Lumivalo prinsessa
räänä pimeänä talvipäivänä istui
lapseton kuningatar surullisena
avonaisessa ikkunassaan,
katselemassa kuinka lumihaahtuvat
lentelivät tuulen käsissä.
Sattumalta hän silloin pisti neulalla sormeensa,
niin että heleänpunainen veri
siitä tunki esiin, ja koska käsi oli ulkopuolella
ikkunaa, putosi haavasta kaksi
veri-pisaraa lumen päälle. Silloin juohtui
kuningattaren mieleen, ettei Jumala
ollut hänelle suonut yhtään lasta ja hän
kuiskasi itsekseen nämät sanat: „Jospa
saisin lapsen niin valkoisen kuin tuo lumi
ja niin punaisen kuin nämät veripisarat,
niin silloinhan olisi suurin toivoni
tässä mailmassa täytetty.”

Muutama aika tämän jälkeen tuli hänen
toivonsa täytetyksi ja hän sai pienen
tytön, jonka posket punoittivat kuin
ruusut, ja kaula, kädet ja käsivarret olivat
valkoiset kuin lumi. Senpätähden
sille annettiinkin nimeksi Lumivalo.

Nyt oli kuningatar iloinen ja onnellinen.
Mutta pahaksi onneksi kuoli hän
jo pian ja Lumivalo sai emintimän, joka
oli niin ylen ylpeä kauneudestansa,
ett’ei ollut määrääkään. Tällä oli omituinen
taika-peili eli kuvastin, jossa hän
usein ihaili kauneuttansa ja silloin aina
kyseli:

„Sanoppas pikku kuvastin,
Ken maassamme lie ihanin?”

ja peili vastasi aina:
„Sä, kuningatar, olet kaikkein ihanin.”

Tämä ilahutti joka kerta oikein sydämmen
pohjasta tuota turhamielistä
kuningatarta. Mutta lumivalo kasvoi
sillä välin yhä suuremmaksi ja oli jo
seitsenvuotiaana niin kaunis ja viehättävä,
että kuninkaan tyttäret kaikissa naapuri-valtakunnissa
olivat hänen rinnallensa
yhtä rumat ja mitättömät, kuin
tähdet päiväpaisteessa. Silloin kysyi
hänen emintimänsä taas peililtään:
„Sanoppas pikku kuvastin,
Ken maassamme lie ihanin.”
ja peili vastasi:
„Oi kuningatar, ihanin kyllä oisit,
Jos Lumivalon suloa voittaa voisit.”

Kuningatar tämän kuullessaan, tuli
oikein kipeäksi paljaasta kiukusta ja kateudesta
ja päätti surmauttaa Lumivalon.
Hän sanoi sentähden metsästys-palvelijalleen:
„Vie se tyttö kanssasi
metsään, surmaa se siellä ja tuo sydän
ja maksa minulle todistukseksi, ettäs olet
käskyn täyttänyt. Metsästys-palvelija
vei nyt Lumivalon suureen synkkään
metsään ja veti jo miekkansa hänet surmataksensa.
Mutta silloin alkoi Lumivalo
rukoilla niin suloisesti ja oli niin
viehättävän-näköinen, että palvelijan
tyly sydän vallan heltyi ja hän lupasi
päästää tytön, jos se ei enään milloinkaan
palaisi kotiansa. Lumivalo lupasi
sen vallan mielellänsä ja pääsi sillä tavoin
vapaaksi. Mutta palvelija tappoi
porsaan ja vei siltä sydämmen ja
maksan tuolle ilkeälle kuningattarelle,
joka ne paistoi ja söi makoiseen suuhunsa
siinä luulossa, että Lumivalo nyt varmaankin
oli kuollut ja hän siis epäilemättä
kauniin koko maassa.

