On maa
On maa,
 johonka unten jäljet katoaa.
 Lähemmäs sitä askeleeni vie
 jokainen tie.
 Min täällä menetin, sen löydän sieltä,
 mi täällä soperrusta, selvää kieltä
 on maassa, missä harha hajoaa.

 On siellä toivo totta, turhaa pelko,
 salasta himmeimmästä kirkkain selko,
 ja syvin tuska enin lohduttaa.
 Kas, kyyneleet
 nuo, joihin ovat kummunneet
 poveni katkeruus ja raskaat surut,
 on vuorilähde, josta voimaa juon.
 Jos tuon
 ma sinne halvan rakkauden murut,
 käsiini jalokiviaarre jää,
 mi kimmeltää.

 Ja vainajat
 säteillen siimeksessä kulkevat
 – oi ikävöity, vastassani lienet.
 Ma tartun käteen, jok’ on kylmennyt,
 nään hymyn, jonka laskin hautaan varmaan.
 Syliini siellä nostan lapsen armaan,
 min kasvot pienet
 on täällä kielletyt.

 On maa,
 johonka kaikki polut katoaa.
 Ken siellä on, ei katso heijastusta,
 mi meitä valaisee, kun tie on musta.
 Hän katsoo silmiin itse Olevaa.

 On Rauhan maa.