Nuoren maanmittarin mietteitä
Mitäpä minussa miestä
 Pojassa epäpäössä,
 Urohossa untelossa?
 Enpä liioin liikukkana,
 Pyrikkänä, pyyäkkänä
 Suurten seppien sijoille,
 Taitomiesten tanhuille.
 Mie vihellän viiakoissa,
 Kumahtelen kuusikoissa,
 Hoilottelen hongikoissa,
 Soitan suurilla selillä,
 Ulapoilla aukeoilla;
 Nousen kaikki vuoren huiput,
 Kaikki kukkulat kapuan,
 Siellä virteni viritän,
 Siellä laulan luikahutan.

 Veijo vanhin arvelevi,
 Emon tuoma tuumoavi:
 »Mitä tuostakin tulevi
 Pojasta epäpäöstä,
 Urohosta untelosta?
 Suurta tuosta toivottihin
 Varattihin, varrottihin
 Suuren kaimansa sukuista:
 Toki vankka vallesmanni
 Tahi rehtevä rovasti;
 Vaan meni mitättömäksi,
 Väheni vähäpäöksi,
 Joka suon on sorkkijaksi,
 Joka viian viiltäjäksi,
 Kankahan kapuajaksi.
 Tehtihin tulitereä,
 Surahti sihistimeksi».

 Miten tuohon vastoaisin,
 Poika parka puolustaisin
 Oman veijon väittehesen,
 Emon kannon kantehesen?
 Tosi on että toisinansa
 Pakko päivien perästä,
 Päästyäni pintehistä,
 Kahlehista kirvottua
 Laulelen joka aholla,
 Soittelen joka salolla,
 Kajahutan kankahalla;
 Vaan ei tuosta vielä voine
 Epäillä epäpäöksi,
 Soimata sihistimeksi.
 Sen kuin kuljen kunnahia,
 Samoan salon sisässä,
 Sen kuljen omia maita,
 Joita entiset isämme
 Varsin vaivoin viljelivät,
 Viljelivät, varjelivat
 Kansan kasvavan varaksi,
 Turvaksi tulevan polven.
 Sen kuin huuan huiahutan,
 Samat vaarat vastaavat,
 Samat kankahat kajaavat
 Joilla ennen aikoinansa
 Kaikui miesten miekan kalske,
 Hirnunta sotahevosten.
 Sen kuin vuorilla vilistän,
 Kapuelen kallioilla,
 Silmä uusia näkevi,
 Toisia tavoittelevi,
 Saloja sinertäviä,
 Kummukoita kaukaisia,
 Selkä siintävä välissä,
 Lammen kaista kainalossa.
 Silloin paisuvi poveni,
 Nuori rinta riemahtavi,
 Syän se sykähtelevi,
 Suonet ne tykähtelevi,
 Mieli herkkä heilahtavi
 Sorjan Suomemme sulosta,
 Lumosta kotoisen luonnon.
 Jos tuosta jokin tulisi
 Lemmestä oman emomme
 Toimi toinen ja taempi
 Maamme armahan avuksi,
 Hyväksi hyväisen äidin,
 Ylen mä iloinen oisin
 Iloinen ja onnellinen.

Kustaa Aadolf Jalkanen.
* 1873. † 1896.

Kustaa Aadolf Jalkanen
Runot