Mutta Lumivalo parka oli hyvin
peloissaan tuossa suuressa, synkässä metsässä.
Hän kiiruhti kuitenkin vuorten ja
laaksojen poikki yhä suoraan eteenpäin
tullaksensa niin kauas kuin mahdollista
ilkeästä emintimästänsä ja kaikki eläimet
metsässä tuijottivat häneen hyvin uteliasti,
vaan ei yksikään niistä tehnyt hänelle
pahaa. Kuljettuansa näin seitsemän
vuoren ylitse, saapui hän pieneen, kauniisen
laaksoon, jonka kupeella vähäinen, soma
mökki seisoi. Kauan hän vartosi mökin
ulkopuolello, että joku tulisi ulos
siitä. Mutta kun ei ketään näkynyt eikä
kuulunut, päätti hän rohkaista mielensä
ja mennä sisään yö-sijaa pyytämään.
Sisällä oli kaikki hyvin somaa ja siis
tiä. Valkoisella liinalla peitetty pöytä
seisoi keskellä laattiaa ja sen päällä oli
seitsemän pientä lusikkaa, seitsemän pientä
veistä, seitsemän pientä kahvelia ja
seitsemän lautasta. Joka lautaisella oli
vähän leipää ja hedelmiä. Pitkin seiniä
oli seitsemän pientä vuodetta sinisen
ja valkoisen kirjavine peittoineen ja
hienoine valkoisine lakanoineen. Lumivalo,
joka vaivaloisen matkansa perästä
oli hyvin sekä nälissään että janoissaan,
maistoi vähän joka lautaselta ja ryyppäsi
vähän joka maljasta, ett’ei kukaan
niistä, joita varten pöytä oikestoon oli
valmistettu, jäisi aivan tyhjille. Kylliksi
syötyöön ja juotuaan aikoi hän mennä
levolle, mutta ensimäiset kuusi vuodetta,
joihin hän koki asettua, olivat niin
pienet ja ahtaat, että hänen oli vallan
mahdoton niihin mahtua. Vasta seitsemäs
oli tarpeeksi iso ja siihen Lumivalo
siis pani maata, luki ilta-rukouksensa
niinkuin hyvä lapsi ainakin ja nukkui
makoiseen uneen.

Kun yö alkoi lähestyä, tulivat mökin
haltiot, seitsemän kääpiötä, jotka lyhtyjen
valossa joka päivä tekivät työtä vuoressa,
kaivaen ulos siitä kultaa ja
muita metalleja, päivätyöstään kotia.
Heti sisään astuessansa huomasivat,
että joku oli heidän poissa olessaan
mökissa käynyt; sillä ei nyt enään
kaikki ollut samassa järjestyksessä kuin
aamulla jolloin olivat työhön lähteneet.
Ensimäinen niistä pikku miehistä
arveli: „ Tämähän on vallan kummallista!
kuka on minun tuolillani istunut?”
Toinen lisäsi: „kukahan on syönyt
minun lautaseltani?” Kolmas sitten:
„kuka on käynyt minun leipääni
maistelemassa?” Neljäs vielä: „kuka
on minun kahveliani käyttänyt?” Viides
ihmetteli: „kuka on käynyt minun
hedelmiäni syömässä?” Kuudes samoin:
„Ken lienee minun maljastani ryypännyt?”
Seitsemäs vihdoin sanoi „kuka
on minun veistäni pidellyt?” Nyt ensimäinen
kääpiö loi silmäyksen vuoteellensa
ja huudahti: „kuka on minun vuoteellani
istunut?” Ja muut huusivat
myöskin toinen toisensa perään: „Minunkin
vuoteessani on joku käynyt!”
Mutta seitsemös joka huomasi tytön
vuoteellansa sanoi: „Mikä olento tuolla
minun vuoteellani maannee? Tuokaa
pian lyhdyt tänne!” Kaikki riensivät oitis
sinne lyhtyinensä ja hämmästyivät
hyvin nähdessään tuon ihmeen ihanan
tytön. Eivätpä kuitenkaan herättäneet
häntä, vaan antoivat hänen nukkua
rauhassa, ja seitsemäs kääpiö makasi sinä
yönnä vähän aikaa kunkin kumppaniensa
vuoteella. Kun Lumivalo aamulla
heräsi oli hän vähällä säikähtyä
pahanpäiväisesti, nähdessään nuot pienet
rumat olennot ympärillään.

Mutto kun nämät puhuttelivat häntä
hyvin ystävällisesti, rauhoittui hän kuitenkin
pian, niin että saattoi näille kertoa
mistä hän oli kotosin, kuinka ilkeä
emintimänsä häntä oli kohdellut, ja että
hän nyt seisoi vallan ypö yksinään ja
hyljättynä mailmassa. Tämän kuultuansa
sanoivat kääpiöt hänelle: „kuleppas,
Lumivalo, jos ei sinulla olisi mitään
sitä vastaan, niin voisit jäädä meille,
pitää huolta meidän taloudestamme, pestä
meidän vaatteemme ja valmistaa
meidän vuoteemme.” Siihen Lumivalo
suostui vallan mielellänsä ja jäi niinmuodoin
kääpiöin luo. Mutta jota kauemmin
Lumivalo oli kääpiöin kodissa,
sitä rakkaammaksi hän tulikin heille.

