Iloisia juttuja Suomalaisesta teatterista
Iloisia juttuja Suomalaisesta teatterista.

Kirj. .

uomalainen Teatteri antoi v. 1878 tammikuulla
näytäntöjä Hämeenlinnasa vanhalla
Teatterihuoneella. Siinä on näyttämö
hyvin korkealla katsomon permannosta, ja
salia lämmitettiin ennen kahdella uunilla,
jotka sijaitsivat näyttämön takana, sen kummallakin
puolen.

Eräänä iltana, kun esitettiin
huvinäytelmää ”Hellät sukulaiset”
ja pääosan esittäjät
Ida Aalberg ja Kaarola Avellan
paraillaan olivat näyttämöllä,
tulee salin perältä pitkin
keskikäytävää vanha mummo,
kulkee salin halki ja alkaa
kiivetä näyttämölle.

Kun eukko suurella vaivalla
on päässyt näyttämölle, sähisee
kuiskaaja luukustaan hänelle
vihaisesti:

— Minne te menette, minne
te menette?

— Minä menen paneen pel- 
lit kii.

Ja näyttelijöistä välittämättä mummo
kulki näyttämön taakse panemaan pellit
kiinni, sulki toisenkin uunin pellit ja palasi
samaa tietä takaisin. Mutta näyttämöltä
hän ei päässytkään katsomoon yhtä helposti,
kuin oli katsomosta näyttämölle kiivennyt,
vaan istuutui ensin lavan reunalle
ja hyppäsi siitä alas. Mutta voi kauhistusta!
hame jäikin johonkin naulaan kiinni ja vetäytyi
pelottavan korkealle. Mummo parkaisi
pahasti, lähellä olevat ryntäsivät auttamaan
häntä tiukasta asemasta vapaaksi.
Ja kun sitten mummo jälleen rauhallisesti
marssi keskikäytävää pitkin pois, jatkui näytäntö
aivan kuin ei mitään olisi tapahtunut.

Ida Aalberg oli ennenmuinoin laiha, hyvin
laiha, niin laiha, että hänen laihuutensa oli
tullut melkein sananparreksi. Kerran hän
näytteli Reginaa Topeliuksen ”Regina von
Emmeritzissä”, lumosi taiteellaan kuulijat,
ja kun viimeisen näytökseen tultiin, kuoli
hän siinä kuninkaan edessä taiteen kaikkien
käänteiden mukaan.

Kuningas käskee henkilääkäriänsä
auttamaan häntä, ja
silloin tämän pitäisi löytää hänen
poveltaan myrkytetty kirje.
Lääkäri pistää kätensä
hänen pukunsa sisäpuolelle,
löytää sieltä jotain, jonka hän
luulee kirjeeksi, ja vetää sen
esiin. Mutta voi kauhua ja
samalla riemua! se ei ollutkaan
mikään kirje, vaan valkoinen
sukka, joka siellä oli peittämässä
Ida Aalbergin liiallista
laihuutta.

Heinäkuussa v. 1875 oli Suomalainen Teatteri
Oulussa ja esitti siellä muiden muassa
Aleksis Kiven näytelmän ”Yö ja päivä”.
Liisana oli Ida Aalberg. Näyttämöllä vallitsi
kesäyön suloinen hämärä, sillä öljylamput,
jotka valoa loivat, olivat kierretyt mahdollisimman
pienelle liekille. Jo oli se hetki
tullut, jolloin sokea tyttö saa näkönsä jälleen.
Auringon piti nousta, mutta sitä ei
vain näkynyt. Vanha Kallio vainaja, joka
näytteli Mannilaa, oli saanut toimekseen
tämän taivaankappaleen hoitamisen, ja hän
oli valinnut auringoksi suuren merilyhdyn,
jolla määrähetkenä piti luotaman valoa
näyttämölle. Hän istui kivellä näyttämöllä
ja kiroili.

— Missä se p—le viipyy sen aurinkonsa
kanssa. Miksi ei se s—na jo anna sen päivänsä
paistaa.

Mutta mitään paistetta ei tullut, vaikka
Ida Aalberg kovasti vakuutti sen näkevänsä.
Hän oikoi käsiään olematonta aurinkoa
kohden ja puhui sen kauneudesta, ja Kallio
kiroili. Kiroili niin, että yleisökin sen kuuli.

— Eikö se roisto jo saa sitä aurinkoansa
valmiiksi. Eikö se riivattu tiedä, mikä tässä
on kysymyksessä.

