
komeron tapaiseksi suojaksi l. karsinaksi, joka lisäksi varustetaan

lautaisilla pykälillä l. hyllyillä. Sekä sillan alle että
karsinaan käydään nykyään samoja suuren laatikon tapaisessa
kolpitsassa (d) (голбеця) olevia portaita myöten ja tämän
kolpitsan kansi (e) on pidettävä uuninpenkkinä (pankkona).
Toisinaan kolpitsa kumminkin Laatokankin seuduilla
tykkänään puuttuu, samoinkuin pankkokin (vrt. kuva B).
Uunin kolkassa on patsas (a), josta lähtee kaksi ortta (b),
yksi kumpaiseenkin vastaiseen seinään. Patsaassa nähdään
usein pieniä koloja l. pesurkkia (ven.), joissa kapineita pidetään,
ja sen kylkeen ovat tuliraudat päreitten polttamista
varten tavallisesti kiinnitetyt. Kun matto (Etelä-Karjalan
nimitys välikatolle) lahehtii, sitä joskus kannatetaan pitennetyllä
uuninpatsaalla. Luaslautojen (f) toiset päät liittyvät
patsaasen, toiset uunin seinän uurtoon. Kolpitsan yläpuolella
on usein yksi muurinpykälä (hylly g) l. lesontka (лешанка,
makaus-sija), usein useampiakin päälekkäin; — uunin päällä
sopii maata. Vaan uunin etupuolella on varsinainen liesi l.

liedos, jossa keittäessä tulta pidetään. Lieden alus varustetaan
kivillä ja sitä koossa pitää etupuolelta rintalauta (h),
jonka toinen pää upotetaan oviseinään ja toinen kiinnitetään
koniskaan (i) s. o. usein nupilla kaunistettuun lautahuohlaan
rintalaudan toisen pään ja patsaan välissä. Koniskan viereistä
lieden osaa sanotaan siellä pankoksi, missä tasainen
kivi tekee sopivan ja muuta liettä pikkusen korkeamman
paikan, jolle kattilat kiehumasta herjettyään nostetaan seisomaan.
Kuvassa on par’aikaa kattila (n kuvassa d) pankolla seisomassa;
toinen vieressä näkyvä astia (o) on koniskan viereen myöskin
pankolle, mutta kyljelleen, asetettu pata (joka Vuoksen
ja Laatokan seuduilla aina on savesta). Tästä paikasta nostetaan
keittoastiat jälleen tarvittaissa hahlain l. hahlakoukJcujen
(p) nokkaan. Näitä nähdään kuvassa B kaksi, mutta
toisinaan on kolmekin vierekkäin riippumassa hahla-orressa
(k). Kuvaa B sopii muuten mielessä pitää Kalevalaa lukiessa,
kun kerrotaan, että Lemminkäistä, kun hän tuli Pohjolaan
häitten jälkeen, ei kielletä:
„Oven suussa seisomasta,
Oven suussa, orren alla,
Kahen kattilan välissä,
Kolmen koukun koskevilla”.

Koska lieden toinen pää on ihan oviseinässä kiinni, ja
kun ainoastaan ohut muuri (l) eroittaa sen seinästä, pääsee
tuli helposti seinustamaan. Toisin paikoin on kiukaan ja seinien
välissä uunikolo l. -sola. Lieska tavottaa mattoa (välikattoa),
mutta tavallisesti on tämä siksi liian korkealla.
Toisinaan lieskakivi s. o. pitkä, latakka kivi uunin otsassa,
jota tavallisesti enemmän käytetään riihen yksinkertaisissa
kiukaissa (kso riihi ja sen ohessa oleva kiukaan kuva), estää
tulta tuvankin liedestä liiaksi nousemasta. Yöksi kootaan
palavia hiiliä, joita vedetään uunista koukulla, hiilokseen
lieteen; siinä ne tuhkalla peitetään ja aamulla niistä „puhutaan
tulta”. Itse uunissa on arina, jonka päällä leipiä paistetaan,
jolloin uunin suun eteen asetetaan uunilauta (m),
joka kuvatussa uunissa on tehty rautalevystä. Savu pyrkii
ulos uunista huokulan l. holmin kautta, joita on yksi tahi
kaksi uuninsuun yläpuolella. Holmit tukitaan kivillä, kun
tuli kiukaassa tulee hiilelle.

Kerrotun kiukaan pääominaisuutena pidän sitä, että liesi
on kohta uuninsuun etupuolella. Täänkaltaisia kiukaita olen
Suomessa nähnyt, paitsi Karjalassa, ainoastaan Etelä-Hämeen
ja Satakunnan pakareissa, joiden leipomauunin suun edessä
on liesi, joko sitten pata siinä seisoo erityisellä jalalla, tahi
riippuu „kraakussa”. Puulavaa puuttuu myös näissä kiukaissa,
joissa sen sijaan on kivijalka maahan asti. Nähtävästi on
tämä uuni ainoastaan kehittynyt muoto kerrotusta Karjalan
kiukaan muodosta. Retzius’enkin (teoksessaan „Finland”)
kuvaamat kiukaat Pohjois-Hämeestä ovat nähtävästi samaa
tyyppiä, vaikka hahloja niissä ei näy. Niissä on vielä puinen
lava, joka laitos lienee siis vanhempaa muotoa. A.
Granfelt’in kirjassa „Suomalaisia asunnoita” (Kansanvalistusseuran
toimituksia XLII) on useampia tähän tyyppiin kuuluvia
kiukaan muotoja kuvattu. Tämä tyyppi tavataan myös
virolaisilla, ainakin Tallinnan tienoilla, (muualla en ole käynyt).
Sen paikkakunnan riihituvan kiuas on rakennettu ilman
lavaa ja kivijalkaa suoraan maalle, sillä muuta permantoa
tässä „rehetuba”ssa ei ole. Kiukaan etupuolella riippuvat
hahlat patoineen liedessä, joka yksinkertaisuutensa
puolesta ei eroa kodan liedestä. Tämä Viron „ahi” on nähtävästi
tämän tyypin yksinkertaisin muoto, eikä se siis muuta
olekkaan kuin yhdistys kodan liedestä ja yksinkertaisemmasta
kiukaasta, jommoisena jälkimmäinen vielä tavataan
Suomen riihissä ja saunoissa. Tämä yhdistys on muualla
Venäjällä tuntematon, jopa mordvalaisilla ja tscheremisseilläkin,
jotka ovat itselleen omistaneet venäläisten kiuasmuodon,
jonka edessä ei ole liettä, vaan pankko, sillä venäläiset paistavat
aina ruoan uunissa savisissa padoissa (ruukuissa); kota
liesineen heillä kyllä on. Tämän „yhdistystyypin” muodot
ilmaantuvat tietääkseni täten seuraavassa kehitysjärjestyksessä:
(kodan) liesi + kiuas: 1) Virol. muoto, 2) Pohjois-Hämeen,
3) Karjalan ja 4) Etelä-Hämeen ja Länsi-Suomen.
Välimuotoja saattaa löytää monessa paikassa (kso Granfeltin
kirjaa). Pohjanmaata en tunne. — Lisättäköön vielä, että
patsas uunin kolkassa on olemassa ainoastaan suomalaisissa
kiukaan muodoissa, myöskin karjalaisissa ja hämäläisissä saunoissa,
vaan ei Virossa, ja että se tavataan niinikään, vaikka
eri muotoisena, venäläisissä tuvissa (kenties sen alkuperä onkin
sieltä); patsaan orret ovat myöskin yhteisenä lisäyksenä
— vaikka eri muodoissa — Karjalassa, ja yleensä koko Pohjois-Venäjällä.

Tämän selityksen jälkeen käykäämme katsomaan, mitä
Kalevala tietää kiukaasta kertoa. — Tyypin syntysanat tavannemme
nimityksessä liesikiuas (30: 282), jolla, niinkuin
tämän sanan selityksessä Kalevalassa sanotaan, tarkoitettaneen
„liedellä varustettua kiuasta”, ja joka siis lienee tämän
tyypin alkuperäinen nimitys, vaikka sittemmin edellinen osa
nimestä on saattanut hävitä käytännöstä. — Samaa tyyppiä
lienee myös se liesi ollut, johon emännän tuli tulta puhua
(22: 108, 109; 36: 259—262), sillä takka, jolla m. m. liesi
viimmeksi viitatussa paikassa Kal:ssa selitetään, on ihan
toista ja nykyaikuisissa pirteissä käytettyä tyyppiä. — Tääntapaiseksi
lienee Lemminkäinenkin ajatellut Pohjan perän
uunin (30: 274). Sentähden myös Joukahainen sanoi asianmukaisesti
liekin (liedessä) olevan liki kiuasta, eikä kiukaassa
(3: 152).

Sama, kuin liesikiukaan, lienee ollut liesipankonkin
(23: 597) laita, että edellinen osa tästä nimityksestä on käytännöstä
jäänyt pois. Eiköhän sitä sanottane Pohjolassa ainoastaan
alkusoinnun vuoksi paatiseksi (21: 172), vaan on
se ylläkerrotussa ja kuvatussa muodossa aina kivinen, ja
lienee sen alkuperäinen paikka lieden toisessa päässä, niinkuin
edellä kerrottiin. Mutta toiselta puolen tämä nimi
(Pohjois-Hämeessä) annetaan kiukaan viereiselle lautsalle (23: 787, 788),
joka penkki siinä tapauksessa on nykyisen karjalaisen
kolpitsan asemesta, jota tosin myös penkkinä käytetään,
mutta edellä kerrotussa ja kuvatussa muodossa lienee
myöhäisempää (venäläistä) alkuperää. — Tälle pankolle l.
uunin viereiselle penkille, jota useimmiten Kalevalassa tarkoitetaan,
pantiin varsinkin pieniä lapsia lämmittelemään
(8: 228; 21: 292, 294), mutta sinne pyrkivät myös vanhat
akat (12: 344), jotka siinä vielä peittivät itseänsä vaipalla
(8: 249, 250). Morsianta sitä vastoin varoitetaan pankolla
lojottamasta (23: 240), jolle vaan, samoin kuin kotiuunin
korvaselle, heittäköön pahat tapansa (23: 44, 49). Tyttärien
sitä vastoin sopisi paremmin paistua liesipankon (siis lieden)
ääressä (18: 514). — Mutta ukot, isännät ja mierot makasivat
uunin päällä (8: 271—273; 9: 13, 267; y. m.) Senpätähden
Kullervo arvaakin kotiin tultuansa Untamolasta, että,
kun kiuas oli kylmä, isänsä ei ollut elossa (36: 263—266).
Kiukaalla tahi hiiloksella käsiä muutenkin lämmiteltiin, kun
sateesta tahi kylmästä tultiin. Näin kehotettiin vierasta
tekemään ja se oli, niinkuin käden-antaminenkin, ystävyyden
merkki (23: 783, 785, 838). Kiukaalla tietysti myöskin kuivattiin
vaatteet, erittäinkin jalkineet, virsut ja niihin kuuluvat
rievut, ja sen vuoksi sanottaneen (30: 93—96):
„Tiera päätyi kiukahalla,
Kuura uunin korvasella;
Jalan kenki kiukahalla,
Toisen pankon partahalla”.

