Tuiskusäällä


I 

 Oli ilta. Illan sen muistan niin
 kuin eilen se ollut oisi.
 On niinkuin vieläkin aatelmiin
 sen muistelu lämpöä loisi.

 Niin istuin yksin ma huoneessain,
 koin uurtaa aattehen työtä. –
 Mut ulkona myrsky se mylvi vain
 ja juhlahan kutsui yötä.

 Tuul’ ulvoi, puistaisi ikkunaa,
 sävel vihurin korvihin tunki,
 toi lauluja, taistoja tullessaan,
 toi tuiskuja rintahan munki. – –

 Kesäpäivinä täältä mä myöskin näin
 yli nurmien, vainioiden,
 maamiehiä pellolla työssään näin
 ja kaukaa viemärit soiden.

 Ja lauluja iltasin laatiessain
 yli peltojen katseeni nousi,
 yli miehien pellolla puurtavain
 ja pilvien laineita sousi.

 Nuo lauluni aiheet silloin hain
 mä auterepilvien päältä.
 Ideaalini, sointuni taivaalta sain,
 en noit’ edes etsinyt täältä. – –

 Lyö viimat vinkuen ikkunaan,
 ja kuuset ikkunan alla
 ne huojuivat sekä huojuissaan
 niin lauleli huokaamalla.

 Niin kolkolta tuntui sielussain,
 kun tuprua tuulten kuulin –
 oli kuin ois työtäni, aatteitain
 vain ilkkunut ulvova tuuli:

 Mit’ yksin istut ja tuumailet
 sinä ullakkokammiossa?
 On tyhjiä ullakko-aattehet,
 ei kestä ne taistelossa!

 Tuo vihurin viuhu ja kaameus yön
 sai mieleni myrskyisäksi;
 pois syrjään työnsin ma aattehen työn
 ja vintiltä alas ma läksin.

 Ma pirttihin astuin. Vastaani sai
 kodin rakkahan armas lämmin...
 Oli kuin sydän alkanut rinnassain
 ois sykkiä täytelämmin.

 Siell’ äiti ja siskot kehräsi vaan,
 isä ehtootöitähän vuoli,
 ja pikkuveikolla orhistaan
 oli sentään suurin huoli.

 Luin heille mä myöskin laulujain:
 vesi silmissä äitini kuuli,
 käsi poskella siskoni istui vain
 ja värisi taaton huuli.

 Olin soittanut kauan jo kanneltain
 väen tungossa tuoll’ elontiellä
 mut vastakaikua soittoni vain
 ei löytänyt rinnoiss’ siellä.

 Vast’ täälläpä lauluni leinot nyt
 ne syömestä syömehen soivat:
 isä, äiti myös oli kärsinyt,
 siks arvata huoleni voivat.

 Kun vihdoin nousin ma lähteeksein,
 niin äiti ja taattovainaa
 ne ääneti, hiljaa käy kätehein –
 sen hetken mä muistan aina.

 Sain sieltä mä tarmoa tunteihin
 ja pohjaa ihanteille
 ja paljon, paljon muutakin,
 min kohta ma kerron teille.

II 

 Kun ukkospilvihin kaakko kaartuu,
 kun idän ilmalta salamoi,
 kun vaara uhkavi Suomenmaata
 ja ajan aalloilla myrsky soi,

 niin silloin Suomeni sorja kansa
 se taasen yhdeksi yhdistyy
 ja käypi äärehen kodin lieden –
 pois siitä riita ja kaunan kyy!

 Voi, eikö kolkolta ullakoissa,
 te oppineet, ala tuntumaan,
 kun myrsky huonetta huojuttaapi
 ja tuulet kattoa tuivertaa?

 Siis heitä ullakko hetkeks aikaa
 ja alas astuos, tiedemies,
 käy kansan keskehen, kirjaniekka –
 niin lämmin, lämmin on kansan lies!

 Myös taide, jälkiä tieteen seuraa
 ja astu aatelilinnoistas
 ja heitä helmet ja päärlyt päältäs,
 lähemmä käykösi kansoas!

 Ja soittoniekat ja laulumiehet:
 pois vieraat aariat, harput nuo!
 Meill’ onhan Väinämön kannel vanha,
 miks ette, veljet, sen soida suo?

 Ja hienot herrat ja hennot naiset,
 ylhäiset, kalpeakasvoiset,
 myös teille täällä on jotain – täällä
 nuortuupi tuntehet, toivehet.

 Siis yhteen joukkohon joutukaamme!
 Kai kaikki koossa jo täällä lie? –
 Sa nuori vartio nuoren Suomen,
 käy eellä muiden ja rasti tie!

III 

 Näin aina yhteisvoimin me turmat torjutaan
 ja taasen noustaan jälleen, jos joskus horjutaan,
 kuin korven tuores kuusi tullessa tuulissaan
 se taipuu, mutta kohta taas pystyss’ on sen pää.

 Siis puske, pohjatuuli, ja kaakko karjukoon,
 ja vaikka hornanhenget se toisi taisteloon,
 niin rinta vasten rintaa tää kansa painaltuu,
 lämmittää toinen toistaan ja syömet sulautuu.

 Kun taukoo sitten tuuli ja lauhtuu ilma vaan,
 niin sulin syömin kansa saa työhön uutteraan.
 Jos yöllä talven tuisku tiet umpeen meillä loi,
 niin aamuvoimin kansa ne auki lapioi.