Illan onnettomuudet eivät rajoittuneet
tähän. Tapahtui toinen. Näytelmässä esiintyvien
kyläntyttöjen joukossa oli myöskin
teatterin ruotsia puhuva puvustonhoitajatar.
Kun hän oli jokseenkin kuuro, olivat
toiset tyttöjen esittäjät sopineet siitä, että
kun hänen sanottavansa tuli, he nykäisevät
häntä kylkeen.

Hänen repliikkinsä ”iski”, niinkuin teatterikielellä
sanotaan, ja vierustoveri nykäisi
häntä, jolloin puvustonhoitajatar rauhallisesti
vastasi:

— Ja, ja, nog vet jag.

Mutta hän ei sittenkään sanonut sanottavaansa.

Uusi nykäys kummaltakin puolen, ja taas
puvustonhoitajatar vakuutti ruotsiksi, että
kyllä hän tietää.

Toiminta oli pysähtynyt, ja auttaakseen
sitä eteenpäin Liisan äidin esittäjä lausui
lauseen, joka hänen suustaan kuului jokseenkin
merkilliseltä:

— Se on Ahtiniitty, jossa me yhdessä lapsina
olemme kieriskelleet.

Yleisö ei joutunut ajattelemaan, että äiti
ei mitenkään ollut voinut lapsena yhdessä
tyttärensä kanssa niityllä kieriskellä, sillä
samassa alkoi Mannilan kiroiluilla toivottama
aurinko paistaa. Mutta aivan päinvastaiselta
puolelta, kuin missä Ida Aalberg
oli vakuuttanut sen näkevänsä.

V. 1897 näyteltiin vanhassa Arkadia
teatterissa ensi kerta Schillerin murhenäytelmä
”Don Carlos”, jossa pääosassa esiintyi
Knut Veckman, Posan markiisina Axel
Ahlberg ja kuningas Filipinä Benjamin Leino.
Näytelmää esitettiin toinen kerta. Knut
Veckman oli saanut huonot arvostelut ja
oli senvuoksi hermostuneella tuulella. Näytäntö
oli alkanut kello 7 illalla. Oli jo melkein
puoliyö, ja yleisö torkkui katsomossa.
Ristikon takaa oli vahtisotilas ampunut
Posan, ja Knut Veckman oli kuljettanut
kuolevan ystävänsä eräälle leposohvalle makaamaan.
Laskeutuen itse polvilleen sohvan
taakse hän lausui haikeita sanoja.

Silloin hän kuulee, kuinka kuollut, liikuttaen
mahdollisimman vähän huuliaan, kuiskaa
hänelle:

— Knut, Knut, peitä minut, minua niin
kovin yskittää.

Mutta Knut Veckman ei joutunut ajattelemaan
kuolleen ystävänsä vaivoja, vaan
jatkoi haikeita valituksiaan. Hänen toinen
kätensä oli Axel Ahlbergin pään päällä, toinen
hänen vatsallaan, ja siinä hänen sormensa
hermostuneesti ”pelasivat klaveeria”.

Synkkänä, mustaan samettipukuun puettuna
saapui Benjamin Leino mustapukuisten
hoviherrojensa seurassa näyttämölle.
Knut Veckman lausui pitkän repliikin, joka
loppui sanoilla:

— Tässä mun maani ovat.

Äänettömyys. Benjamin Leino katselee
ympärilleen ja sanoo kumealla äänellä:

— On kaikki vaiti, ei kukaan vastaa.

Mutta silloin tuli vastaus. Kuollut ei enää
voinut kestää tuskiaan, ei jaksanut enää hillitä
itseään, vaan voimakkaasti hän samalla
kertaa sekä yskäisi että aivasti.

Siihen asti torkkunut yleisö heräsi horrostilastaan
ja purskahti hillittömään nauruun.
Katsomossa vallitsi hilpeä mieliala,
jota jatkui näytelmän loppuun asti.

Syksyllä  1875 näyteltiin Nummisuutarit
ensi kerta. Näytelmässä on paljon henkilöitä
ja teatterin henkilökunta oli pieni,
joten miesosissakin, niinkuin Iivarina, oli
nainen. Pienimpiin tehtäviin valittiin kaikenlaisia
apuhenkilöitä. Niinpä joutui teatterin
ruotsia puhuva puvustonhoitajatar
siksi piiaksi, joka Karrin häissä tulee sanomaan:

— Kokki tahtoo ruuan pöytään.