Tuvan kivisestä kiukaasta ja sen kiukaan kivistä puhutaan
usein (23: 784; 36: 264; 44: 321; 45: 227; 48: 274);
ainoastaan Pohjolassa oli merikivinen kiuas ja vaskinen uuni
(21: 171—173). Kun emäntä puhdisti tuvan karstasta ja
noesta, ei saanut kiuasta eikä patsasta siinä suhteessa unhottaa
(23: 208, 209). „Patvinen patsas” oli kiukaan kolkassa
sekä Pohjolan että Wäinölän tuvissa (21: 164; 44: 322).
Patsaasen paiskasi Lemminkäinen suutuksissaan äitinsä kiellosta
harjan, lähteissänsä Pohjan tyttöä kosimaan (12: 206).
Pohjolan kiukaan suhteen on vielä huomattava, että yhteydessä
sen kanssa kerrotaan, että karsina oli Kalevan puista
(21: 174). Luulisi pian, että tässä paikassa tarkoitettaisiin
semmoista uunin alla olevaa karsinaa, josta ylempänä kuvan
johdosta kerrottiin, mutta siinä tapauksessa ei sen muhkea
rakennus olisi ollut kaunistamassa tuvan näköä, jonka silmiin
pistävätä komeutta ja somuutta tässä Kalevalan kertomuksessa
juuri tarkoitetaan. Täytyy siis otaksua, että tässäkin
paikassa tarkoitetaan karsinalla sitä kiukaan-vieruista
tuvanosaa, joka Pohjois-Hämeessä ja Savossa, kenties jossain
Karjalassakin siksi nimitettäneen, mutta Etelä-Hämeen ja
Satakunnan muinaisissa savupirteissä sanottiin lavanalustaksi.
Tämä lasten ja naisten olopaikka siten siis ei kuuluisikaan
kiukaasen. Karsinan asettaminen kiukaan alle onkin epäilemättä
myöhemmin syntynyt, koska se kerrotun kiuvastyypin
alkumuotoihin ei kuulunut, kuten vieläkin on laita Viron, ja
arvattavasti Keski-Suomen (Hämeen) muotojen. Sillä näissä
Vironmuotoisissa tuvissa, joissa kiuas rakennetaan suoraan
maalle, niinkuin kerrottiin, karsinan täytyikin olla itse tuvassa.
Silloin myöskin pankko oli uunin kivipenkkinä luonnollisena
jatkona lieden pankkoon. — Tästä kaikesta siis huomattaneen,
että Kalevalan „kansatieteellinen puku”, ainakin
muutamiin kiukaan yksityisiin kohtiin katsoen, lienee vanhemmmanaikuisella
kannalla, kuin nykyiset, kerrotut Karjalan
kiukaat itse asiassa ovat. Virossa tapasimme kyllä kiukaamme
alkuperäisimmän muodon, mutta toiselta puolen on
se monessa kohden taas liian alkuperäisellä kannalla kelvatakseen
Kalevalan kiukaille esikuvaksi. Samaa täytyy sanoa Keski-Suomen
(yllä kerrotun 2:sen muodon) kiukaista. Karjalassa (varsinkin Venäjän puolisessa)
lienee sitä vastoin venäläisyys päässyt liian vallalle tässäkin
asiassa, huolimatta runojen vanhuudesta (sillä ainakin
pirtit siellä lienevät aivan sopimattomat Kalevalan tuviksi).

Kinttu, kso tulukset.

Kives, kso sompa.

Kopsa (kuva 14) on pieni sangaton ja matala pärekori,
jossa pohja ja laidat ovat yhdessä jatkossa (ei niinkuin esim.
tuohirasia, jossa pohja on eri kappaleesta).
Kopsissa naiset pitävät neuloukseen
kuuluvia y. m. pieniä kapineita.

Ilmarisen kotiin tultua „morsianta
herjataan, kun ei vielä ollut jakanut
tuomislahjojaan”, muun muassa sillä, että laiskuudessaan
oli antanut hiirien kopista kopsassaan (25: 265).

Kota (kuva 15) on alkuperäisissä muodoissaan tarkkaan
kerrottu A. Ahlqvist’in teoksessa „Die Kulturwörter der
westfinnischen Sprachen” ss. 101—104; Retzius’en „Finland”issa
se kuvataankin ja on tässä oleva kuva siitä otettu;
v. Düben kuvaa ja kertoo nykyisiä lappalaiskotia (Om Lapplands
lapparne s. 114—126). Schefferus’ella nähdään kodan
kuva myös. Paitsi näitä mainittakoon tässä myöskin
niitä vogulilaisia ja ostjakilaisia kotia, jotka Ahlqvist’in
„Unter Wogulen und Ostjaken” sekä Nordenskiöld’in„ Vegas
färd (I: 372)” nimisissä teoksissa nähdään kuvattuina. Näihin
teoksiin siis tässä ainoastaan viittaan. — Tsheremisseillä
on „kud„ nelisnurkkainen salvos, ilman lattiata, muutamista
kivistä tehty liesi keskellä; sen yläpuolella riippuvat padan
hahlot orsissa, jotka tavallisesti
käyvät pitkin huonetta,
jonka toisessa päädyssä myös
ovi on (siis lähtevät orret
sen yläpuolelta, samoinkuin
„jakohirsi” Hämeen vanhoissa
pirteissä). Huomattava
on myös, että välikaton
kannattajat (= matonalaiset
E.-Karjalassa ja maatitsa
mordvalaisilla) käyvät
myös pitkin huonetta, kun
sitä vastoin venäläisissä (ja
venäläistyneissä) tuvissa tämä
„matka” kulkee poikki
huonetta. Savu lähtee vesikaton
ra’oista tahi siihen
jätetystä aukosta, (niinkuin sepän pajassa). Mordvalaisilla
„kud” on muodostunut tuvaksi, jonka (liesitön) uuni on sen
toisessa peränurkassa, suu sivulle- (sivuseinälle) päin. Ainoastaan
Suomessa lienee kota useissa paikoin muuttunut
saunan salvetuksi etehiseksi.

Kalevalassa kerrotaan, että Lemminkäisen takaa-ajama
hirvi Lapin lasten tanterilla „potkaisi koasta korvon” (13: 131, 191)
ja „kaatoi kattilat tulelta”, jotta lihat ja liemet
levisivät lieteen, jota ei suinkaan sovi takaksi selittää (kso
Kal. selit. mainittuun paikkaan). Kota jäi Suomalaisille
ruoankeitto huoneeksi arvattavasti muuallekin vanhan tavan
mukaan (vrt. 23: 809) myöskin sitte, kun toinen asuntotupa
tuli käytäntöön, sillä venäläisten on alkuaan tapa paistaa
ruoka uunissa. Tsheremissit sentähden keittävät ruoan kesällä
kodassaan, mutta paistavat sen talvella „pört”insä venäläismuotoisessa
kiukaassa. Salvetussa kodassa voi olla
ikkuna (vrt. 40: 75, 76). Kodan lieden ympärille tehdään,
niinkuin äsken osotettiin, kivinen kehä, johon tuhkaan tulta
piileteltiin yöksi. Lieden rakennettua kiukaan etupuolelle,
jäi siihenkin pieni kehänmuotoinen syvennys samaa tarkoitusta
varten. Lieden alkuperäinen paikka ilmaantunee myöskin
nimessä „kotapuut”, joita saattanee polttaa kiukaankin
liedessä (48: 278—280).

Kotkotinkuppi, kso tulukset.

Kukkarokontti, (kuva 16) saadaan nahasta, kun se
halkileikkaamatta on takapuolelta alkaen eheänä l. umpinaisena
nyljetty vasikan ruumiilta; kaulasta se poikkileikataan
ja neulotaan siitä kiinni kontin pohjaksi. Toisessa
päässä juoksee kurenauha, jolla se suutetaan. — Samaan
tapaan nyljetään myös kissa
„tuppenaan”, jotta siitä saadaan
kissannahkainen rahakukkaro,
jota kannettiin kaulassa
kurenuorassa paidan alla. — 
Yhteydessä tämän kanssa mainittakoon
myös, että Karjalassa
oli ennen miehillä leveän ja
pehmeän hirvennahkavyön alla
säämiskästä t. lammas- t. ankeriaisen
nahasta tehdyt kapeat
ja pitkät, makkaran muotoiset (tupakka)kukkarot, nimeltä
rotit, jotka olivat nauhoilla käärityt.

Rahakukkarot esiintyvät Kalevalassa ainoastaan toisintosanana
rahataskuille (25: 669, 670), joita vieraiden sanotaan
runsaasti morsianavun antamisella, ikäänkuin tanterilla
ja kujilla tyhjentäneen, niinkuin nykyään tapahtuu „kerronkannossa”.
(Muuten kso tulukset).

Kultasolki, kso rintasolki.

Käsikivissä (kuv. 17) on kaksi kiveä, päälinen l. päälys- 
ja alinen kivi; niistä jälkimmäinen liikkumattomasti kiinnitetään
kivilautaseen l. lavaan, jolle jauhettu vilja varisee.
Päälyskivi vahvistetaan rautaisellakin vanteella, johon nauhoilla
sidotaan pieni karitsalauta; siinä kiertyy kiertopuu l.
korento, josta kiveä pyöritetään. Ylipäästä kulkee korento
läpättilaudan (lapatan) läpitse. Päälisen silmässä tavataan
puinen siili; sen alla myöskin puinen napa, joka käy alisen
kiven läpitse. Navan ylipäähän on isketty pieni naula, joka
upotetaan siiliin (ei läpitse), ja joka sillä tavalla kannattaa
sekä sitä että päälistä kiveä. Jotta tämä kohta puisessa
siilissä ei kuluisi pyörittäessä naulaa vasten, pannaan nahkainen
tahi läkkirautainen pohja s. o. pieni irtanainen levy

naulan pään ja siilin väliin. Näitä pohjia l. levyjä voipi
asettaa useampia tahi harvempia sen mukaan, kuinka tahtoo
päälyskiveä kohentaa, tahi alentaa. Tämän yksinkertaisen
ja arvattavasti vanhemmanaikuisen kohentamistavan asemasta
käytetään myös erityinen nostovipu, joka kannattaa napaa
ja siis vastaa orpanaporrasta l. kantohakaa tuuli- ja vesimyllyissä.

