Jumalien tanhu
Mikä jumalat ylhät nyt intohon saikaan,
 nuo vanhukset viisaat kun riemujen taikaan
 taas maailman lois, kuten antiikin aikaan;
 miks tanhuun he seppelin, soitteluin helein
 käy juhlivin elein
 valokentillä Elysion?

 Kovin kauvan jo synkkinä, kurtussa kulmat
 kadotusta he uhkas ja toi kurit julmat
 olinpaikoille inhemon;
 kovin usein »se synti on», kuultihin kauhuin,
 ja soi, »sinun ei pidä» pitkäisen pauhuin,
 jyryäänenä tuomion.

 Ikihalut ei kuolleet, ei miel’teon voima,
 iät tehtihin tenää:»En tahdo, en voi ma», –
 tahdo ma kieltäymyskäskyä kuulla»,
 soi tuskaiset huudot, ja hurjalla suulla
 yöst’ Orkuksen räikkyi kirous ja soima,
 mi järkytti Elysion.

 Joka oksalla heelmät kielletyt hohti,
 ne vietellen, käskyjä rikkomaan johti,
 iho julkean hehkeä kutsuvi kohti,
 ujon veikeä viehtävi luo!
 Jää mieheksi mies, jää naiseksi nainen,
 he syleilyn kiihkoja hehkuen halaa,
 he lempii, he palaa,
 ja riehakkamainen
 on aistien uhma tuo.
 Rikos rikoksen toi, lisäs syntejä sieluin,
 suvut syöstiin ja kansat pohjahan nieluin
 ikituskihin Orkuksen.

 Ja jumalat, jott’eivät viettelis laista,
 ambroosiaa enää he itse ei maista,
 myös nektarimaljoja ei.
 Meren kuilujen kätköön auvot jo taivon
 ja nuortumusjuoman rotkohon kaivon
 Jyrisyttäjän viittaus vei.

 Ikäkaudet ne vieri, ja karttuivat vaivat,
 ja tuskia taivaiset ravinnoks saivat,
 toi juomat vanhuutta vaan.
 He raihnaina kulkivat, hoippuen sauvoin,
 ja nuoruuden janoon ja nälkähän auvoin
 he nääntyivät murheissaan.

 Ja kuumeen ja ruttojen puuskat ne puhkui
 yli maiden, jotk’ eloa, intoa uhkui,
 kevätauringon hohteessa heilimöi;
 rutot riehui, ja kuumeet ne kenttiä laasi,
 monen kuolemattoman kaasi
 mätähaavat, ja lyöttymät löi.
 Yhä auringon lämpö se heikkeni aina,
 elinnesteet ne ehtyi ja luomisen laina
 joka siittävän hiukkasen;
 ilomailla Elysion valo jo vaipui,
 kaikk’ kauneus, lempi ja vapaus haipui
 maan majain ja taivahien.

 Käy jumalat tanhuun, he piirinsä sulkee,
 ylevästi he tanhuu, ja juhlien kulkee
 pääss’ seppelet köynnösten.
 Kas parrat ne hulmuu, harmajat, taajat,
 kas viitat ne liehuu, valkoiset, laajat,
 soi humisten harput, ja kitarat helää,
 kielet ne värjyy, kielet ne elää,
 kun he astuvat tanhuillen.
 Ja on viehkeän armaat
 jumalattaret harmaat,
 kun rinnan he tanhuu, ja hymyin he kantaa
 jo kultaiset maljakot luo;
 he kristallipikarit kaikille antaa, –
 kukin nuortumusjuomaa juo!
 Noin jumalat ylhät, riemuin ja soitoin,
 ne arvoisin elein ja katsehin loitoin
 kävi juhlaan, min lohduksi luotujen koitoin
 syvin miettein jo päättivät nuo.
 Ilon ihmeissä luodut viettävät häitään,
 jumalta nyökkää suopeina päitään
 ja armonsa kaikille suo.