Perhosen sielu
Kun sinivuokot untuvaisin lehdin
 sulavan hangen alta nosti pään,
 ma keltaperhon tiellä nähdä ehdin,

 ja päivä paistoi siipeen heleään.
 – Se sydämeni on, ma virkoin sulle,
 kun vangitsit sen kätees lämpimään,

 min sille teit, on kevät tehnyt mulle! –
 Mut taivaanvärein väikkyi märkä tie,
 ja viidat punersivat huikaistulle.

 Niin liian varhain suvi tullut lie.
 – On kuollut perho, sanoit murhemiellä,
 se ruusupensaan alle hautaan vie.

 – Oi ei, ma huusin, ei, se elää vielä!
 Sen hautasit sa käsi vavisten.
 Ma itkin yhä: ei, se elää siellä!

 Mut armas, jälkeen talven myrskyjen
 jo tuoksuu metsä, ilmat helenevät,
 ja valoon aukes hauta pienoinen.

 Säteissä kultasiivet värisevät.
 Se onko perho, sielu perhosen,
 vai lemmen kimmel vain – vai itse kevät?