Kalevalassa käsikiviä mainitaan yksinkertaisesti vaan
kiviksi. Jauhaminen oli nuorten naisten työtä; kopea ja
korea Kyllikkikin sitä teki (11: 176); samoin Pohjolassa

„Neiti oli itse jauhamassa,
Kivenpuussa kiikkumassa,
Kivenpuu käkenä kukkui,
Laklana kiven lapatta,
Kiven siili sirkkusena,
Kivi helmenä helasi”. (19: 441—446).

Miehelässä sai miniä kiikkua „kivenpuussa” (23: 270);
eikä se ollut huokeinta työtä, vaan täytyi monenkin siinä

ähkää ja puuskia, jota, samoin kuin muutakin huutamista t.
laulamista, morsianta kuitenkin kiveä pyörittäissä kielletään
tekemästä, sillä appi ja anoppi saattaisivat, luullen että se
olisi vihan osotusta, siitä suuttua, sentähden „tultua kivitupahan”

„Kukkuos kiven kamulla,
Lapattaisen laulamalla” (23: 284—294).
Silloin sai pahoin pidelty miniä raukka lohdutuksekseen ajaa
suuhunsa jauhoja kiveltä (23: 596). Harvassa talossa lienee
ollut niin mukava, kuin Lokka emäntä kehuu olleen Ilmarisen
kodissa, sanoen että siellä
„Ei ole kiirettä kivelle
Eikä huolta huhmarelle
Vesi tässä vehnät jauhoi,
Koski kuohutti rukihit”. (25: 369—372).

Köyden l. nuoranteko (kuva 18). Niinet kierretään ensin
säikeeksi seinään lyödyssä kelassa, josta sitten kääritään
säijekartulle puoli säikeen pituudesta. Sitten isketään kartulla
kahdenkertaiseksi; sen tehtyä pannaan kolmas säije kartulle,
jolla taas isketään kolmikertaiseksi. Tällä tapaa tavallinen
niiniköysi syntyy, joka lienee vanhin laji köyttä.
Samalla tavalla voi myös oljesta, rohtimista, liinasta ja pellavasta
köysiä tehdä; kuitenkin siihen nykyään käytetään kampi
(Karj.) l. kelkuttimet (Satak.), jotka ovat ihan toisenlaisia
lekkeitä.

Kalevalassa mainitaan nuotan nuorat (18: 127), jommoisiin
niiniköysiä vieläkin käytetään; olenpa Satakunnassa
vieläkin nähnyt olkisiakin nuotan nuoria, joita pidetään sopivina,
koska ovat köykäisiä ja uivat veden pinnalla. Mutta
Wäinämöinen arvattavasti heitti kylvämänsä liinan rohtimet
suuren nuottansa nuoriksi (48: 111).

Lipsu, kso loukku.

Loukku (kuva 19).
Siihen kuuluu ensin emäpuu
(Karj.) l. kaiteet (Satak.)
s. o. alimmainen puu,
jossa on kolme hammasta,
ja kansi, joka navan kautta
on emäpuussa kiinni.
Kannen kahdessa hampaassa
on usein rautaiset
ikenet. Emäpuun etupuolella
on aina kaksi jalkaa, mutta sen jälkipää jatkui vanhan-aikuisissa
muodoissa napaa edemmäksi niin pitkälle, että
loukku sille nojautui. Tätä muotoa sanottiin häntäloukuksi.
Uudemmissa ei ole häntää, vaan lasketaan jälkipää joko penkille
t. tuolille (niinkuin kuvatussa), taikka tehdään siihen jalat,
samoinkuin etupuolellekin. Loukuttaminen tapahtuu tavallisesti
syksyllä saunassa ja sen edustalla, kodassa ja ulkopuolella
saunaa. Lipsu on loukkua pienempi, ja on sen kannessa
ainoastaan yksi hammas. — Kulkuakka valittaa häälauluissa,
että hänelle miehelässä ollessaan työnnettiin „saunasta
jykein loukku” (23: 620).

Wäinämöisen mainiota ja suurta nuottaa valmistaessa
kerrotaan m. m.:
„Pian luista luistettiin,
Loteasti loukuttihin,
Lipeästi lipsuttihin”,
joka on tarkasti tekotavan mukaan (48: 46—48).

Luaslauta, kso kiuas.

Luikku, kso torvi.

Luokan aineeksi haetaan metsästä paju-, tuomi- tahi
pihlajapuuta, joka kuorimatta painetaan, erittäin tätä tarkoitusta
varten jonkun huoneen ulkopuoliseen seinään kiinnitetyssä
paininpuussa. Siinä se saa kuivata, ettei enää vedä
itseänsä suoraksi, ja kun se päästetään paininpuusta pois, kuoritaan
se ja silitetään, jos
siinä on nystyräisiä l. kuhmuisia
liikoja, sekä leikataan
lovet l. aisan sijat kumpaiseenkin
luokan päähän,
jotka lovet sanotaan sukaroksi.
Keskipaikka on luokan
perä. Joskus näkee vielä
semmoisia luokkia, joitten
perässä on koko joukko pieniä
tiukusia (kuva 20, originaali
ylioppil. kansat. museosta), mitkä vempelellä hevosen
juostessa livertelevät, niinkuin pienet lintuset ainakin. Luokan
kansallinen nimitys on vemmel.

Kalevalassa vemmel veistettiin (4: 52) ja väännettiin
(25: 724) yleensä nuoresta vesapuusta (3: 106; 21: 74; 25: 32);
tämän mukaan Wäinämöinen laulaa vesat Joukahaisen
vempelehen (3: 302). Mutta myöskin painettiin niitä pihlajasta
(10: 12) ja tuomesta (24: 508). — Ilmarisen lähtiessä
toisen kerran s. o. kihlaretkelle Pohjolaan, sanoo hän muun
muassa orjalleen:
„Pistä varsa valjahisin — — 
Pane kuusi kukkulaista,
Seitsemän sini-otusta
Vempelille viekumahan
Rahkehille raukumahan (18: 393—398, 407—412).
Tullessaan Pohjolaan sanotaan emännän nähneen paitsi muuta:
„Kuusin kultaisin käkösin
Vempelellä kukkumassa”
mutta
„Seitsemin sini-otuksin
Rahkehella laulamassa” (18: 603—606).
Samoin oli laita, kun hän kolmannen kerran tuli Pohjolaan
s. o. läksiäisiin, silloin oli taas
„Kuusi kultasirkkulaista
Vempelellä kukkumassa,
Seitsemän sini-otusta
Rahkehella laulamassa” (21: 45—48).
Morsianta lohduttaakseen kehuu lapsi tuvan karsinasta, että
sulholla on:
„Pyyhyet pyräjämässä,
Vempelellä vieremässä,
Rastahat iloitsemassa,
Rahkehilla laulamassa,
Kuusi kullaista käkeä
Länkilöillä lekkumassa,
Seitsemän sini-otusta
Reen kokalla kukkumassa” (22: 445—482)
Sulhasen kotiinkin tullessa oli sama ilo:
„Pyyhyet vihertelevät
Vesaisilla vempelillä,
Käkyet kukahtelevat
Korjan kirjavan kokalla
Oravat samoelevat
Päällä aisan vaahterisen (25: 31—36).
Ennen ajettiin reellä suvin talvin, niinkuin samojeedit vielä
nytkin tekevät: sen vuoksi ei ole ihmettelemistä, että kesäisenäkin
aikana, kun Väinämöinen ja Joukahainen ajoivat
tiellä vastatusten,
„Tarttui aisa aisan päähän
Rahe rahkehen takistui,
Länget puuttui länkilöihin
Vemmel vempelen nenähän” (3: 92—96)
jotta
„Vesi vuoti vempelestä,
Usva aisoista usisi (3: 99, 100).
Lemminkäisen lähtiessä Pohjolaan „hopeinen hiekka helkki”,
kun „ajavi karittelevi” ja vierimäisestä talosta ylpeästi kysyi
„luokin lonkahuttajata” (12: 324, 330), — niinkuin ei
itse olisi sopinut siksi. — Raskaan kuorman edessä „luokki
lekkuu, vemmel värisee” (22: 445, 446). Kuvannollisesti sanotaan
vihdoin myös vääristynyttä puuta (46: 111, 493) ja taivaan
kaarta vempeleksi (41: 99).

Länget l. ränget pistetään valjastaessa ensinnä hevosen
kaulaan. Se hihna, joka yläpäästä l. niskasta pitää ne koossa,
sanotaan harjustimeksi; rinnustimella vedetään ränget kiinni
alhaalta. Toisinaan ne sidotaan kaulaan harjustimella, jotta
siitä silloin myös päästetään. Jos länkipuut eivät ylety harjustinta
ylemmäksi, vaan sillä kohdalla päättyvät, niitä sanotaan
pukattomiksi, joka ominaisuus lienee vanhempaa muotoa,
koska karjalaiset länget ovat täänlaatuiset. Siten kuuluu
uudempaan muotoon puka, joka joskus tehdään hyvin
korkeaksi ja kaunistetaan usein kauniilla leikkauksilla, niinkuin kuvassa 21 näkyy, johon originaali,
kotoisin Länsi-Suomesta, säilytetään ylioppilasten
kansatieteellisessä museossa.
Pukan puutteessa varustetaan karjalaiset
länget katteella, joka paikottain
myöskin sanotaan koppanaksi (Kirvu) l.
koppanahaksi (Ruokolahti) ja tehdään
karhun nahasta koristukseksi länkien
yläpuolelle rahkeita myöten. Kate estää
myös lunta menemästä hevosen
niskaan ja on suuruudeltaan kyynärän
pituinen ja yhtä leveä. Keskellä länkipuita
nähdään kaksi läpeä vierekkäin;
niistä lähtevät kahden puolen ruomat
l. rahkeet, jotka vanhaan aikaan aina
tehtiin nuorasta tahi nahasta, niinkuin
nytkin on laita, kun luokilla ajetaan; ja luokilla ennen ajettiin
talvin kesin, niinkuin vieläkin Venäjällä. Vasta uudempaan
aikaan on ruvettu tekemään rautaisia ruomia heleitä
varten kesä-ajossa. Samoin pitää rinnustimessa l. harjustimessa,
jos sillä kiristetään ja päästetään länget, olla pitkä
nahkainen nauha, kun luokalla ajetaan. Sitä vastoin länget,
jotka käytetään heleillä ajamisessa, koska luokkaa silloin ei
tarvita, varustetaan solkirinnustimella. Jott’ei kovat puiset
länget kaluaisi hevosen lapaluuta tahi muuta paikkaa kaulassa,
pannaan niiden alle olilla täytetty ja rääsyllä (kesällä)
tahi nahalla (talvella) päällistetty kaulapaita, jota myös sanotaan
malloksi l. hamutaksi (хому́тъ). Paremmissa längissä
neulotaan kuitenkin nykyään mallo niihin kiinni. Ett’eivät
länkipuut kävisi niskalle liian ahtaiksi, kiinnitetään harjustimen
alle puitten väliin pieni nahkainen tyyny l. n. k. lappalainen.