Tällä välin oli Lumivalon emintimä
iloinen ja onnellinen; sillä hän luuli
Lumivalon kuolleeksi ja itsensä siis ihannimmaksi
koko maassa. Mutta pistipä
kerran hänen päähänsä tiedustella, josko
kenties joku uusi kilpailia olisi ilmestynyt
ja niin kysyi sentöhden taas peililtänsä:

„Sanoppas, pikku kuvastin,
Ken maassamme lie ihanin.”

Ja peili vastasi:

„Ihanin kyllä oisit tällä kertaa;
Vaan ihanampi vielä monta vertaa
On Lumivalo kauniin kaikkialla
Asuen kääpiöiden suojan alla.”

Kuningatar ymmärsi nyt, ett’ei palvelija
ollutkaan hänen käskyänsä täyttänyt
ja päätti sentähden uudestoon saattaa
Lumivalon turmioon. Kauan mietittyänsä
sinne ja tänne, miten tämän
paraiten voisi toimeen panna, päätti hän
viimein mennä vale-puvussa Lumivalon
luo. Hän keitti sentähden kaikenlaisista
ruohoista nesteen, jolla voiteli
kasvonsa ruskeiksi, pukeutui rihkama-kauppiaaksi
ja lähti astuskelemaan
vuorien poikki
kääpiöiden mökkiä kohden.
Perille päästyänsä, kolkutti
hän ovelle ja huusi: „halutaanko
ostaa hyviä tavaroita,
kauniita tavaroita?”
Lumivalo, tämän kuultuansa,
aukasi oven ja päästi
rihkama-kauppiaan sisälle.
Kaikista tavaroista oli hänelle
enimmin mieleen eräs
silkkivyö, joka oli kalliilla
helmillä koristettu. Hän kysyi
sentähden tämän hintaa;
mutta rihkama-kauppias
vastasi, että hän niin
suloiselle ja rakastettavalle
lapselle antaisi sen vallan
polku-hinnasta ja pyysi hänen
sitä ensin koettamaan.

Lumivalo antoi rihkama-kauppiaan
sitoa vyön kiinni,
mutta tämäpä sitoikin
sen niin kireesen, ett’ ei Lumivalo
voinut hengittää,
vaan kaatui hengitönnä
laattialle. Tuo ilkeä kuningatar,
nähdessään että
aikomuksensa nyt näin oli
onnistunut, sanoi naurahtain:

„Jo kylläkses liet saanut varmaan,
Jo itseni ihanimmaksi arvaan.”

ja tämän sanottuansa riensi hän tiehensä.

Kun kääpiöt illalla tulivat kotia ja
kohtasivat Lumivalon näin kurjassa tilassa
he kovin kauhistuivat ja tulivat
sangen murheellisiksi; sillä luulivat Lumivalon
kuolleeksi. Mutta aikoessaan
nostaa hänet hänen vuoteellensa huomasivat
tuon liian kireesen sidotun vyön
hänen varrellaan. Sen leikkasivat oitis
poikki veitsillänsä ja vuodattivat
virvoittavia rohtoja hänen huulillensa.
Lumivalo rupesi silloin hiljaa hengittämään
ja aukasi viimein ystäviensä suureksi
iloksii silmänsä. Kääpiöt kysyivät
nyt, mistä hän tuon vyön oli saanut
ja Lumivalo jutteli heille koko tapauksen
alusta loppuun, Kääpiöt ymmärsivät
siitä heti, että tuo ilkeä kuningatar
oli siellä käynyt ja kielsivät tyttöä
vast’edes heidän poissa ollessaan päästämästä
ketään sisälle.

Tällä välin oli kuningatar jo kuitenkin
ehtinyt takaisin kotiansa.
Ensi työkseen otti hän nyt taas
peilinsä esille ja kysyi siltä:

„Sanoppas pikku kuvastin,
Ken maassamme lie ihanin?”

Ja peili vastasi taas niinkuin edellisellakin
kerralla:

„Ihanin kyllä oisit tällä kertaa,
Vaan ihanampi monta vertaa
On Lumivalo kauniin kaikkialla
Asuen kääpiöiden suojan alla.”

