Hajuherneet
Tulisina ruusut etelässä
 heleässä
 palmunvartta kiertää karheaa.
 Mutta sydämeni levon saa
 yksin koivuholvin armaan alla.
 Valoisalla
 hymyllään se suojaa puutarhaa.
 Viileät on kukkaiskasvot täällä,
 mutta päivä hohtaa pääni päällä
 lämmittäen maata kosteaa.

 Hajuherneet, monta kesää ennen
 vuotten mennen
 lumossanne teitä rakastin.
 Kuultavin
 vivahduksin väikkyy väri teissä,
 ujoimpien unten häilähteissä,
 häipyen
 hämyyn kukkaterän suloisen.
 Kiinni saa en salaisuutta arkaa.
 Vastaan karkaa
 yksin talven varjo tuskainen.

 Sano, kukka, miksi hymyssäsi
 on niin syvä hurma kuin ei käsi
 kova elämääsi poimis pois,
 kuin ei lanka, johon tuulta varoin
 kärhin aroin
 nojaat, koskaan sua pettää vois.
 Suojaa vailla
 hymyyt kaikki-omistavan lailla
 eron kipuun, joka hiipii luo.
 Mulle suo
 rauha, jolla hiljaa tuuleen hentoon
 päästät lentoon
 tuoksun herkimmän, mi haihtuu pois.