Tuhon uhatessa


I. 

 Kuin ennen kerta
 taas houru ruoskii merta

 ja sille ärjyy.
 Se äänetönnä värjyy;

 ei hiiskahdakaan
 sen tyyni pinta vakaa,

 ei liiku laine,
 ei kain myrskyn maine.

 Se mielin nöyrin
 noin onko selin köyrin,

 vai eikö tiima
 viel lyönyt vimmanviiman?

II. 

 Jo onkaloistaan käyvät
 nyt myyrät esiin
 ja rosvolinnut
 taas kyyhkyslakkaan pesii.

 Taas kaarneparvi koikkuu
 maan päällä sakee;
 ne hakee missä
 on haaskasaalis makee.

 Ja pintaveteen nousee
 taas pohjamuta,
 ja muu ei mitään
 kuin kuona, ruoste, ruta.

 Taas kunto kaikki löyhtyy
 ja arvot vaihtuu,
 lain tuki lahoo
 ja valan pyhyys haihtuu.

III. 

 Taas yllä uhkaa
 nyt perikato,
 maan elinjuurta
 kun kalvaa mato;

 ja raskas huoli
 nyt mielen täyttää,
 kun kaiken loppu
 nyt tulleen näyttää.

 Vaan pälkähästä
 ei huoli päästä
 ja vaikeroijaa
 ei surma säästä.

 Se nähty onhan
 jo ennen muinen,
 kun kansan saarti
 yö taisteluinen.

 Jos usko pettää
 ja toivo turtuu,
 niin vastarinta
 kuin ruoko murtuu.

 Vaan itsetuntoon
 jos turvaat jäykkään,
 niin viime päivää
 ei äkin näykkään;

 jos voimiis luotat
 sa viime tinkaan,
 sua vaino sorra
 ei vihaisinkaan.

 Lyö tantereeseen
 siis jalka lujaan
 ja katso ettet
 käy umpikujaan.

 Ja pelko heitä;
 et ole yksin,
 kun heimos kanssa
 käyt käsityksin!

IV. 

 Koko maailman katse on suunnattu meihin,
 tämän pienoisen kansan puoleen;
 mitä syytä nyt siis on köyryssä käydä
 ja vaipua voihkien huoleen?

 Vihan nouskoon päivät ja vainojen vuodet,
 tuhon tulkoon harmaja haamu!
 Kuin kohtalon loiset me seisohan emme,
 yön synkänkin helmass’ on aamu!

K[össi]. K[aatra].

Lähde: Kansan Lehti 7.7.1910.

Kössi Kaatra
Runot
Kansan Lehti
1910