Tämän kuullessansa tuli kuningatar
vallan kalmankarvaiseksi; niin vihoissaan
hän oli, ett’ei yrityksenfä ollut onnistunut,
ja hän rupesi jälleen mietiskelemään

keinoja surmatakseen Lumivaloa.
Tällä kertaa pukeutui hän vanhaksi mustalais-akaksi,
pisti erinomaisen kauniin
myrkytetyn kampan lakkariinsa ja lähti
taaskin Lumivalon asuntoa kohden kulkemaan.
Likelle sitä ehdittyänsä, hän tekeytyi
raaja-rikoksi ja oli ainoastaan suurella
vaivalla pääsevinänsä sauvansa
nojassa eteenpäin. Lumivalo, joka akkunastansa
näki hänen lähestyvän, surkutteli
oikein sydämmen pohjasta tuota
raajarikkoa vaimo raukkaa. Tämä
rukoili nyt surkealla äänellä: „Hyvä
lapsi, ole armollinen minulle vaimo paralle
ja anna minun vähän aikaa levätä
huoneessasi.” Mutta Lumivalo vastasi
hänelle: „Kääpiöt, joiden tämä mökki on,
ovat kieltäneet minua päästämästä ketään
sisälle heidän poissa ollessansa, minä
tekisin sen niin kovin mielelläni,
vaan en uskalla.” Tuo ilkeä akka, joka
tästä huomasi että Lumivalo oli varoitettu,
oli nyt yhtäkkiä lankeevinansa
tainnoksiin. Kun Lumivalo sen näki, aukasi
hän oitis ovensa, toi mitä kiireimmiten
vettä ja pirskotti sitä mustalais-akan
kasvoille. Vähän ajan perästä
aukasikin tämä taas silmänsä, ja katseli
hyvin hämmästyneen näköisenä ympärilleen.
Sitten sanoi hän Lumivalolle:
„Kiitos, lapseni; ilman sinun avuttasi
olisin varmaankin kuollut; minä lahjoitan
sinulle sentähden tämän kampan, josta
minulle kaikissa tapauksissa on hyvin
vähän hyötyä”. — Lumivalo ei tahtonut
ensi alussa ottaa vastaan tätä lahjaa;
mutta kun mustalais-akka antoi sen välkkyä
auringon paisteessa, ihastui tyttö siihen
niin ettö sanoi: „No olkoon sitten,
muijaseni; minä otan tuon kampan, mutta
minun pitää saada maksaa se.” „Aivan
mielelläni, sydän-käpyseni, jos niin tahdot;
annas, niin minä kohta panen sen
päähäsi.” Lumivalo antoi ämmän tehdä
mielensä mukaan; mutta tuskin oli
kamppa vielä ehtinyt koskettaa hänen
hiuksiansa, niin myrkky jo alkoi vaikuttaa
ja Lumivalo meni pyöryksiin.

„Lahjani sun päässäsi kuin kirkkain kulta hohtaa
Nyt, toivon, toisiamme emme pian kohtaa;”

sanoi tuo ilkeä kuningatar ja meni tytyväisenä
tiehensä.

Kaikeksi onneksi tulivat kääpiöt tänä
iltana hyvin aikaisin kotia. He säikähtivät
nyt tietysti vielä enemmän kuin
edellisellä kerralla, löytäessään Lumivalon
näin kurjassa tilassa huoneensa edustalla.
Kuitenkin arvasivat heti, kuka
tämän onnettomuuden oli matkaan saanut,
ja ruvettuansa hakemaan huomasivatkin
pian tuon myrkyllisen kampan
hänen päässänsä.

Sen ottivat kohta pois ja Lumivalo
tointui nyt taas vähitellen. Sitten
jutteli hän heille kaikki, mitä oli tapahtunut
ja kääpiöt kielsivät häntä enään
koskaan päästämästä ketään sisälle, tahi
menemästä ulos kenenkään luo eli
ostamasta mitään heidän poissa ollessa.

Heti kotia tultuansa otti kuningatar
taas peilinsä esille ja kysyi siltä:

„Sanoppas pikku kuvastin,
Ken maassamme lie ihanin;”

ja taaskin sai hän saman vastauksen:

„Ihanin kyllä oisit tällä kertaa,
Vaan ihanampi monta vertaa
On Lumivalo kauniin kaikkialla
Asuen kääpiöiden suojan alla.”