Kalevalassa sanotaan Wäinämöisen länget länkäpuisiksi
(3: 105). Sulhasen länkilöissä ja rankeissa oli käkiä lekkumassa
(22: 480 y. m.), josta laveammin puhuttiin. Tiellä
Wäinämöisen ja Joukahaisen vastatusten ajaessa
„Rahe rahkehen takistui
Länget puuttui länkilöihin” (3: 94, 95);
ja laulukiistassa edellinen lauloi jälkimmäiselle
Pajupehkon länkilöihin,
Raiat rahkehen nenähän” (3: 303, 304).
Ilmarisen Pohjolaan tultua emäntä käski palkkalaista laukkiotsan

Rinnuksia riistamahan
Rahkehia raastamahan,
ja sitten laskemaan sitä
„Vaskisista valjahista,
Tinaisista rinnuksista,
Rahaisista rahkehista” (21: 59, 60, 71—73).
Mutta Ilmarisen sieltä kotiinsa ajaessa morsiamensa keralla
„rahe rautainen (?) ramasi” (24: 505). Tässä mainittu rautainen
rahe on vempelelle mahdoton, niinkuin yllä selitettiin, ellei sana
ole runollisesti käsitettävä; samoin tinaiset rinnukset. (Ne
rautaiset rahkeet taas, jotka mainitaan Ilmarisen emännän
karjan luvussa (32: 483), kuuluvat läävän kytkyihin, jossa ei
ainoastaan runollisesti, vaan tavan mukaan ne saattavat olla
rautaisia). Lemminkäisen ensimmäisellä matkalla Pohjolaan
huomataan selvästi, että hänen hevosensa valjaat riisuttiin
päästämällä länget rinnuksesta (12: 322—324) — eikä harjustimesta,
niinkuin jo kerrottiin Ilmarisen laukki-otsastakin.
Vahvasta oriista sanotaan, että se on „raisu rahkehille” (3: 395),
ja tämmöisen oriin kehui Joukahainen omistavansa.
Kullervo-raukka
Veitsin länkensä levitti
Rauoin rahnoi rahkehensa” (35: 287, 288).
Lopuksi mainittakoon vielä, että lapaluuta sanotaan myös
länkiluuksi (6: 181).

Nahkasääveli, kso tulukset.

Orsi, kso kiuas.

Pankko, kso kiuas.

Patsas, kso kiuas.

Pellavan viljelys tapahtuu seuraavaisesti. Pelto valmistetaan
jokseenkin samalla tapaa, kuin ohralle ja kauralle;
se on pää-asia, että pelto saadaan pieneksi ja sentähden sitä
äestetään ja ladataan moneen kertaan. Sitten kylvetään 1
(numerot viittaavat vastaaviin numeroihin tämän selityksen
lopussa olevassa runopätkässä) ja siemennetään 2 puuäkeellä
l. astuvalla tahi rauta-äkeellä ilman painoa t. keveällä
painolla. Siemen ladataan kiinni ja katetaan varpusonnalla
(Satakunta), jos sitä on (varpusontaa saadaan lehtikervoista,
kun lehti on poissyöty ja varvut jäävät lampaitten alle).
Jos rikkaruohoja kasvaa ne kitketään 3. — Syksyllä pellavat
nyhdetään 4 l. vedetään (Satak.) ja pannaan noin kyynärää
korkealle kilikalle s. o. piot l. kouraukset (Satak.) asetetaan
ristiin kasaan, joka kannetaan ruohkalaudan viereen. Siinä
ruohkataan 5 sylkyt pois. Ruohattua pellavat sidotaan roivaisin,
joka kilikka erillensä. Roivaat l. vihot vedetään veteen
likoon 6, jossa saavat kepakoiden ja kivikon alla maata
yhden tahi kaksi viikkoa. Nostettua 7 vedestä vihot sidotaan
luukimppuihin (Satak.), pannaan röykkyyn (pekkaan l. pakkaan)
muutamaksi päiväksi, levitetään levitökselle l. hajalle
niitulle kuivamaan 8 pariksi viikoksi, ajetaan kuormalle tahi
takalle ja tuodaan 9 kotiin. — Kaiken kesätyön tehtyä kuivataan
pellavat saunassa, jossa ne ovat asetetut hajalle pystöön
s. o. kukin kimppu pöyhitty kerkeeksi ja pystössä (Satak.).
Siitä tehdään taas piolle l. sormaisille (Satak.) niin
paljon kuin kopraan mahtuu, loukutetaan 10 (kso loukku) ja
lipsutaan 11 luiset päistäreet ja tappurat pois. 50 pioa sidotaan
yhteen vihkoon l. tukkuun (Satakunnan „kimppuun” pannaan
31 sormaista), joka myydään naulottain. Jos ei myydä,
ryhdytään harjaamiseen 12 harjalla (kso harja). Ennenkuin
pellavapio harjataan, se „vivotaan” l. hakataan vitimellä
s. o. puuveitsellä vidinalaista vastaan, joka ei ole muuta, kuin
pieni verkainen pielus l. tyyny, vanha vasta sisässä. Kaksi
vivottua pioa pannaan käärätsylle s. o. sidotaan yhteen
toisesta päästä. Harjaaminen on kolmenkertainen: latvisteleminen,
ruohisteleminen ja paatusteleminen. Niitä pellavan
aineita, joita kussakin harjauksessa harja ottaa, sanotaan
lepeiksi ja ne ovat sitä hienommat jota enemmän harjataan.
Samoin ovat ne latvisteet, ruohisteet ja paatusteet, jotka jäävät
käteen. Siten saadaan latvistellessa karkeampia lepeitä, joita
sanotaankin latvisteen tappuroiksi. Ruohisteen ja paatusteen
lepeet l. ruohtimet ovat hienommat (niistä saattaa jo kutoa
hunnun ja kirkkopaidan). Jäännös piosta, joka jää käteen,
on paras pellava l. aivina. Tätä säilytetään tarvittavaksi
sidottuna 30 harjattua pioa l. 15 käärätsyä palmikolle. Toiset
panevat palmikolle 50 pioa. — Kun tahtoo kehrätä, „suolletaan
13 aivinat hajalle”, s. o. ne pannaan polvelle ja latvoista
vedetään l. suolletaan aivinat (hapset), jotka pannaan kuontalolle
14 ja kehrätään (kso kehrääminen).

(Tämän monenkertaisen tekotavan kautta saadaan hienoutensa
puolesta eriarvoisia lepeitä ja pellavia. Kutoessa
niistä tehdyt rihmat yhdistetään tavallisesti siten, että loimi
on paremmasta, mutta kude huonommasta aineesta. Siten
syntyy erilaisia palttinaisia ja aivinaisia — kankaita).

Pellavan viljelyksestä ei puhuta paljon ollenkaan Kalevalassa.
Pohjolan läksiäisissä kiitetään morsianta, jolla on
niin suuri suku, että, jos olisi
„Kappa panna pellavaista,
Kuitu kullenki tulisi” (24: 185, 186).
Ennen Ilmarisen lähtöä Pohjolaan antiaisiin, sanoi sisarensa
hänelle m. m.:
„Pese pääsi pellaviksi,
Silmäsi lumi-siruiksi!” (18: 319, 320).
Samoin Lemminkäinen, aikeessa lähteä Pohjolaan samojen
antiaisten jälkeen, pesi:
„Päänsä pellavaspioksi,
Kaulanvarren valkeaksi” (26: 47, 48),
joista kahdesta viimeisestä lauseesta, vaikk’eivät ensinkään
koske itse viljelystä, kuitenkin huomataan, että valkoiset
pellavat (ja siten tietysti niistä tehdyt palttinat) olivat kauneuden
tuntomerkkiä. Tätä ei ihmeteltäne, kun ajattelemme,
että Karjalaisilla pääosa heidän (naisten) kansallispukuansa
on valkoinen, samoin kuin puku melkein kokonaan sekä naisilla
että miehillä vieläkin on valkoinen (palttinainen) Suomen
Volgan heimoilla. — Pellavan viljelystä sitä vastoin
tarkoitetaan, kun lausutaan:
Siitä silloin taimi nousi,
Pensi pellavas peritöin” (48: 31, 32).
Mutta kohta tämän säkeen jälkeen, niinkuin jo sen edellisistä,
näemme, että puhe tässä onkin oikeastaan liinasta s. o.
hampusta, jonka viljelystapa on kuitenkin melkein samanlainen
kuin pellavan. Sentähden verrattakoon edelliseen pellavan
viljelyksen kertomukseen seuraavat säkeet liinan viljelyksestä:

„Yöllä liina kylvettihin 1,
Kuutamella kynnettihin 2,
Perattihin 3, koirittihin,
Nyhettihin 4, riivittihin,
Terävästi temmottihin,
Rotevasti rohkittihin 5.
Vietihin likohon 6 liina,
Sai pian lionneheksi,
Nopeasti nostettihin 7,
Kiirehesti kuivattihin 8.
Kohta tuotihin 9 kotihin,
Pian luista luistettihin,
Loteasti loukuttihin 10,
Lipeästi lipsuttihin 11.
Hapeasti harjattihin 12,
Hämysillä häpsittihin 13
Joutui kohta kuontalolle 14 j. n. e. (48: 35—51).
(kso värttinä ja kehrääminen).

Petkele, kso huhmar.

