Kaisaniemessä
Neitonen astuu rinnallain
 ja valittaa synkkää yötä,
 katselee tummaan taivahain
 ja etsivi valovyötä.

 Kaunis on linnunratanen,
 mi miljonat leimut kantaa.
 Kaunis on tahti pohjosen,
 mi kirkasta valoa antaa.

 Kaikki se kuitenkin kylmää on.
 On kalsetta Veenusloisto,
 heijoa pelkkää auringon,
 kuin jäätävä lämmön toisto.

 Kuumempaa mielin itsellein,
 mi suonta elostuttais,
 tulella valais katsehein
 ja hehkuja loimahuttais.

 Neitosen silmiin vilkasen,
 ja niissä on tulten hehku.
 Rintaani painan impyen,
 ja lämmin on rintain lehku.

 Ilmakin siitä värinöi,
 ja hienosti tuntuu tuuli.
 Silmiä neljä kimelöi,
 ja hennosti hymyy huuli.

 Olo on silloin armaampi
 ja yöhytkin lempeätä.
 Neitonen siihen tyytyvi,
 ei puistoa heti jätä.

 Kaunista hällä on mielessä
 ja kauniisti katsoo kuuta.
 ”Taivas on yllä hymyvä”, –
 hän sanoo ja antaa suuta.

–[Valpa]s.

Lähde: Työmies 7.1.1904.

Edvard Valpas-Hänninen
Runot
Työmies
1904