Onnen virsi
Missä mieheen yhtyy miesi,
 iskee kuokka toisen tahtiin,
 usvat haipua jo tiesi,
 uskoo korpi pellon mahtiin.
 Aukee siinä rämeet, nevat,
 virtaa vilu routavesi,
 sarat suorat suurenevat,
 missä ennen kuovi pesi.

 Avartuvat aavemmiksi
 peltotilkut taloin takaa,
 suoristuvat suoremmiksi
 miesten selät, katse vakaa
 saa myös siinnon korkeamman,
 mieli miettimähän herää,
 kuinka kautta Suomen rannan
 pellon miehet voimaa kerää.

 Kuinka uusin soinnuin soivat
 laiduntiellä karjan kellot,
 metsät armaat huminoivat,
 kussa päättyy talon pellot.
 Mutta suloisin on soitto
 kultatähkäin peltotiellä,
 se on miehen työstä voitto,
 apuaan ei Luoja kiellä.

 Onnen kultakannel helää
 oman poven onkaloissa,
 sielu hetket heljät elää,
 sieltäkin on routa poissa.
 Siunaus kuin valkosiipi
 kaartuu kodin katon yllä,
 kateen peikko kauas hiipi,
 hyvyys saapuu hymyilyllä.

 Povet sykkii, suonet takoo,
 käsi veljen kättä tapaa,
 pellon vilja varttuu, sakoo,
 vapaammaks’ saa miesi vapaa,
 valkohuivit häilähtävät
 kotipihan polkutiellä,
 suvivirret helkähtävät
 ortten omain alla siellä.

 Avartuvat akkunatkin
 päivän säteen sisään loistaa,
 kuontuu kukat kuihtuvatkin
 kansa onnen-virttä toistaa:
 puhtaat silloin ihmismielet
 etsii elon-myrskyn suojaa,
 sunnuntaiset sulaa kielet
 kiittämähän suurta Luojaa.