Pieles (kuva 22) tehdään kuivatuista heinistä maahan
pystytettyjen sankapuitten l. seipäitten väliin; kutakin väliä
sanotaan korvaksi. Pieles on sujakka kuin närte; sen alle
maahan pannaan ensin risuja ja puita pieleksen suovaksi l.
lavaksi. Vaajoja pystytetään suovan reunoille pohjavaajoiksi
l. paaliksi. Pönkät ovat pieleksen puolikylkeä tukemassa.
Jos on ainoastaan yksi sankapuu, jonka ympärille heinät
kootaan, pieles ei tulekkaan suikeaksi, vaan ympyriäiseksi,
ja lienee sen nimikin silloin auma, (tätä lajia heinäkasaa
tarkoittanee paikoittain myös nimitys suova, joka yllä kerrottiin
samaksi kuin pieleksen lava) joka siis on pieleksen
alkumuoto. Mutta
aumaa vielä alkuperäisempi
heinäkasa
on ruko, josta
siis myös pieles on
muodostunut. — Samallainen
kehitys
on huomattava viljankin
kokoomisessa.
Ruislyhteet kootaan
kuhilaalle, toukolyhteet kymmenikölle tahi viisikolle, jotka
vastaavat heinänteossa rukoja. Kuivattua lyhteet edellisistä
(kuhilaista) pannaan kekoon, joka muotonsa puolesta on auman
kaltainen; siksi se myöskin sanotaan Kalevalassa (3: 429 y. m.; 22: 515).
Kekoa kehittyneempi muoto on närte, joka saadaan
toukolyhteistä ja on pieleksen näköinen. Sopisi astua
vielä muutamia askeleita taaksepäin alkuperäisyyteen, niin
saadaan toisiinsa vastaavat: lapo ja lyhde, karhi ja kouramuskasa
(joka sidotaan lyhteeksi) sekä luoko ja kouramus. Siis
saamme sekä heinälle että viljalle seuraavat kehitysmuodot:

Mitä nyt heinäntekoon tulee, josta tässsä on puhe, mainitaan
karhi (2: 66; 44: 24, 64), lapo (44: 22; vrt. myös 15: 580)
ruko (44: 23) ja auma (yllä viitattu) Kalevalassa. Viljasarjan
sanoista mainitaan ainoastaan keko (25: 330) ja närte
(25: 331) s. o. edistyneimmät muodot, joista taitaa päättää, että
edellisetkin olivat tunnetut, jos nimittäin pidetään luonnollisena
asiana, ett’ei keko (vilja-auma) ole milloinkaan kokoon
pantu heinäauman tavalla s. o. lyhteitä ensinkään sitomatta.
Kaikessa tapauksessa on pieles närtteen näköinen, ja siis
ei ole syytä olettaa, ett’ei se muotonsa puolesta ole ollut tunnettu
samaan aikaan kuin närte, vaikk’ei siitä Kalevalassa
puhuta. Että toiselta puolen sekä närte, että pieles kuuluvat
myöhempään, eikä „Kalevalan aikaan”, siihen viitannee
se seikka, että kumpasetkin ovat Volgan seuduilla tuntemattomat,
kun sitä vastoin keko-aumat ovat ainoat tunnetut suurempien
vilja- ja heinäkasojen muodot.

Pii, kso tulukset.

Piiska, kso ruoska.

Pilli, kso torvi.

Pitkät kisat pidetään, ainakin Pohjois-Laatokan rantaseurakunnissa
ja niiden saaristossa, sekä kesällä että talvella.
Tavallisesti ne ovat yhteydessä pienten kylämarkkinain kanssa:
vanhat ihmiset kokoontuvat kauppaa tekemään ja nuoret kisailemaan.
Kerran olen niitä nähnytkin Puronvaaran kankaalla
Impilahdella, joka paikka oli noin pitkän virstan päässä lähimmästä
talosta. Ainoastaan pari mökkiä oli tällä kankaalla.
Tie vei sinne viidakon läpitse ja oli koko seutu hyvin metsäistä
ja vuorista, jotta näkyala tältä lavealta ja tasaiselta
kankaalta oli hyvin avara ja kaunis. Etäältä siintivät Laatokan
lahdelmat kauniine vuorisaarineen (kso U. Suometar
1880, n:ot 124 ja 125 (lisäl.)). — Pitkät kisat järjestetään
siten, että kukin poika käy, vaikka vieraankin tytön luo,
joka on hänen huomiotansa herättänyt, ja sanoo: „tule häälymään!”
Siten pojat ja tytöt asettuvat pitkään riviin, pitäen
toistensa käsistä kiinni. Pojat seisovat ihan paikallaan, mutta
tytöt liikkuvat, astuen l. „häälyen” askeleen oikealle, askeleen
vasemmalle edestakaisin vähän aikaa. Sitten jatkaa
poika samalla tapaa toisen tytön kanssa, taikka käy tyttö
pyytämässä pojan kanssansa kisaamaan, joka on pojalle varsinkin
mieleen. Koko häälymisen ajan kuiskuttaa poika tytön
korvaan sydämensä salaisuuksia. Ja tämä onkin koko
näitten markkinain ja kisain päätarkoitus. Sentähden onkin
pitkien kisojen tavallisena seurauksena, että puhemiehet lähtevät
liikkeelle. — Näin saattavat pitkät kisat kestää useampia
tuntia, parien vaihdellessa ja aina vaan yhdessä pitkässä
rivissä seistessä. Laulua eikä muuta leikkiä ei niissä enää
kuulu olevan. Ennen sanotaan kuitenkin kävellyn parittain,
myös ilman laulua, kisakentällä suuressa ringissä, jota sanottiin
„kruukaksi”. — Hämärän tultua kisoja vielä jatketaan
läpi yön jossakin läheisessä talossa tanssilla ja kanteleen
soitolla.

Talvella pitkät kisat tapahtuvat jäällä yhteydessä suurien
ajojen kanssa. Sillä ollessaan kisaamassa l. häälymässä
pyytää poika jonkun tytön kanssansa ajelemaan, ja ajettuansa
vähäsen, palataan taasen kisapaikkaan. Jäälläkin käydään
häälymisen loputtua suureen rinkiin, eikä siinäkään ole muuta
temppua, kuin että kaikki kulkevat ristissä koko ringin läpitse,
siksikun kukin tulee takasin entiseen paikkaansa. Illan
kuluessa ja kisoissa ollessaan poika nytkin ilmoittaa tytölle
missä iltahyppyjä jatketaan ja mitä tanssia hän tahtoisi hänen
kanssansa käydä. Kaikki eivät tietysti mahdu yhteen
tupaan, sentähden iltaseuroja pidetäänkin monessa paikassa.
Pitkät kisat Möntsälässä (saaristossa) laskiaisviikolla lienevät
kuuluisimmat Sortavalan tienoilla.

Myöskin Kurkijoella kuuluu täänkaltaisia suuria ajoja
tapahtuneen, mutta pari vuosikymmentä sitten hävinneen.
Ne näkyvät osaksi olleen toisellaisia, eikä tietty, että pitkiä
kisoja olisi ollut yhteydessä niitten kanssa, vaan muita leikkejä
ja tansseja. Arvattavasti ovat kuitenkin nämätkin ajot
olleet samaa alkua, kuin yllä kerrotut, vaikka kisat niistä
lienevät kadonneet ja ajot tulleet pääasiaksi (kurkjokilaisissa
kun, näet, on mainioita ruoskantekijoitä). Merkilliset olivat
kuitenkin nämät ajot sen tyttöjenryöstön kautta, joka näissä
Kurkjoen ajoissa oli yleisenä tapana. Kuului nimittäin asiaan,
ett’ei muu tyttö saanut tulla tanssipaikkaan, kuin se, joka
tuotiin jonkun pojan reessä. Mutta ei tämäkään saanut rauhassa
tapahtua, vaan tiellä koitettiin tyttöjä ryöstää reestä
rekeen. Tietysti tämä ei aina loppunut vähällä melskeellä
ja kahakalla; saattoipa joskus seipäitten kolinassa joku jäädä
toivomaan morsiamekseen — Tuonen tyttöä.

Edellisestä näemme, kuinka ne olot ja tapaukset, jotka
Kalevalassa kerrotaan Saaresta ja Lemminkäisestä, ovat pysyneet
kansan tavoissa meidän päiviimme asti. — Lemminkäinen
„Kävi päivät paimenessa,
Yöt on impien iloissa,
Noien neitojen kisoissa,
Kassapäien karkeloissa” (11: 145—148).
Mutta kun ei hänen onnistunutkaan „pyytää” tuota Saaren
kukkaa, Kyllikkiä, teki hän melkein niinkuin ylläkerrotut
kurkjokilaiset aina ovat tehneet:
„Oli aikoa vähäisen, — — —
Iltana moniahana,
Neitoset kisaelevi,
Kaunokaiset karkelevi
Mannerpuolella saloa
Kaunihilla kankahalla,
Kyllikki ylinnä muita,
Saaren kukka kuuluisinna.
Tuli veitikkä verevä.
Ajoi lieto Lemminkäinen
Orihillansa omalla,
Valitulla varsallansa
Keskelle kisaketoa,
Kaunokaisten karkeloa;
Reutoi Kyllikin rekehen,
Koppoi neien korjahansa,
Tuon asetti taljallensa.
Liitti liistehyisillensä.
Laski ruoskalla hevoista” j. n. e.
          (11: 187—207).
Sittemmin kävi Kyllikki „kylän neitojen kisassa” seurauksella,
joka tunnetaan (12:nen runon alku). — Kisakokoukset
kuuluivat tietysti maan iloisten ja kuuluisain paikkain joukkoon.
Senvuoksi kaskikin Mielikki „lempensä” otson:
„Elellä ajat iloiset,
Kulutella kuulut päivät
Suon selillä, maan navoilla,
Kisakangasten perillä” (46: 445—448).
Aina tytöt „pitkissä kisoissa” häilyvät parhaissa vaatteissaan;
samoin tahtoi myös Lemminkäinen „somissa sovissa,
vakaisissa vaattehissa häilyä Pohjolan pidoissa” (26: 69—73).
Kisa ei ole aina iloista ja viatonta laatua; jo ajatus kirkkaan
raudan kisasta (43: 205) sai Ilmarisen kauhistumaan
ja Kullervon kisaaminen tuotti hänelle lopullisen, siveellisen
syyn murheelliseen loppuunsa. — „Kirjasiivet”, samoin kuin
muutkin eläimet, myöskin kisaelevat. Silloin niillä on korjeloaikansa
ja silloin on sopivinta metsästäjän lähteä niiden
puujeloon (18: 134—146). — Samaten „lehmä häilyy härillä”
(50: 32). — Itse kuvaussana häilyminen lienee johtunut
monesta esikuvana olleesta luonnon ilmiöstä, niinkuin vasikan
ja käärmeen hännän häilymisestä (vrt. 20: 21; 26: 233 y. m.),
joka vertaus tosin ei ole aivan esteetillinen, vaan yhteisen
kansan käsityksen ja vertaustavan mukainen.