Nyt tuli tuo ihana kuningatar oikein
rumaksi paljaasta kiukusta ja vannoi:
„Tällä kertaa pitää Lumivalon kuolla
vaikkapa se maksaisi omankin henkeni!”
Hän otti nyt erinomaisen kauniin omenan,
teki toisen puolen siitä myrkylliseksi
ja pani sen koriin, muiden samanlaisten
omenain joukkoon. Senperästä hän taas
maalasi kasvonsa ja lähti, talonpoikaiseksi
vaimoksi puettuna, jälleen astumaan
kääpiöiden mökkiä kohden. Perille päästyänsä
kolkutti hän ovelle ja huusi: „Hyviä
omenoita! Kauniita omenoita! halutaanko
ostaa hyviä omenoita?” Lumivalo
tirkisteli ulos ikkunastaan ja
vastasi: „Kiitoksia vaan, emäntä kulta,
mutta minä en tohdi aukaista oveo, enkä
tulla ulos, enkä edes ostaa mitään? — 
„Ole ilman sitten,” vastasi vaimo;
„omenani ovatkin niin hyviä, että ne
kyllä sinuttakin saan kaupaksi, mutta
kosk’et saa ostaa mitään, niin lahjoitan
sinulle yhden näistä,” — ja näin
sanoen tarjoi hän Lumivalolle tuon
myrkytetyn omenan. „Monta tuhatta
kiitosta vaan,” vastasi Lumivalo, „mutta
minö en uskalla.” „Ethän toki peljänne,
että aion myrkyttää sinua,” sanoi
tuo ilkeä vaimo nyt surullisella äänellä;
„siitä kävisi mieleni oikein pahaksi.
Katsoppos nyt, minä ja’an tämän
omenon kahtia, puolen saat sinä
ja toisen puolen pidän itse; eihän sinun
sitten enää tarvinne olla peloissasi! Jospa
vaan tietäisit, kuinka hyviä ne ovat!”
Näin sanottuansa veti hän veitsensö
esille, halkaisi omenon ja söi suuhunsa
sen puolikkaan, jossa ei ollut myrkkyä.
Kun Lumivalo tämän näki, rupesi hänen
niin kovasti tekemään mieli omenaa,
että hän vallan halukkaasti otti
vastaan tuon myrkytetyn puoliskon, jonka
vaimo hänelle tarjoi. Mutta heti
ensimmäisen palan nieltyänsä, alkoi hän
tuntea kovia vaivoja, kaatui takaperin
laattialle ja näytti vallan kuolleelta.

„Jo henkesi lienet heittänyt varmaan;
Nyt itseni ihanimmaksi arvaan,” —

sanoi kuningatar, uhkaavasti tuota nuorta
tyttöä katsellen ja kiiruhti sitten pois.

Kotiin tultuansa kysyi hän heti peililtänsä:

„Sanoppas pikku kuvastin,
Ken maassamme lie ihanin.”

Silloin peili vastasi:
„Sä kuningatar olet ihanin.”

Nyt oli hän tytyväinen. Mutta
mahdoton olisi kertoa kääpiöiden kauhistusta,
kun he kotia tullessaan näkivät
Lumivalon makaavan hengetönnä
laattiallo. He koettivat kaikkia keinoja
saadaksensa hänet jälleen henkiin, mutta
tällä kertaa ei enään mikään auttanut.
Huomattuansa nyt kaikki turhaksi he nostivat
hyvin suruissaan Lumivalon ylös
laattialta, asettivat hänet hänen vuoteellensa
ja itkivät kolme vuorokautta perätysten
hänen vuoteensa vieressä, niin
että oli sääli nähdä.

Mutta Lumivalo oli näöltään niin
terve ja punaisen verevä, kuin ei olisi
ollutkaan kuoliaana, vaan ainoastaan
nukuksissa. Kääpiöt sen vuoksi eivät
malttaneetkaan haudata häntä, vaan
tekivät kauniin arkun lasista ja kirjoittivat
sen päälle hänen nimensä ja että
hän oli kuininkaan tytär. Arkun kantoivat
sitten korkialle vuorelle ja vartioitsivat
sitä aina vuorotellen. Sinne
tuli silloin tuota hurskasta lasta suremaan
kaikki metsäneläimet, sekä huhkajat
että kaarneet, sekä sudet että metsävuohet,
ja tulipa viimein pieni kyyhkyläinenkin,
istui likelle vainajan päätä
ja oli aivan suruissaan.

