Saituri (Kolkkala)
Kamarissaan saituri istuu
 Ja laskee aarteitaan,
 Hopeat hänen eessään hohtaa.
 Kivet kallihit, kullat maan.

 On muotonsa ryppyinen, valju,
 Kädet keltaset vapisee,
 Mut syvällä kuopissa silmät
 Kuin aavehen leimuilee.

 Kumarassa hän istuu, huulet
 Niin kelmeät höpäjää;
 Hänen kuivunut vartensa värjyy,
 Tutisee tuo paljas pää.

 Käsi kylmä kuoleman silloin
 Käy saiturin kätehen,
 Tämä kauhusta kiljahtaapi
 Käsin kultia peitellen.

 Mut kuolema kolkosti nauraa
 »Voi saituri raukkani pien’!
 En kultias viemähän tullut,
 Sinut itsesi kanssani vien».

 Jo kauhu saiturin valtaa,
 Hän kokoon lysähtää,
 Hän kuoleman jalkoihin lankee
 Sen polvia syliää.

 »Oi armoa, armoa, vielä
 Joku vuosi suo elää mun!
 Oi armoa, aartehistain
 On toinen puoli sun!»

 Mut kylmästi kuolema hymyy
 »En tarvitse kultias,
 Ma sieluas tarvitsen, ostaa
 Sin’ et voi sitä aarteillas.

 Ma hengen hengestä vaadin,
 Ei kelpaa kullat, maat.
 Kun ainoan poikasi annat,
 Viis vuotta viel’ elää saat». –

 Ja saituri värjyy, laskee,
 Höpisee hänen huulensa vaan
 Viis vuotta – poikani henki –
 Mut miljanat täytehen saan.

 »Vie poikani henki, hän virkkaa
 Viis vuotta mun elää suo!» –
 »Sen sallin, me kohtaamme silloin,
 Lue kultias aikasi tuo!»

 Ja saituri laskee ja laskee,
 Kädet pelvosta tutajaa;
 Ja ruumis värjyy ja riutuu –
 Viis vuotta hän laskea saa.

Kulo [Väinö Kolkkala].

Runot
Väinö Kolkkala