Puiminen (Karjalassa). Kun ahdos s. o. joukko lyhteitä
ahdetaan kuivamaan, jää uunin koko etupuoli tyhjäksi, koska
karjalaisissa riihissä ei ole liikaorsia, yhtävähän kuin tuliorsia,
niinkuin Etelä-Hämeen ja Länsi-Suomen riihissä. Karjalainen
ahdos on siis verraten hyvin vähäinen; sentähden
saattaa puimisen suorittaa vähemmillä voimilla, niinkuin se
itsessään tulee yksinkertaisemmaksi siitäkin, ett’ei kuominaa
ole. Riihi puidaan tav. 4 hengellä, myöskin 2:lla ja korkeintaan
6:lla. Kaikki tekevät ylipäänsä samaa työtä.
Kuitenkin yksi pudottaa lyhteet alas, jotka muut latovat
maahan, latvat vastakkain keskelle, tyvet seinää vasten.
Kun on maa (kso riihi) näin ladottu tavallisesti kahteen
jataan l. sipeen, puidaan vartalla t. letkalla t. riusalla,
(kso näitten esineitten selitystä). Sitten maa käännetään
ja puidaan uudestaan, jonka tehtyä pudistellaan ja
sidotaan kuvoille, jotka viskataan ulos. Joka maalta ajetaan
rikat yhteen kokoon uunin eteen t. nurkkaan. Kun on
kolme maata puitu, ajetaan rikat keskelle lattiaa, puidaan,
pudistellaan, sidotaan rist’siteelle ja viskataan ulos.
Hienot tähkärikat kiehitetään l. hämmennellään haravalla tai
luudalla. Samalla tapaa tehdään niin kauan kuin kestää puimista.
Maita tulee tavallisesti 7—8. Lemetit, joissa on kaikki
sekaisin, ajetaan uuninsoppeen lapiolla; sitten käydään eroittamaan
s. o. kopran kanssa viskataan lemetit toiselle seinälle
päin, ruumenet jäävät keskelle maata ja jyvät menevät seinän
viereen. Ruumenet viedään ruumenukseen l. kylkiäiseen.
Jyvistä pöly pois tuuletetaan sillä tapaa, että mäelle levitetään
tuuletushursti, joka entisinä aikoina tehtiin nokulaisista.
Tähän hurstiin annetaan jyväin vähitellen juosta hurstia
ylempänä tuulessa pidetystä pohtimesta. Toisinaan pohdetaan
riihessä; silloin selvä vilja jää pohtimeen, kepeät l.
raijaiset, härkäjyvät, kypsymättömät tahi muuten hienommat
hulejyvät ja heinänsiemenet menevät maahan pohtimen viereen
eläimen ruuaksi käytettäviksi. Jyvät mitataan nelikkovakalla,
joka vetää 5 kappaa mykkiin l. kukkupään, kaadetaan
säkkiin ja kannetaan tai vedetään aittaan. — Samallainen
on Karjalassa puimisen järjestys toukoloillakin.

Pellon riistat tuotiin Pohjolassakin riiheen, sentähden
sitä sanotaan syyllä riistariiheksi (42: 312). Kuitenkaan ei
riihen ahtamisesta Kalevalassa puhuta, vaan kerskaa Wäinämöinen
Joukahaiselle, että hänellä on „joka aitta ahtaeltu”
(3: 419) kullalla. Myöskin sanotaan, että Vipusella oli tapana
ahtaa ansatiensä (17: 46). Ahdettua riihi lämmitettiin
riihipuilla (15: 139). Puidessa oltiin, niinkuin nykyäänkin,
riihiryysyissä (14: 108) l. riihiryökäleissä (14: 139). Häälauluissa
ylistetään „tytär riski riihen puia” (24: 29) (kso
vartta ja riusa). Omituinen oli Kullervon puiminen, sillä hän
„Pui rukihit ruumeniksi,
Olet kaunaksi kaotti” (31: 347, 348),
joka puinti siis ei ollut laita kolkintoa. Kuvolla l. olkilyhteellä
lehmät syötettiin läävässä (22: 366; 36: 47); lemetistä
leivottiin viljan puutteessa leipää (33: 32) ja purnuihin kätkettiin
sekä puitua että puitavaa viljaa (23: 545, 546).

Pulkkaa, joka nykyään on ihmistä (eikä kuormaa) varten
ja jota käytetään poromatkoilla, näyttää kuva 23. Se on
muodoltaan pohjalta umpinainen ja pyöreä, etupuolelta keulalla
ja takaa laudalla varustettu, jotta sitä vähällä luulisi

ruuheksi tahi pieneksi veneeksi (vrt. ahkio). Kenties on se
pidettäväkin välitysmuotona ruuhen ja reen välillä, johon
viimemainittuun jalakset s. o. sukset tekevät luunnollisen
alun. Arvattavasti on pulkka ahkiota edistyneempi ja uudempi
muoto; eikä siis ihmettä, ettei edellistä mainitakkaan
Kalevalassa. — Pulkan juko- l. vetohihnaa, joka kulkee poron
kaulasta vatsan alta jalkojen välitse pulkan sepään, sanotaan
vuottu- l. vuottoraipaiksi (kso tätä sanaa). Suopungilla
heitetään poro kiinni. (Porojen eri nimistä eri i’ällä,
kso U. S. 1881 n:o 19 (kirjoitus Suom.-Ruots. rajajo’ilta)).

Rahakukkaro, kso kukkaro.

Rikki, kso tulukset.

Riihi on Karjalassa paljoa yksinkertaisempi rakennus,
kuin Hämeessä ja Länsi-Suomessa. Luvaa ei näe missään,
paitsi herroissa, joissa kutsutaan tätä lisähuonetta venäjänkielisellä
nimityksellä kuominaksi (гумно́). Riihessä on siis
oikeastaan yksi suoja, jossa tapahtuu puiminen ja kaikki,
mitä siihen kuuluu. Ainoastaan pieni ruumenhuone, jota sanotaankin
ruumenukseksi l. kylkiäiseksi l. latukaksi, on sen
kupeessa. Luonnollisesti tässä sivusuojassa on yksipuolinen
katto. — Riiheen tehdään aina maalattia savesta, ruumenista
ja hiekasta, joka ruskeana ja tuoreena näkämaana pysyy
kosteana, eikä halkee, eikä pölyä. Pesän katot sekä
tuvan että riihen kiukaissa ovat umpinaiset (saunan kiukaissa
kaaria). Sentähden liehaa liekki ulos riihen uunin suusta
vaarallisella tavalla. Suojaksi tulta vastaan onkin senvuoksi
suun ylipuolelle l. uunin otsaan kiinnitetty lieskakivi, joka
hajottaa lieskan ja estää sitä nousemasta (kuva 24). Riihessä
on 4 ortta, kaksi päällekkäin, 
kyynärä väliä. Kahdella
alemmalla orrella,
jotka ovat likellä kahta
vastakkaista seinää, ei ole
muuta tarkoitusta, kuin
kannattaa ahdelautaa (ahilauta
kansankielessä), joka
ylettyy toisesta ahdelautaorresta
toiseen. Tällä laudalla seisotaan ahtaessa ja sitä
voidaan siirtää pitkin sanottuja orsia sen mukaan, kuin ahtaminen
vaatii. Molemmat ylemmät orret tukevat parsia ja
niitä sanotaankin senvuoksi parsiorsiksi (Satakunnassa partten
niskoiksi). Parsille ahdos pannaan kuivamaan. Karjalassa
ahdetaan ainoastaan yhteen kerrokseen, sillä tuliorret
vartaineen, samoinkuin liikaorretkin, puuttuvat.

Kalevalasta huomaa ei ainoastaan, että riihi oli rakennettu
aivan talon lähelle, vaan että se myös oli taloon vievän
tien varrella, sillä sen nurkkaan ajoi Joukahainen rekensä
rikki kotiin tullessaan kilpailumatkaltansa (3: 491),
ja riihen luo saattoi pysähtyäkin kotiin tultua (1: 76). Riihen
kotitien varrelle asettamiseen lienee sekin syynä ollut,
varsinkin muinoin, että sen selvästi näkeminen hyvässä kunnossa
todistaisi talon varallisuudesta, samoinkuin monivuotisten
kekojen jättäminen pelloille. Ei siis arvattanekaan, kuinka
suureksi häpeäksi ja uljuuden masentamiseksi rikkinäinen
riihen ovi olisi katsottu rikkaassa Pohjolassa, jota häväistystä
Lemminkäisen äiti uhkasi muun muassa matkaan saattaa
Pohjolan emännälle, ell’ei tämä ilmoittaisi, minne oli jouduttanut
hänen poikansa (15: 80, 81). (Kso muuten puiminen).

Rintasolki, jota rinnalla kannetaan, koska sillä paidan
sepalus kiinni solmitaan, oli ennen muinoin arvattavasti suomalaisillakin
naisilla yhtä tärkeänä ja kaunistavana pukukapineena, kuin se nytkin
vielä on Suomen heimoilla
Venäjällä. Tässä kuvattu
hopeinen solki (kuva 25) on
uudemmanaikuista Karjalassa,
Inkerissä ja Virossa käytettyä
muotoa, vaikka se
viimemainitussa maassa on
paljoa suurempi. Tämänmuotoisia
hopeasolkia ei ole
Suomen pakanuuden ajan
myöhemmältä rautakaudelta
löydetty. Tavallisimmat rintasoljet siltä ajalta ovat n. k.
hevosenkengän muotoiset, jommoisia tsheremissit ja osaksi
mordvalaisetkin vielä käyttävät paidoissaan. Suomessa ne tehtiin
pronssista, harvemmin raudasta. Tinaisia ja messinkisiä
rintasolkia olen nähnyt melkein ainoastaan Volgan heimoilla.
Muita lajia solkia, niinkuin hattuja varten ja n. k. „tinoja”,
jotka oikeastaan eivät ole solkia, — kenties rudimenttinä
niistä — sillä ne neulotaan vöihin kiinni, tavataan tinaisia
myöskin Karjalassa. — Volgan suomalaisilla olen usein nähnyt
yhden naisen pitävän yht’aikaa useampia solkia, joka
tapa kuitenkin tsheremisseillä kuuluu vaimolle, sillä tyttö
kantaa tavallisesti vaan yhtä solkea, paitsi morsiamena.
Tässä tapauksessa se solki, joka on ylempänä leuan alla, on
kauniin ja kallein; muut alempana olevat ovat halvemmista
metallilevyistä tehdyt. Samaa tapaa saattaa suomalainen
runotar tarkoittaa, mainitessaan kaunista Aino morsianta
hopeasoljeksi ja tinarinnaksi (4: 428, 429). Kultasoljen sanotaan
kumottaneen saajanaisen paidan kauluksessa Ilmarisen
häissä (25: 644); myöskin Kullervoa hyväillään joskus
nimellä „kullansolki” (33: 105; 34: 192), mutta naisen tavallinen
nimitys tinarinta osoittanee, että tavalliset rintakoristeet
eivät olleet niin kallista metallia; ja että tällä nimityksellä
tarkoitetaan rintasolkea, saattanee pitää varmana,
koska se on tarpeellisin ja ensimmäinen rintakoriste naisilla;
se on hänellä varsinaisena tuntomerkkinä, niinkuin yllämainituista
tsheremisseistä näkyi. Sentähden runotar luonnon
ja laadunmukaisesti sanoo neitiä, niinkuin Ainoa, Annikkia
(18: 162, 182), Kullervon sisarta (35: 134, y m.), Marjattaa
(50: 85) ja itse Kuutarta (25: 580) y. m. (20: 370; 28: 118)
tinarinnaksi. Siitäkin syystä aivan sopivasti runotar ylistelee
käköstäkin hopea- ja tinarinnaksi (2: 371, 372; 50: 63),
koska se riukuttelee neiden heleällä äänellä. (Toiselta puolen
tarkoittanevat sellaatuiset epiteetit käköselle ainoastaan
sen ulkomuotoa, samoin kuin kultarinta näädästä).

