Satuja Si-Si-Dusista


Kastehelmi. 

 Si-Si-Dus,
 kaunein keiju kuun alla,
 löysi takkiaisen lehdeltä kastehelmen,
 suunnattoman suuren.
 Hän vieritti sitä
 ja katseli nauraen
 ylen soman persoonansa
 hullunkurista kuvaa.
 Vihdoin upotti hän päänsä siihen
 ja näki ihmeellisen maailman
 kasteen peittämillä silmillänsä.

Tanssiaiset. 

 Kuu oli lainannut kultaisen kiekkonsa
 tanssilattiaksi Viisaan Kiven luo.
 Siellä olivat kaikki,
 kukaan ei jäänyt kutsumatta.
 Si-Si-Dus antoi jokaiselle
 kallisarvoisen puvun.

 Si-Si-Dusin hunajakakut olivat kaikki yhtä hyvät.
 Kuitenkin monet itkivät,
 monella oli pilkallinen hymy,
 onnellisia olivat vain lapset.
 Si-Si-Dus rummutti suruissansa
 kengällänsä kuun kiekkoa.

Mustat miehet. 

 Pienet mustat miehet
 tulivat uhkaavina Si-Si-Dusin luo:
 – Sinä et kumarra miekkaa,
 sinun tanssiaisissasi käyvät kaikki,
 sinun valtakunnallasi ei ole rajaa.
 Me olemme päättäneet
 kaataa taikinakaukalon ylitsesi
 ja istua vahvasti sen päälle.

 Si-Si-Dus pyysi hämmästyneenä
 oravaa tulkitsemaan hänelle
 tämän muukalaisten puheen.

Sekasorto. 

 Kukaan ei tiennyt,
 mistä tämä sekasorto tuli:
 ilkeät ampiaiset risteilivät joukoissa
 kauhea keihäs ojossa,
 sittiäiset pörräsivät
 ja poukahtelivat vasten puita,
 mutta sepät marssivat tuhatlukuisina
 ja paukuttelivat niskojansa.
 Kukat pynstelivät varsissansa,
 ne tahtoivat lentää kauas,
 mutta kaatuivat paikoillensa.

 Si-Si-Dus oli onneton
 kauniin maansa tähden
 ja hän pyysi taivaalta pienen pilven
 pyyhkiäksensä kyyneleitä ja verta.

Laulu. 

 Si-Si-Dus katseli ihmistä
 ja sääli häntä.
 Työtä ja unta ja harmaita ajatuksia,
 sitä oli ihmisen elämä.
 Ja Si-Si-Dus meni ihmisen luo
 ja lauloi hänelle pienen laulun,
 laulun metsästä ja valosta ja vapaudesta.

 Ja ihminen kuunteli
 ja heikko valo tunkeutui
 hänen pimeään sydämeensä.
 Mutta illalla oli Si-Si-Dusin nälkä.
 Kun ihminen sen huomasi,
 meni hän kiireisesti askareihinsa.

Uni. 

 Si-Si-Dusin uupumus oli ääretön.
 Kauneus oli kuollut,
 ilma oli vihan huurua täynnä.
 Si-Si-Dus meni meren rannalle
 ja viittoili väsyneellä kädellänsä.
 Unen laiva vei hänet kauas.
 Si-Si-Dus nukkui tuhat vuotta.
 Herätessänsä näki hän auringon
 huuhtovan kasvojansa aamuisessa metsässä.
 – Si-Si-Dus, sanoi aurinko, nyt laula!
 Maassa ei ole ainoatakaan rajaa,
 kaikkialla kulkee vapaa veljemme! –
 Si-Si-Dus nousi kukkivan puun oksalle,
 ja kaikki puut katsoivat häneen.
 Si-Si-Dus ponnahti taivaan sineen,
 sieltä soi hänen helmeilevä laulunsa
 yli kirkastuvan maan.