Näytännön valmistuksissa hänellä oli ollut
niin paljo työtä ja hommaa, että hän ei harjoituksissa
ollut joutunut tätä lausetta sanomaan.
Kun ilta tuli, laittoi hän itsellensä
hyvin erikoisen puvun, joka enemmän muistutti
tyrolilaista kansallispukua kuin suomalaista.
Ja sitten tuli hänen vuoronsa astua
näyttämölle sanomaan sanottavansa.

Sipsuttaen hän juoksi aivan etualalle,
niiasi kauniisti tyrolilaisessa, ylenmäärin
pyntätyssä puvussaan ja sanoi mahdollisimman
suloisella äänellä:

— Kukko tahtto ruokka.

V. 1897 oli esitetty Helsingissä Grillparzerin
murhenäytelmä Sappho, ja teatteri läksi
vierailumatkalle, poiketen muun muassa
Kuopioon.

Ensimäinen näytös oli loppumaisillaan.
Keskellä kaunista kreikkalaista maisemaa
oli Sapphon esittäjä Maiju Rängman Afroditen
alttarin edessä polvillaan, lyyransa
säestyksellä lausuen ylistyssanoja jumalattarelle.
Yleisö kuunteli hartaana ja tunnelma
oli suuri ja sitä lisäsi sähkövalaistus,
jota silloin ensi kertaa Kuopion näyttämöllä
käytettiin.

Silloin ilmestyi aivan yhtäkkiä taustalla
olevan Välimeren rannalle kuopiolainen vaaleatukkainen
ja punaposkinen piika, joka
kädessään korkealla kantoi tarjotinta totikojeineen.
Hän kahlasi Välimeren rantaa
pitkin toiselle puolelle ja huudahti sinne tultuaan
voitonriemuisena:

— Niin sitä vain mentiin!

Kun teatteri alkuaikoinaan antoi näytäntöjään
Hämeenlinnassa, käski Vilho vainaja,
joka silloin toimi ohjaajana, muuatta
teatterihuoneella olevaa työmiestä hakemaan
”affishöörskaa”, tuota kaikkien teatteriseurojen
tärkeätä apulaista, jonka tehtävänä
on hankkia näyttämöllä tarvittavat
pikkuesineet sekä kuljettaa kaupungille näytäntöjen
ohjelma.

Eipä aikaakaan, niin juuri silloin kuin
koko teatterin henkilökunta on teatterihuoneella
koolla, ilmestyy sinne kunnianarvoisa
lihavahko rouvasihminen, kantaen kädessään
pientä laukkua. Aivan hengästyneenä
kovasta juoksusta hän luo tutkivan katseen
ympärilleen ja kysyy:

— Kuka se on joka tarvitsee, onko kovakin
kiire?

Työmies oli vieraskielisissä sanoissa hiukan
erehtynyt ja kutsuttanut teatterille sen
henkilön, jota kaupungin perheissä usein
tarvittiin apulaisena, mutta aivan toisissa
tarkoituksissa kuin teatterissa.

V. 1902 esitettiin vanhassa Arkadia teatterissa
Sardoun murhenäytelmä ”Theodora”,
jossa Ida Aalberg esitti pääosaa ja Axel Ahlberg
Andreasta.

Näytelmä oli jo loppumaisillaan. Andreas
makasi kovalla rahilla myrkytettynä,
kirottuaan ennen kuolemaansa rakastajatartaan.
Theodora näkee pyövelin saapuvan,
tietää viimeisen hetkensä tulleen, mutta
tahtoo kuolla rakastettunsa viereen. Sen
vuoksi Ida Aalberg pyytää pitkää, laihaa
statistia, joka yksityiselämässään oli keisarillisen
palatsin vahtimestari, rumuudestaan
ja iloisuudestaan kuuluisa Järnvall vainaja,
hiukan odottamaan, aukaisee punaisen tukkansa,
käärii sen päälaelleen ja aikoo istua
rakastettunsa viereen. Mutta Ida Aalberg
laskeekin tämän liikkeen hiukan väärin ja,
katsomatta taakseen Andreasta lähestyessään,
hän täydellä voimalla pudottaa itsensä
istumaan keskelle kuolleen vatsaa.

Tavallisten ruumiillisten sääntöjen vaikutuksesta
nousivat silloin vainajan kädet ja
jalat korkealle ilmaan.

Lähde: Helsingin Kaiku no 49–50, 1.12.1911, s. 556–558

Jalmari Finne
Helsingin Kaiku
1911
Asiatekstit