Riusa, (kuva 26) on omituinen ja käytännössä nähtävästi
epämukava varstan muoto, jota käytetään paikottain
Karjalassa. — Kalevalassa valittaa Pohjolan antiaisissa eräs
kulkuakka, että ollessaan miehensä luona hänelle työnnettiin
riihestä suurella rivalla varustettu riusa (23: 619).

Ruoska l. piiska „pistetään” nykyään tavallisesti nahasta
erityisen sitä varten tehdyn piiskaveitsen avulla, jolloin
pistännäinen (4) piiska syntyy. Täänkaltaisia ovat molemmat
kuvatut ruoskat (kuvat 27 ja 28). Nahasta myöskin
tikutetaan l. palmikoidaan ruoska, jolloin se sanotaan tikutetuksi
(3). Nuorasta saadaan paremmin punottu (2) piiska.
Piiskan alku on tietysti nuoran t. nauhan pätkä tahi vitsa
(1), johon varreksi sittemmin letka on sidottu. (Numerot osoittavat piiskamuotojen kehitystä alkuperäisemmästä
muodosta kehittyneempään).

Kalevalassa mainitaankin vitsaa usein
piiskan toisintosanana. Vitsalla iskevät virkkujaan
kaikki Kalevalan uroot: Joukahainen
(3: 75), Wäinämöinen (8: 213 y. m.), Lemminkäinen
(10: 7 y. m.), Ilmarinen (24: 465),
Kullervo (35: 101 y. m.). Karjan ruoskaksi
kelpasi tietysti koivuinen tahi katajainen
vitsa (14: 179; 33: 109, 130) tahi pihlajainen
piiska (32: 307). Koivun oksalla myöskin
„neittä neuvottiin” (24: 240) ja vinguteltiin
(23: 709; 24: 191, 197). Orjanruoskalla
tarkoitettaneen karkeampaa nahasta tehtyä
ruoskaa (24: 189, 190). Mutta uroilla oli
monella tavalla kaunistettuja ruoskia. Varsi
saattoi olla mursunluinen (23: 720) ja letkasolmuilla
varustettu, niinkuin nytkin vielä joskus
nähdään, josta ominaisuudesta lienevät syntyneet
nimitykset: helmiletku (3: 307), helmiruoska
(3: 76; 26: 422), helmivyö (useas.p.),
joiden arvoisten uroiden vitsat olivat. Kenties nämätkin ruoskat
olivat ainoastaan nauhaisia (vrt. 11: 208), eikä edes punottuja,
sillä jälkimmäiset lienevät jo itsestään tarpeeksi kovia
ja somia. Siinä tapauksessa Kalevalan ruoska olisi ollut yksinkertaisinta
muotoa, vaikka sillä on useampia nimiä, niinkuin
rakkaalla ainakin. Siten myös sen toisintonimi vitsa ei
olisi ainoastaan runolliseksi ajateltava, vaan myös asianmukaiseksi.
Sitä luonnollisemmalta se sitten myös tuntunee,
että Wäinämöinen lauloi Joukahaisen helmiletkun rantaruokoiseksi
(3: 308, 482), jonka näköinen mukuloineen se muutenkin
saattoi olla. Tällä (nauhaisella) nahkaruoskalla oli, kun
sitä ei tarvittu, erityinen naula tuvan seinässä (23: 710), niinkuin
karjan vitsoilla mordvalaisten kud’issa. Matkalla ja varsinkin
häämatkalla sitä ei säästetty, koska
jo suolta saattoi kuulla ruoskan roiskeen
(21: 5). Tuo verevä veitikka Lemminkäinen
tahtoi osoittaa miehuuttaan silläkin,
että löi ruoskallaan maata niin, että
„Utu nousi ruoskan tiestä” (12: 381).

Sarvitorvi, kso torvi.

Siirto-ikkuna, kso ikkuna.

Solki, kso rintasolki.

Sompa (kuva 29). Tuohitanojen sisään suljetaan pieni
kivi, joka jää keskukseksi, kun tanot sidottuina renkaasen
muodostavat ristin. Rengas l. sompa kiinnitetään sitten
nuotan alapaulaan, jota näin rakennettu kives, joksi se tässä
käytännössä nimitetään, estää kiviin tarttumasta. — Ainoastaan
kerran puhutaan Kalevalassa nuotan kivestämisestä (48: 69),
vaikk’ei tarkemmin sanota minkaltaisia kiveksiä silloin
käytettiin. Ennen muinoin saatettiin kylläkin tehdä tääntapaisia
kiveksiä, koska se muodoltaan lienee kauan tunnettu.
Sillä hiihtäessä tarvittavan sauvan päähän tehdään,
ainakin nykyään, samankaltainen sompa. Ainoa eroitus on
se, joka seuraa erillaisesta käytännöstä. Kiven asemesta
kulkee jälkimmäisen somman keskipisteen läpitse sauva, ja
sanotaan tämä yhdistyspaikka suoveroksi. Tältä kohdalta
taittui sauva Lemminkäisellä hänen hiihtäessään
Hiiden hirveä (13: 256). Muuten
tämä sompa oli niin tarkkaan tehty, että
sen „sovittaminen” vei Lyylikiltä, lylyjen
sepältä, päivän, samoin kuin varsikin. Sentähden
Lemminkäiselle myös
„Saukon maksoi sauvan varsi,
Sompa ruskean reposen”. (13: 75, 76).

Sukkula, tässä kuvattu (kuva 30), lienee Venäläistä
tyyppiä, koska kaikkialla Volgan seuduilla olen nähnyt ainoastaan
yhtäläisiä tämän kanssa. Muualla Suomessa, paitsi
Karjalassa, on sukkula (Karj.) l. syöstävä (Ham.) kokonaan
toista laatua. Ensiksi se ei ole meillä keskeltä aivan puhki
kaivettu, vaan käämen l. puolan alle on jätetty pohja, jossa
on tavallisesti rako; toiseksi ovat suomalaiset syöstävät vartaloltaan
luikertelevia eikä näin suoranaisia; kolmanneksi
sorvataan niihin tavallisesti kumpaiseenkin päähän sarvinen
hela l. pääte. Suomalainen tyyppi osoittaa siis tekotavassan
ja muodostuksissaan edistystä, joka puuttuu vanhemmista,
Karjalan tavallisista ja yksitoikkoisista muodoista.

Kutomisen taito on aina ollut naisten kauniimpia avuja,
samoin kuin näppäryys värttinässä. Wäinämöisen lähtiessä
kotiinsa ensimmäiseltä Pohjolan matkaltaan, istui kaunis
Pohjan neiti valkeissa vaatteissa taivon kaarella ja kutoi
kultakangasta
„Kultaisesta sukkulasta”,
että
„Suihki sukkula piossa,
Käämi käessä kääperöitsi” (8: 9—12),
ja hän
„Kuuli sukkulan surinan
Ylähältä päänsä päältä” (8: 23, 24).

Hyvä sukkula oli Annikille niin suuriarvoinen, että hän
pyytää seppo veljeänsä takomaan hänelle sukkulan sormuksien
ja muitten koristuksien ohessa ehdoksi, että
hän ilmaisisi veljelleen salaisuuden
Wäinämöisen toisesta matkasta Pohjolaan (18: 225—230).
— Sulhaisissa käyvälle oli kuin suloinen kuiskutus
kuulla, että neidon
„Sukkulainen suikahteli,
Kuin kärppä kiven kolossa” (19: 457, 458),
tahi tietää ja ajatella:
„Niin sen suihki sukkulainen,
Kuin on portimo pinossa,
Niin sen käämi käännähteli,
Kuin käpy oravan suussa,
Ei kylä sikein maannut,
Linnakunta uinaellut
Neien pirran pirkeheltä,
Sukkulan surinehelta” (24: 37—44),
kun hän niin aikaisin rupesi työhön kangaspuissa. Pitäköön
hän sitten miehenä vaan huolta siitä, että hankkii „suoran”
sukkulaisen (24: 60) y. m. kutomiseen kuuluvia lekkeitä.
Tässä mainittu sukkula on siis yllä kuvattua muotoa,
mutta saajanaisen „soma suu” osoitti taas Suomen sukkulan
muotoa (25: 630), sillä niissä molemmissa nim. ihmisen suumalossa
ja sukkulassa, kun se kyljelleen käännetään, on todellisuudessa
samallainen luikerrus.

Mainioimmat kutojat olivat kuitenkin nuo kuuluisat
immet Kuutar ja Päivätär, joiden kutomat kankaat herättivät
naisissa suurinta ihmettelyä. Mutta ei heidänkään taitonsa
tenhovoima voinut pidättää heitä osaa ottamasta siihen
yleiseen ihastukseen, jonka Wäinämöisen kanteleen soitto
herätti maailmassa, vaan silloin heiltäkin:
„Suistui sukkula käestä” (41: 114).

Suovero, kso sompa.

Syöstävä, kso sukkula.

Taulaksi otetaan koivusta taulakääpä, joka tuhan kanssa
keitetään; sitte pannaan kiukaan arinalle, jossa kuokan
kanssa vatkataan l. pieksetään kuivaksi. Kuivana hierotaan
pehmeäksi, sitten siihen saa iskeä (kso tulukset).

Tinarinta, kso solki.

Torvi (kuvat 31—35) tehdään joko puusta, tahi sarvesta.
Puinen torvi kierretään tavallisesti tuohella, niinkuin
tässä kahdessa kuvatussa
näkee, kolmas on suorasta puusta
veistetty, neljäs ja viides sarven
luusta. Torven toisintonimi
on luikku, jolla nimityksellä Etelä-Karjalassa
kuitenkin tarkoitettiin
tuohella käärittyä. Pilli saadaan
pajusta ja ruo’osta.

Koska koko karja ennen aina
paimenettiin, niinkuin Volgan heimot
vielä tekevät, sillä aitoja ei
ollut, vaan sen sijaan suuria metsiä,
täynnä petoeläimiä, esiintyy
torvi myös Kalevalassa hyvin tärkeänä
kaluna. Torven ääneen jo
tottui lapsuudesta, sentähden senkin
jättäminen tuntuu tytöstä ikävältä
miehelään mennessä, sillä
„Toisin siellä torvet soivat” (22: 101).

