Kirje naapurin Jaakolle ja P:sen Aatamille (7.8.1860)
Kirjoitettu ”Otavassa” P—n kaupunnissa 7 p. Elok. 1860.

Koska aikaa siksi sattui niin saan teille, hymät
ystävät, vähän matkoiltani jutella.

Viime heinäkuun alkupuolla lähdettyäni, mänin
ensin hollikyydillä Viipuriin ja sieltä Viktoria-höyryssä
Pietariin. Silloin sain höyrylaivassa ihannella
kaunista ilmaa ja suloisia oman paikan rantaseutuja,
ranta-väylää kiidättäissä. Matkustavaiset
muutkin näyttivät tyytyväisiltä, sitä myöten
kun sitä voi arvata heidän iloisista puheistansa
ystäväinsä keralla, kellä niitä matkakumppalina
oli. Nurkumista en kuullut keltään muilta paitsi
eräältä Pietarilaiselta, joka valitti Pietarista Viipuriin
tultuansa saaneensa odottaa passiansa Polisista
2 tuntia. Pietarilainen ei näkynyt muistavankaan
enään sitä minkälaiset puuhat oli ennen
matkustajilla passein kirjoittelemisista Pietarissa ja
Kronstaatissa. Nykyjään siellä höyrylaivoissa matkaajat
ovat niistä melkein vapaat, varsinkin Pietarin,
Kronstaatin ja Suomen välillä matkustavaiset,
ja sitä muutosta kiittelevät itse Venäläisetkin.

Pietarista, niinkuin varmaan arvaatte, tulin
minä Kronstaattiin, josta läksin kuunarillani purjehtimaan
tänne P—iin. Alku-matkallani kohtasi
minua (meitä) kovat ukon ilmat ja ne kävi erittäin
kovasti. Minulle ne eivät toki tehneet sanottavia
vahinkoita. Mutta 27 päivänä viime kuuta
noin kello 9 iltaa oli ukon iili kaatanut Suomen tullijahdin
N:o 4 kumoon 10 meri eli Italian penikulmaa
lännen puolla Suursaarta. 4 vahtimestaria olivat
onnistuneet päästä pikku veneesensä, mutta heidän
päälikkönsä, , oli täytynyt jäädä jahdin
pohjan päälle. 28 p. kello ½ 6 aamua tapasin
minä hänet siinä vilusena ja mähävoimasena.
Miehieni kanssa pelastimme me hänet hukkumasta,
nostimme jahdin ylössuin ja tyhjensimme sen vedestä.
Siinä saimme tehdä noin 8 tuntia kovasti
työtä. Onneksi sattui kuitenki kaunis ilma muutoin,
paitsi laine teki pikkusen vastusta. Jahdin jo
kuunarimme sivuun nostettua tulivat ne 4 edellä
mainittua vahtimestaria 2:den Suursaaren miehen
kanssa jaalalla ollen ja menossa Lovisaan. Jahdin
N:o 4 ja E. Sahlstenin olivat luulleet tykkänään
hukkuneen. — Sanalasku: ”kenen hepo suossa, sen
käsi alinna” ei näkynyt oikeen sopivan heille. —
Jahdista kun oli kumossa ollessaan kaatunut suuri 
osa paino-lastia ulos meren pohjaan, niin annoimme
siihen omasta painolastistamme kiviä, niinikään
autoimme heitä eväällä mitä meiltä ylettyi ja E.
Sahlsten läksi jälleen miehinensä purjehtimaan, voimatta
mitään muuta maksua työstämme toimittaa
paitsi nöyrimmät kiitokset, jotka meidän puolesta
tulkoot Jumalalle, joka olikin hänen oikia pelastajansa,
me vaan teimme ihmisellisen velvollisuutemme
niinkuin voimme.

Siitä päästyäni sain useamman päivän taistella
kovien vastatuulten kanssa siksi kun viime lauvantaina
pääsimme onnellisesti tänne P—in satamaan.
Mitään muuta en osaa täältä sanottavaksi
teille, ystäväiseni, jutella, ainoastansa voin sanoa
että Tullivartion pidäntö oli tään kaupunuin sataman
edustalla mitä uhkeimpia, varsinkin meitä
kohtaan. Luultiin, näette, minun tuovan Viron
viinaa sieltä P—rin puolta; niin ainaki kuulin
omilla korvillani erään Tulli-höyryn kulettajan varovan.
Tänne sisään tullessani sain kalujani availla
koko kolmelle tullivartia-joukolle, ja kahdelle
niistä juuri sataman väylään sisälle purjehtiessani.
On sekin leikkiä aivan hellien sivussa loritella
laivaa taka purjeisiin taas uudelleen kun juuri olet
ne kerinnyt saada vetämään, vaikka sama tullihöyry,
mistä herrat katselijat ovat, tulee juuri
kanssasi samaan satamaan ankkuriin!!

Voikaat hyvin, rakkaat naapurini ja ystäväni,
sitä toivottaa 

<small>J. M. Tämän kirjeeni jo valmiina ollessa sain kotoani
tietää ett’et sinä, Jaakko veikkonen, saanut rukoilemallakaan
herra postmestaria H—minassa tilaamaan niitä ½ vuosikertoja
”Mehiläisestä”, ”Sanomista Turusta” ja ”Hämaläisestä”
No mitäpäs siitä — luetaan sitte vaan muita sanomalehtiä.

1860
Otawa
Merenkulku