Kotona oleville
Onnelliset siskot! Teitä vielä
 isän maja suojaa varjossaan,
 te – kuin sulot hyveen luona – siellä
 äidin luona käytte tanssimaan.

 Pienet kerubeina joukossanne
 iloisesti pyörii, heilahtaa:
 viattomuudessa vertaistanne
 piiriä ei kanna koko maa.

 Minun raukan kauas mailmaan pitää
 käydä onneani hakemaan.
 Mikä riemu, kun saan kirjeen! sitä
 salaa nurkkaan hiivin lukemaan;

 kirjeen teiltä, jossa merkin kantaa
 lemmestänne rivi jokainen;
 jossa pienot suudelmansa antaa
 tahtoo sisään rakkaan lehtisen;

 jossa mua siunaa äitinenki,
 yksin lapsilleen vain elävä;
 jossa vanha, uskollinen renki
 tervehtää ja moni ystävä.

 Kyynelsilmin muistan usein ani
 yksimielisyyttä omaisten.
 Täällä ilojani, surujani
 kellenkään en virkkaa voi, ah, en!

 Kanteleeni ääress’ unta nähden
 nyt vain näen teidät leikkivän,
 vaan kun muistatte mun, niin sentähden
 leikin päättävän ja – itkevän.

 Puhjennut on meidän siskosarjan
 moni kukka, erottuani.
 «Äiti», kuuluu ääni pikku Marjan,
 «miss’ on näkymätön veljeni?»

 «Niin; mä muistan, kun hän metsään asti
 meni eikä tullut milloinkaan,»
 vastaa sisko, joka katkerasti
 itki, mua tulliin saattaissaan;

 joka lausui (sen mä muistan vielä),
 milloin kirje kuoreen pantihin:
 «kuoreen itse menisin ja siellä
 häntä auttain itse oppisin».

 Tällainen on kohtalomme, armaat:
 hajaannumme lailla lintusten;
 mutta kuolemassa – olkaa varmat! –
 yhdymme taas kaikki yhtehen.

 Kohta kenties maa mun täytyy jättää,
 poistuin vielä kauemma – ah, niin!
 Tieni voinkin päättää pelkäämättä,
 ennenkuin käyn pahoin eksyksiin.

 Älkää itkekö siis: ah, sä, Hellä,
 Säälivä, ja sinä Iloinen,
 joka surussa voit hymyellä,
 ja sä, Hyvä, joka kestät sen!

 Käykää tanssiin: nyt on kevään hetki!
 Sinä, lorusuu, mi hellyt, kun
 itkee äitisi tai siskosetki,
 houkutellos heitä nauruhun!

 Syksyllä, kun alla pihlajani
 joskus istutte ja näette kuin
 iltatähti kultaa ikkunani,
 josta sitä katsoin uneksuin;

 laula laulu herttainen, sä, Hellä;
 ja sä, Hyvä, soita kitaraas;
 heihin yhtyin ala viserrellä,
 Pohjolamme satakieli taas!

 Kärsiväisen hädän aavistatki
 sä, mi suloisesti valittain
 mulle visersit yöt halki ratki,
 istuin viirinsalon päässä vain.

 Pelkäämättä sitte kuunnelkaatte,
 haamuni kun hiipii ohitse.
 Menkää – nukkukaa ja iloitkaatte,
 että nukuin rauhassa kuin te!