Fritiofin satu: 13. Balderinrovio
Yösydänaurinko verissään
 lekkui vuorilta tuolta;
 ei ollut yö, ei päiväkään,
 piti kummankin keskipuolta.

 Balderinrovio, kuva sen,
 loimusi arinaltaan.
 Liekki kun hiipuu sammuen,
 taas käy Hööder jo valtaan.

 Tulta templissä pappein näät
 syöttävän kekäleillä;
 kalvaat vanhukset, harmaapäät,
 piikivet veitsinä heillä.

 Kuningas kruunattu askaroi
 alttarin eessä palvoin.
 Kuule! lehdossa aseet soi,
 yöllä kalskivat kalvoin.

 ”Björn, sa ovea hoida vaan,
 kiinni on kaikki hurskaat.
 Ulos tai sisään ken aikookaan,
 pääkallon hältä murskaat!”

 Kalpeni kuningas, ääni tuo
 syystäkin hälle on kauhu.
 Fritiof tuimana astui luo,
 puhui kuin myrskyn pauhu:

 ”Veron toin, jota noutamaan
 retkeilin lännenveessä;
 saat sen! Sitten me taistellaan
 tässä Balderin eessä.

 ”Kilvet pois, povi paljaaks vaan,
 nuhteeton taisto on moinen.
 Ensi isku on kuninkaan,
 muista, mun se on toinen.

 ”Oveen vilkaiset, – turha työs;
 luotani repo ei luista.
 Muista Framnäs, ja sisko myös
 kultakutrinen muista.” –

 Urhon arvolla haasti näin,
 kukkaron vyöstä kiskas;
 kuningasta jo rohkein päin
 otsaa vasten sen viskas.

 Veri suusta purskahtaa,
 silmä mustiin haipuu:
 tainnoksiin jo alttarin taa
 Aasa-kuningas vaipuu.

 ”Etkö kultaas siedäkään?
 Maassa ei tuollaista toista!
 Angurvaadel ei hävyltään
 raukkaa kaatais moista.

 ”Hiljaa, papit, ja veitset pois,
 myrrysmiehet hurjat!
 Miekkani henkenne ottaa vois,
 verta se janoo, kurjat!

 ”Balder, niin älä harmissas
 minuun karsasta arkaan!
 Renkaan tuolla ranteellas
 luulisin saaliiks varkaan.

 ”Sulle tiettävästi ei
 Vaulund tehnyt tuota.
 Impi itki, ja rosvo vei.
 Pois nämä rienat! Vuota!” –

 Uljaasti kiskoi, mut kiinni on vaan
 rengas ja ranne kuin loihtuin:
 kun se heltisi, kasvoillaan
 Balder on liekissä roihtuin.

 Kuule räiskettä! lieskan pää
 nuolee parsien selkää.
 Valjuna Björn luo portin jää,
 Fritiof häpee ja pelkää.

 ”Aukaise! ihmisten päästä suo,
 heitä vartiopaikka!
 Templi palaa, vettä tuo,
 meri täydeltä vaikka!” –

 Rannasta saakka templin taa
 kätten ketju jo johtaa,
 laine miehestä mieheen saa,
 sähisten käryjä kohtaa.

 Fritiof, kuin ukkonen pilvestään,
 palkilta vettä valaa,
 valtijakäskyjä jakaa hän,
 tyynnä, miss’ orret palaa.

 Turhaan! maasta kattohon
 kaikki on tuprua, tulta,
 hopealaatat sulana on,
 hiekkaan tippuvi kulta.

 Kaikki mennyttä! Räystäällen
 helttakukko jo hiipi,
 harjalle istui kiekuen,
 liehui irralla siipi.

 Aamutuulahdus leyhähtää,
 säkenet sinkuu taivoon.
 Kuiva on lehto ja poutasää,
 liekit yltyvät raivoon.

 Oksalta oksalle rientää nuo,
 vielä on tehtävä tuima.
 Hei! miten julmaa loistoa luo
 Balderinrovio huima!

 Kuule, jo ryskää huolainpuu,
 kas, miten latvat liehuu!
 Ihmisvoima lannistuu,
 Muspelin poiat kun riehuu!

 Laidasta laitaan Balderhaan,
 liekkimeri jo läikkyy.
 Päivä nousi, mut salmet vaan
 hornanhehkusta väikkyy.

 Tuhkaks templi ja lehto näin
 tehty on yhteen työhön;
 Fritiof poistuu allapäin,
 itkevi aamuyöhön.

sv:Balders bål