Mihin kelpaa työmies?
Teki mieleni minunkin
 Vähän runolle ruveta,
 Kynätyohön työnnätellä,
 Vaikk’ on kankia käteni,
 Jäsenet on jäykät mulla,
 Etten kilvan kirjuriksi
 Taida sanan takojaksi
 Kyvetä tällä kynällä,
 Pienosella pistimellä
 Johon ei sormet somasti
 Suju, jäykät jäseneni,
 Kun on kaikki kangistunut,
 Rutistunut ruunun töissä.

 Tuosta nyt sanon sanasen
 Laulan tässä pienen laulun,
 Mihin kelpaa kehnompikin
 Väki vähäkin varanen?

 Työmies pellot perkkoaapi,
 Työmies korvet kolkot saapi
 Viljaviksi vainioiksi,
 Heliöiksi heinämaiksi,
 Joista vilja viitakkeilla
 Elo siro sirppilöillä
 Leikatahan, laitetahan
 Ihmisille runsas riista.
 Siitä saapi sinatyörit,
 Siitä kuulut kuvernyörit,
 Siitä kaikki kauppamiehet,
 Kaikki herrat Helsingissä
 Leivän eteensä leviän,
 Vehnän vierahan sivulle.

 Työmies kaikki kauneudet,
 Mukavuudet muodostaapi.
 Työmies palatsit paneepi
 Suomen sitkeestä savesta
 Kraniitista rakentaapi
 Avaroiksi asunnoiksi
 Kauneheiksi kamariloiksi
 Arvojen asuinmajoiksi.

 Työmies kirkotkin kiviset
 Herran temppelit tekeepi,
 Joihin saamme sunnuntaisin
 Kokoontua kuulemahan
 Kaikki kansa veljeksinä
 Oppia oikean Isämme.

 Työmies laivat laitteleepi
 Kulkukonehet kokoopi,
 Rakentavi rautatietkin
 Joille vaunut varustettu,
 Höyryhevot valjastettu,
 Jotka virstat vinheästi
 Kiidättääpi kilometrit,
 Ettei tarvis taipalilla
 Viikkokausia virua.
 Jospa käännät katsehesi,
 Luot’ sä silmäsi sivuhun,
 Niin on aina avonaissa
 Edessäsi esineitä,
 Jotka johtaapi jalosti,
 Muutamia muistohosi,
 Ett’ on tarvittu todella
 Toverimme tointa siinä.

 Tuoli’ on jylhä, jyrkkä rinta,
 Korkea kova kalliokin.
 Joka on seissut satoja
 Tuhansia tainnut olla
 Aivan maaliman alusta,
 Luojan luomisen jäleltä.
 Sinne astuu aamusilla
 Miehet miettien menevät
 Teräskangit kainalossa,
 Poljat pantuna olalle.
 Kohta kuuluupi kumea
 Jyry jylhän vuoren alta.
 Kaatuu osa kalliota,
 Vavahtaapi vahva vuori.

 Työmies kaikki kalliotkin,
 Sujuttaapi suuret vuoret,
 Luonnon aineiden avulla;
 Kivenlouhot lonkarehet
 Sitte pilkkoo pienemmiksi
 Mukaviksi muodostaapi
 Aivan kaikki kantikkaiksi
 Miesten mahtimoukareilla
 Tekeepi teräskaluilla.

 Työmies on kovista koottu,
 Jäntevistä jäntereistä,
 Ruumis vahvaksi varattu
 Kestämähän kehnot leikit,
 Vilut, varit vaaralliset
 Tapaturmat, taudinvaarat,
 Iskut ikeän isännän.
 Lienenkö liikoja sanonut,
 Paljon tuosta pakinoinut
 Väen vähäsen edestä,
 Omen arvon ansiosta?
 Koska vielä viisahammat,
 Vieraskieliset kinaavat,
 Laskettavat latturia,
 Ett’ on aikasta anoa,
 Vielä varsin vaarallista
 Ääniasteikon alalla
 Tasa arvosta puhella,
 Koska kansa kapalossa
 Viel’ on vailla valistusta,
 Älyn puutteessa pahassa.

 Sanon vieläkin sanasen,
 Puhun tässä puolestani
 Väen vähäsen edestä,
 Kansakunnan kunniasta,
 Ett’ on sillä silmät päässä,
 Tuntosarvet tunnolliset,
 Sydän sykkivä sisällä,
 Vaikk’ei onni opetusta,
 Varat viisautta jakanut:

 Tuolla tuiskussa tulevi,
 Pyryn pakkasen seassa
 Armotonna astuksiipi
 Joukko joutavan näkönen,
 Mitättömin mielestäsi,
 Aivan arvoton sinusta.
 Isä itse vetämässä,
 Lapset kelkkahan ladottu,
 Pienokaiset pistettynä.
 Siitä on äiti älykäs
 Huolen hyvästi pitänyt
 Ettei tuisku turmelisi
 Eikä pakkanen pahasti
 Pistelisi pienosia
 Hellimpiä helmiänsä.

 Mikä joukon johti tuonne,
 Mikä käski kävelyhyn
 Pahimpahan pakkasehen,
 Ilman ilkeän sekahan?
 Mies on vahva vartaloisen,
 Jäntevä on jäseniltä,
 Joka joukkoa vetääpi
 Taluttaapi taipaleella.
 Miks’ ei vaunussa vaella
 Kule kyllä-kyytilöillä
 Jois ei pakkanen panisi
 Turmelisi tuisku heitä?
 Eipä riittänyt rahoja,
 Piisannut ei pienet palkat
 Ne kuin tarkoin tarvittihin
 Elinkeinoihin kerätä.
 Mitäs huolin huokaella,
 Mitäs vaivanen valitan,
 Lauleskelen köyhän lapsi?
 Kun on astunut aseihin
 Moni meidän puolestamme,
 Joilla kieli, sekä mieli
 Kaikki kansamme hyväksi.

Lähde: Työmies 15.2.1896.

Anonyymi
Runot
Työmies
1896