Sokia
Jo valkenee Morven koi,
 Ja kukkulallansa harmoituu
 Morannan torni, sen alla
 On huurun huokuva mer’

 Oihonna, viel ei sua näy’,
 Kuin viivyt aaltojen neiti nyt?
 Jo nouse, vuottaa Moranna,
 Sä vanhan silmänä oot.

 Ei haihtuvaks’ yön hän nää’,
 Ikuinen yö ompi silmässään,
 Ei morsius kasvoja maansa
 Nää suuta antaessa koin.

 Van tuuloset virvonneet
 Hän tuntee torninsa ikkunoin,
 Ja kuulee alkavan pauhun
 Veslintuin lennosta myös.

 Ja aaltojen paisunnon
 Hän tornin juuressa kuulee: ”hoi!
 Oihonna, nouse jo, tyttö,
 Mä päivän kuulen jo nyt”.

 Ja aaltojen neitonen,
 Tuo Morven tunturein valke’us,
 Nyt rientää ruhtinaan luoksi:
 ”Moranna, tervehty oo!

 Mä rannalla Eroonan joen
 Näin eileis auringon nukkuvan,
 Ja siellä mieluvin silmin
 Mun löysi hiljanen yö.

 Niin kauvemmin viivahtyi,
 Oihonna, metsällä uupunut;
 Hän unten seuroissa, taatto!
 Siis kauvas unhotti sun.

 Van Dunhormon nastatkaan
 Ei välky, vastapa ruskoit puut.
 Kuin kutsut nyt minun, armas,
 Jo ennen Aamun sun luo?”

 Nyt kätteli lempeimmin,
 Tuo vanhus neittä ja lausu näin:
 O, tullos armias koitto
 Ja Shelman valkase yö.

 Sä päiväksi tullos vaan
 Ja silmäis koitolla synke’ys
 Mun iltain tullessa poista
 Ja simäin valkase viel!

 Kun illalla pilven näät
 Sä taivaan tähtihin haihtuvan,
 Valaistu ruhtinas Shelman
 Pois rientää reunalla sen.

 Ja maatansa katselee
 Kaukaista, muistellen aikaa myös,
 Kun paisteen kullalla voisi
 Sen kummut vilkkuva kuu.

Lähde: Kanawa 12.5.1847.

Johan Ludvig Runeberg
Runot
Kanava
1847