Karnevaaliyö
Veriruskeat pilvet kulkee
 yli kaupungin verkalleen.
 Syli tyhjyyden kohta jo sulkee
 elon huumeisen, uupuneen,
 meri tuntematon yli rantain
 pian tummana tulvailee,
 sodan pauhun kanssaan kantain,
 johon sydämet raukenee.

 Jo on hetkeni yksinäisin,
 jo on kaihottu, aikas sun!
 Elon maille yksinkö jäisin
 iäks aaveena kulkuhun –?
 Mana rauhansa kieltäis multa,
 jos en juhlien kuolla sais,
 jos en loppuun syömeni tulta
 olis hehkunut rinnallais!