Sonetti silmäparille
Mä pyysin sydämmeni syvyydestä
 Ja pyynnyt olen usein kuolemalta,
 Ett’ ottais se mun elon taakan alta,
 Jot’ ei mun heikot voimain enää kestä.

 Näin pyrkiessäin mailman melskehestä,
 Mä kohtaan silmäparin sattumalta
 Ja toivon, ett’ ois kauvan elää valta, –
 Mut kohtaloansa ei kenkään estä.

 Tuon silmäparin säihky on niin musta
 Ja päilyväinen kuin on öinen meri.
 Ja meren partahalle palaa mieli.

 Ei löydy pelastuksen lohdutusta:
 Mun raukan pyörtehinen syvyys peri,
 Mun päilyväinen, öinen meri nieli.