Näin makasi Lumivalo kauan arkussaan
ja oli näöltään yhtä raitis kuin
äsken satanut lumi; poskensa punoittivat
yhä kuin ruusunnupit ja hiuksensa
pysyivät mustina kuin ebenpuu. Silloin
sattui eräs nuori kuninkaanpoika
tulemaan niille tienoille ja nähdessänsä
lasi-arkun ja tuon ihanan nukkujan sen
sisässä, syttyi hänessä oikein tulinen rakkaus
Lumivaloon. Hän sanoi sentähden
kääpiöille: „Jättäkää tuo arkku sisältöineen
minun haltuuni; minä annan
mielelläni sen edestä vaikka kaiken tavarani.”
Mutta kääpiöt vastasivat:
„arkkua emme sinulle myy, vaikkapa kaiken
mailman tavarat omiksemme saisimme.”
„No, lahjoittakaat se, sitten minulle,”
sanoi kuninkaanpoika, „sillä ilman
Lumivalotta en enää voi elää; minä
lupaan hoitaa sitä niinkuin silmäterääni.”
Kääpiöiden tuli nyt sääli prinssi
parkaa; sanoivat: „No, täytyyhän sinun
se sitten saada.” Kuninkaan poika tuli
tästä hyvin iloiseksi, kiitti kääpiöitä sydämmellisesti
ja antoi seuralaistensa kantaa
arkun sieltä pois. Mutta erään
metson läpi kuljettaessa sattui yksi kantajista
kompastumaan niin pahoin että
oli juuri lankeamaisillaan. Tästä sai
arkku niin kovan tärähdyksen, että tuo
myrkyllinen omenanpala, jonka Lumivalo
ainoasti puoleksi oli niellyt, luiskahti
ylös hänen kurkustansa. Myrkyn
vaikutus lakkasi nyt samalla ja — 
äkki arvaamatta aukasi Lumivalo silmänsä,
nousi istualleen ja kysyi hyvin
kummastuneena : „Missä minä nyt olen”?
„Minun luonani, armas Lumivalo, sinä
nyt olet,” vastasi hänelle tuo ylen
onnellinen kuninkaan poika, kertoi sitten
kaikki mitä oli tapahtunut ja lisäsi vielä:
„Jos voit rakastaa minua, niinkuin
minä sinua rakastan, niin seuraa
minua isäni linnaan ja tule puolisokseni.”
Lumivalossa heräsi nyt kiitollisuuden
ja rakkauden tunteita pelastajaansa
kohtaan. Hän sen vuoksi seurasi
kuninkaanpoikaa hänen linnaansa
ja häitä aljettiin valmistaa suurella komeudella.
Kutsu-vieraisten joukossa olivat
myös nuot seitsemän kääpiötä ja
Lumivalon emintimäkin. Tämä puki
nyt päälleen kauniimmat vaatteensa ja
koristuksensa; mutta ennen lähtöänsä otti
hän vielä kerran pelinsä esille ja kysyi
siltä:

„Sanoppas pikku kuvastin,
Ken maassamme lie ihanin.”

Mutta peili vastasi:

»Sinähän ihanin kyllä oisit,
Jos morsiamen suloa voittaa voisit.”

Tämän kullessaan kuningatar säikähti
niin kauheasti että aikoi jättää koko häihin
menon sikseen. Kuitenkin, koska hän oli
hyvin uutelias näkemään sitä, joka oli
häntäkin vielä kauniimpi, rohkaisi hän
viimein mielensä ja lähti. Mutta kun
hän astui juhlosaliin kuninkaanpojan
linnassa ja Lumivalo, ihanana kuin kirkas
aamu-aurinko, tuli häntä tervehtimään,
olisi hän toivonut olevansa vaikka
maan alla; kaikki rupesi musteneen
hänen silmissään ja hän kaatui pyörtyneenä
laattialle. Luulet varmaankin
että Lumivalo nyt kosti ilkeälle emintimällensä?
Ei, siksi oli hän liian hyvä.
Sen sijan että olisi antanut sen tanssia
kuumilla rauta-kengillä, niinkuin häntä
kehoitettiin, käski hän viedä tuon ilkeän
naisen kotia ja surkutteli häntä hänen
jumalattomuutensa tähden. Mutta rangaistus
seurasi kuitenkin. Sillä kateuden
myrkky ja paha omatunto kalvoivat häntä,
siksi kuin kuolema vihdoin vapautti
hänet näistä vaivoista.

Mutta Lumivalo puolisoineen eli iloisena
ja onnellisena kuolemaansa saakka
ja usein kävivät nuot seitsemän kääpiötä
heitä terivehtimässä, tuoden aina mukaansa
mitä kalliimpia lahjoja.

Lähde:  

Anonyymi
Pääskynen
1871
Sadut