Sun suustas, jota suutelin, ma halaan
Sun suustas, jota suutelin, ma halaan
 nyt saada sanan selvän, totisen
 ja säälin vuoks’ sa totuut’ älä salaa,
 vaan anna haastaa halun, tuntehen.

 Sa sano, eikö rakkaus, mi palaa
 öin, päivin, aina pohjass’ sydämen,
 voi lääkitä ja lämmintänsä valaa
 riemuksi rinnan sairaan, suruisen?

 Ja kun se tuot’ ei voi, se onko silloin
 vain virvatulta, valhett’ typerää,
 kuin kerjäläisen onnen uni illoin,

 mi aamun tullen täyttymättä jää?
 Oi anna vastaus, jos taisin milloin
 sua vilu-viiman tullen lämmittää.