Simasuisella Tapion neidellä oli
simapilli (14: 70), jolla hän soitteli
muassa, kun tultiin karhunampuma-retkeltä
(46: 158, 195, 196, 635, 636).

Ilmarisen emäntä, karjaansa
laskiessaan, luki muun muassa Suvettarelle:

„Tuo’os torvi tuonnempata,
Tuolta taivahan navalta,
Mesitorvi taivosesta,
Simatorvi maa-emästä!
Puhu tuohon torvehesi,
Kumahuta kuuluhusi” j. n. e. (32: 117—122),
ja jatkoi otsolle:
„Kun sa kuulet kellon äänen,
Tahi torven toitotuksen
Lyöte maata mättähälle” j. n. e. (32: 325—327).
Mutta siinä toivossa hän suuresti
pettyi; Kullervo olikin hänellä
paimenena. Suutuksissaan emännän
ilkeydestä, tämä kun oli hänen
veitsensä pilannut, hän, sittenkun
oli sudet ja karhut karjaksilukenut,

„Teki luikun lehmän luista,
Härän sarvesta helinän,
Torven Tuomikin jalasta,
Pillin Kirjon kinterestä;
Lujahutti luikullansa,
Toitahutti torvellansa (33: 153—158),
jotta emäntä:
ja 35.
„Kuuli suolta soittamisen,
Kajahuksen kankahalta (33: 165, 166),
ja sanoi:
„Torvi soipi, karja saapi;
Mist’ on orja sarven saanut,
Torven raataja tavannut,
Kun tuo soitellen tulevi,
Toitatellen torvettavi,
Puhki korvani puhuvi,
Läpi pääni läylentävi (33: 170—176).
Siihen Kullervo vastasi:
„Suolt’ on orja sarven saanut,
Tuonut torven liettehestä” (33: 179, 180).

Tulikivi, kso tulukset.

Tulukset s. o. vanhan ajan tulen iskemisen lekkeet
kuvataan kuvassa 36. Niihin kuuluu ensin tulusrauta, joka
tässä on kuvattuna erikseen oikealle. Usein se neulottiin
nahkasäävelin l. kiutun pohjaan, niin että raudan toinen
puoli oli säävelissä, toinen, jota vastaan iskettiin, sen ulkopuolella.
Säävelissä säilytettiin taula, pii ja kotkotinkuppi,
jotka kuvassa nähdään vieressä, taula alapuolella sääveliä,
toiset kapineet vasemmalla. Valkean iskettyä taulaan, joka
sitä tehtäessä pidettiin peukalon ja piin välissä, pistettiin
se palavana kotkotinkuppiin, johon oli pantava tulikiveä l.
rikkiä. Kuppiin pistettiin sitten päretikku, johon puhumalla
valkea syttyi. Kuvattu sääveli suljetaan napilla ja sen yläpäästä
kohoovan silmukkeen läpi pujotetaan nahkavyö l.
remeli. Toista muotoa on eräs toinen, myös nahkainen sääveli,

johon ulkotyössä ja matkalla tupakka ja tulukset pistetään;
siinä pitkä, nahkainen kielikansi kierretään varsinaisen
säävelin ympäri, joka sitten pannaan taskuun.

Tulirautoja on usein löydetty kansamme pakanuuden
ajalta maassamme. Kalevalassakin puhutaan tulen saamisesta
niillä ja niihin kuuluvista kapineista. Pohjolan emännän
takaa-ajaessa sammon ryöstäjiä Wäinämöinen:
„Tavoittihe tauloihinsa,
Tunkihe tuluksihinsa,
Otti piitä pikkuruisen,
Tauloa taki vähäisen” (43: 107—110),
joilla hän kuitenkaan ei ottanut valkeata vaan paiskasi
vasemman olkansa ylitse mereen, missä ne kasvoivat salakariksi.
Häälauluissa sitä vastoin neuvotaan morsianta yhteydessä
muun talouden huolenpidon kanssa myöskin pyytämään
tulta kullaltansa ja jatketaan sitten:
„Saat sa piitä pikkaraisen,
Tauloa taki vähäisen.
Iske tuli tuikahuta,
Päre pihtihin viritä” (23: 137—140).

Tulusrauta, kso tulukset.

Tuoppi (Savo) l. haarikko (Häm.) kuvataan kuvassa
37 (vrt. kannu). Sitä ei tunneta Etelä-Karjalassa ensinkään,
sillä siellä juodaan olutta yksikorvaisesta kapasta. — Tuonelassa
vanha Manalatar Wäinämöiselle:
„Toip’ on tuopilla olutta,
Kantoi kaksikorvaisella” (16: 289, 290);
mutta Wäinämöinen „katsoi pitkin
tuoppiansa” (16: 294), ja kun näki, että
sammakot ja madot latelivat laidoilla,
sanoi:
„En mä tänne tullutkana,
Juomahan Manalan maljat,
Tuonen tuopit lakkimahan,
Juopuvat oluen juojat,
Kannun appajat katoovat” (16: 298—302).
Myöskin Pohjolan läksiäisissä sanoi
emäntä piialle:
„Tuop’ on tuopilla olutta,
Kanna kaksikorvaisella” (21: 241, 242),
jonka johdosta hän
„Antoi tuopin totta tehä,
Viisivantehen vikoa” (21: 247, 248).
Kuvatussa tuopissa on ainoastaan neljä vannetta, mutta saattaa
niissä olla yhtä hyvin viisikin. — Samoin kuin Wäinämöiselle
Tuonelassa, kävi Lemminkäiselle Pohjolassa, että
pieni tyttö emäntä Ilpottaren käskystä
„Toi siitä olutta tuopin,
Kannun kaljoa pahinta” (27: 137, 138);
mutta kun Lemminkäinen
Katsoi tuosta tuoppihinsa” (27: 146),
oli myös siinä toukkia, matoja ja sisiliskoja, jota äitinsä
kyllä oli hänelle ennustanut (26: 401, 402), senvuoksi hänkin
ärjäsi:
„Tuopin tuojat Tuonelahan,
Kannun kantajat Manalle” (27: 153, 154).
Muuten tulee vaimon pestä, samoin kuin kannut, myöskin
„tuopit uurtehuisinensa” (23: 338), eikä antaa
„Pinttyä pikarin laiat,
Tuopin korvat tummentua” (24: 495, 496)
eli sanalla sanoen pitää niistä samanlaista huolta,
kuin kannuista, koska ne ja tuopit olivat parhaat
juoma-astiat, jotka tavan mukaan pidettiin pöydällä
(pintap. 29: 203, 204) kunkin juoda halunsa
mukaan.

Tuura (kuva 38) on rautainen neliskulmainen
teräkalu, jolla jäätä koetetaan. Terän toisessa
päässä on putki, johon puinen varsi kiinnitetään.
— Tääntapaista tuuraa tarkoitettaneen siinä
paikassa Kalevalassa, jossa Ilmatar kertoo emosta,
joka tunsi tulen manata myöskin „puhki kuuman
tuuran putken” (47: 213). Eikä mikään juuri
estä niitäkään tuuria olemasta samanlaatuisia,
joita Wäinämöinen käski Ilmarisen takoa sammon
kiskomista varten Pohjolan kivimäestä (49: 305, 312).
Toiselta puolen mainitaan tuuraa myös
tappelu-aseena (3: 266; 30: 86). Mutta taisi
Wäinämöinen edellisessä paikassa siksi pilalla
mainita Joukahaisen keihäitä, joita itsellään oli kyllä ja
jommoisina jäätuuriakin hätävarassa saattaa käyttää. Toisessa
viitatussa paikassa tuo Tiera esteitä, joiden takia hän ei
joutuisikaan Lemminkäisen kanssa sotaan, ja viitannee tuuraa
mainitsemalla siihen, ett’ei hänellä juuri silloin sattunut
olemaan järin sopivia sotakalujakaan, joka olisi aivan suomalaisen
kokkapuheen tapaistakin.

Vartta, vanhanaikuista muotoa, nähdään kuvassa 39.
Sitä pidetään kiinni hienommasta päästä ja paksummalla viljaa
puidaan (kso puiminen). Karjalassa sitä käytetään rukiitakin
varten, mutta Satakunnassa, jossa sen nimi on juntta, ainoastaan
toukoviljan tappamisessa”. Muodoltaan edistyneempi
Länsisuomalainen varsta (vartta), jossa paksu pää on erityisenä
kappaleena (lupu) ja nauhalla tahi vitsalla varressa
kiinni, on kuitenkin myös Karjalassa tunnettu ja käytännössä
kuvatun varttamuodon ohessa, vaikka olen kuullut sitä muotoa
sanottavan siellä
letkaksi. Riusa on taas
tästä edistyneemmästä
vähän eriävä muoto
(kso riusa). Siis saamme seuraavan muotosarjan: vartta
(juntta), riusa ja varsta (vartta-letka). Koska epäilemättä
osattiin puida viljaa pakanuuden aikana ja vartta näkyy siihen
toimeen olleen alkuperäisimpänä välikappalena, otaksun,
että se, vaikk’ei sitä Kalevalassa erittäin mainita, kuitenkin
ja paremmin kuin riusa, jota kerran mainitaan, oli tunnettu
„Kalevalan aikaan”.

Vemmel, kso luokki.

Virsu (kuva 40) on yksinkertaisimpia jalkineita. Siinä
käyvät ansain läpitse niiniset paulat, jotka sidotaan ketroksen
ympäri. Virsuja tehtiin ennen suurin määrin, että esim.
tyttöä, jolla ei ollut 30 paria virsuja, pidettiin laiskana, sillä
joka lauantai piti saataman uudet virsut (Jääski). Varsinkin
vetisillä niituilla ovat virsut käytännöllisemmät, kuin uudenaikuiset
kengät ja saappaat, sillä, jos ne pian ottavatkin
vettä, ne sen niin helposti päästävätkin. Jälkiin syntyy semmoisissa
paikoissa usein
pieniä kuoppia, joista
olen nähnyt joskus vettä
juotavan. Tätä tarkoittaneekin
Wäinämöinen,
kun hän ikävissään
Pohjolassa lausuu
emännälle:
„Parempi omalla maalla,
Vetonenki virsun alta,
Kuin on maalla vierahalla
Kultamaljasta metonen”
             (7: 285—288).

Vuottoraippa l. vetohihna,
jonka silmukka valjastetaan poron
kaulaan, ja toisessa päässä
oleva puinen vekara kiinnitetään
pulkan tahi ahkion sepään (vrt.
pulkka), näkyy kuvassa 41.

Värttinä, kso kehrääminen

Lähde: 

A. O. Heikel
Suomi
1886
Kalevala