Muisteliaisia
Suur’ riemu syttyi Suomessa,
 Kun saatiin olo uus;
 Niin koitti Pohjan puolessa
 Kuin päivän ihanuus.
 Vaikk’ oli sota sortanut
 Tääll’ elon kaiken nyt,
 Niin pian oli kohonnut
 Taas kansa elpynyt.

 Kyll’ useasta outoa
 Ol’ uusi muutos tuo,
 Ja moni muutti kotoa
 Pois emon vanhan luo.
 Ei luullut liittoveljeä
 Kaikk’ uskolliseksi,
 Kun tämä kovin hirveä
 Ol’ ennen monesti.

 Kun ensi ilon hämmästys
 Käv’ ohi kansasta,
 Niin vasta nähtiin väsymys
 Sotien vammasta.
 Vaan vähitellen vaurastui
 Taas voima Suomenmaan
 Ja vilja kasvoi, valmistui
 Vaivoja korvaamaan.

 Samaten kasvoi kansakin
 Ain’ yhä enemmän;
 Niin kostui maamme armahin
 Kanss’ uuden elämän.
 Nyt vuoti rauhan siunaus
 Perästä sotien,
 Ja sitä seuras vaurastus
 Taas kaikinpuolinen.

 Ja kansa kaiken Suomenmaan
 Nyt hoiti itseään,
 Ja taasen työhön vakavaan
 Se riensi ryhtymään.
 Suot, korvet, norot todistaa
 Sen kuinka kansa voi
 Taas auroin, kuokin koristaa
 Maan, minkä Luoja soi.

 Vaikk’ oli vähäväkinen
 Tää kansa kaikkiaan
 Ja jonkun satatuhannen
 Vaan luki lapsiaan,
 Siin’ oli voima, jäntevyys
 Tok’ aina tunnettu
 Ja horjumaton kestävyys
 Monesti koitettu.

 Mit’ enemmän se eneni
 Ja kävi lukuisaks,
 Sit’ enemmän myös liseni
 Sen varat suuremmaks.
 Tää kansa alkoi kyetä
 Jo talon toimihin
 Ja orpo neito yletä
 Täysihin voimihin.

 Nyt onpi sillä omana
 Jo paljon semmoista,
 Mit’ esi-isäin aikana
 Ei voitu arvata.
 Miss’ oli korvet entiset,
 Nyt viljaa kasvaa ne,
 Ja missä norot vetiset
 Siin’ on nyt niittymme.

 Konehet, höyry humisee
 Nyt salomaillamme;
 Kuin aate, liike vilisee
 Ja kiitää sanamme.
 Maailman äärest’ äärehen
 Nyt keskustella saa
 Myös meikäläinen äänehen,
 Vaikk’ aavan meren ta’a.

 Mik’ oliskaan se tuotanto,
 Jot’ emme täällä saa;
 Ja missä olis olento
 Parempi – sanokaa!
 Ja mit’ ei anna isänmaa,
 Sen korvaa tyytymys;
 Miel’-oikkuja ei noudattaa
 Täss’ ole kysymys.

 Siis mit’ ei miekka terävä
 Tääll’ aikaan saattanut,
 Ja väkivalta hirveä
 Ei koskaan tuottanut,
 Sen suoritti nyt rauhan työ, –
 Työ jalo, siunattu;
 Sill’ edestä sen poistuu yö
 Pimeä, kammottu.

 Ja vaikka monta pilveä
 Taas väikkyy taivaalla,
 Ja mieli, ennen hilpeä,
 On masentuneena,
 Niin työhön uupumattomaan,
 Kuin ikään yksi mies,
 Nyt kehoittaapi tarttumaan
 Meit’ oma kotilies.

 Yksmielisyyttä tarvitaan
 Ja maltti kallis on,
 Kun pilvet peittää sumullaan
 Taivasta valtion.
 Lainkuuliaisuus, vakavuus
 On turva pienoisten;
 Mut taito täm’ ei ole uus
 Kalevan kansallen.

 Tää juhla olkoon tärkeä
 Sen opin kertaus,
 Ett’ uskollisuus väkevä
 On paras puolustus;
 Ja että taito, valistus
 On suurin rikkaus,
 Jumalan pelko, luottamus
 On paras viisaus.

 Me emme luota miekkahan,
 Jos meille kuinka käy:
 Se meidät heittää hukkahan
 Ja pelastust’ ei näy.
 Jos työ ja Luojaan luottamus
 Ei turvaa meille suo,
 Niin vähä veren vuodatus
 Apua meille tuo.

 Pois mieli musta, matala
 Pakene meistä vaan!
 Kun kanssamme on Jumala,
 Niin kaikki voitetaan!
 Suo Herra, että juhlamme
 Ois mielten yhdistys,
 Ja kaikki työmme, toimemme
 Nimelles ylistys!

Lähde: Turun Kuva-Lehti 29.6.1890.

Runot
Simeon Hirvonen
Turun Kuva-Lehti
1890