Tuuli ja tähkä
Imit mullasta voimaa
 vain pienin hiukoin.
 Sait hellettä paljon
 ja vettä niukoin.

 Karu kasvupaikkas,
 kiven syrjässä mätäs.
 Koet sentään täyttää
 sun tehtävätäs.

 Elojuhlaa varten,
 pian lähestyvää,
 mehus tuhlaten kaiken
 luot, kypsytät jyvää.

 – – –

 Kiviturpeen tähkä,
 minä vapisen vuokses,
 kun koillistuuli
 käy korskana luokses.

 Se on polkenut lakoon
 ikimetsien hongat,
 sen taipuvat tahtoon
 ukonpilvien longat.

 Miten monta se mursi
 sun ystävääsi!
 Alas mahtajan eessä
 jo taivuta pääsi!

 – – – 

 Mut korvaan silloin
 tämän kuiskeen kuuli:
 Lyö, sorra ja surmaa,
 tee työtäsi, tuuli!

 Minut, heikon ja hauraan,
 olet murtava kyllä.
 Vaan voittava tahto
 on tahtosi yllä:

 Pyhä luomisen tahto,
 iankaikkisin, ylväin.
 Minut löit, minä kuolen
 – elon siemen kylväin.

 Suven suuremman tullen
 sato kallis kerran
 on karttuva laariin
 Elonkorjuun Herran.

Runot
Uuno Kailas