Laulu Maijasta
Pälkähtipä kerran päähäin
 Hauskaa Maijaa tavata,
 Kun tietävät sen ystäväin
 Niin turhaa sit’ on salata.

 Ja tulihan se tuuli kerran
 Itse taivaan taatolle,
 Ett’ pistäytä luokse Maijan
 Iltahetken vietolle.

 Se Maija mahtoi olla soma,
 Vertaistansa vailla kai,
 Kun itse Ukon hurmas, jopa
 Aistillisiin hiukan sai.

 Ja saihan hurskas patriarkka,
 Apram ukko Saaraltaan,
 Julki luvan Haagaria
 Pistäytä halaamaan.

 Hurskas Lea vallan vaati
 Jakob rukkaa öitsimään
 Tyttölöitä, vaikka kaksi
 Jo ol’ akkaa itsellään.

 Pyhä David taasen niinkuin
 Poikansakin Salomon,
 Kaunottaria sataluvuin
 Aivan haali kokohon.

 Eikä Herra heitä siitä
 Moittinut, ei morkannut,
 Urian akan ryöstännästä
 Vaan sai David nuhtelut.

 Pyhyyksien esimerkki
 Vaikuttava peräti,
 Luokse Maijan huviretki
 Suunnataan ain’ yhäti.

 Sinne pyhän piispan poika,
 Pappismies ja paatunut
 Kilvan kiirehtii ja Maija
 Ain’ on kaikki lumonut.

 Viehkeä ol’ nuorna Maija,
 Kuulu kauneudestaan,
 Ränsistynyt nyt on vasta
 Josepilla ollessaan.

 Työmies kun ei jaksa hoitaa
 Kaunotarta kunnolleen,
 Liian usein myöskin tuikkaa
 Suukon Juoso kullalleen.

 Mutta tyttö äidin kaima,
 Äidin kuva, viehkeys,
 Taas on uusi, hurmoava,
 Eelleen jatkuu viettelys.

 Kunpa vaan ei taasen pyhä
 Taivahista maahan sais,
 Maija neidin impeyttä
 Uinahtaissa kavaltais.

 Jospa saiskin – kunpa vainen
 Yllyttäjä mainio,
 Syntyis’ kuulu niin kuin Bebel,
 Kiivaampi kuin Tainio.

 Maijankultti siitä yhä
 Elpyisi vain eellehen,
 Muinen kuului munkki pyhä
 Maijan kuvaa suudelleen.

Runot