Meikäläisille Runoniekoille
Somastipa muinen Väinämöinen soitti;
 Ei ollut kuka hänen lauluissa voitti.

 Ensin hän uros oli Suomalainen.
 Kanteletta sormilla soittavainen.

 Aik’ oli kultainen laululla silloin,
 Väinämöisen iloitessa soitolla illoin.

 Kalevalan- kirjat ja Kantetetar- laulut
 Aijoista niist’ ovat näytin- taulut.

 Taulut ovat hivunehet himmiöiksi,
 Näyttävät niinäkin mainio- töiksi.

 Miks emme taida nykyhiset poijat
 Laulella niinkuin Väinölän voijat?

 Väinölässä Suomell’ oli armokin suuri;
 Nyt sitä pilkkana pidetähän juuri.

 Isä istu Väinölässä poikansa kanssa,
 Suomeksi sovitellen mielalojansa.

 Meillä nyt ukot sen jo metelitä suovat,
 Lapset ne vieraita virsiä luovat.

 Sorrettuna ei soi suomen- kieli
 Niinkuin tahtoisi runoniekan mieli.

 Joska vielä tulisivat aijat toiset
 Suomelle suurelle entisien moiset!

 Jos vielä ylhäiset alhaisten kanssa,
 Suusta suuhun puhuisivat suomeansa!

 Silloin me laihat nyt laulajat raukat
 Suomelta saisimme kätten paukat.

 Toivossa siksipä toisillemme
 Soittelemme Kanteletta sorminemme.

–sk.–

Lähde: Maamiehen Ystävä 7.12.1844.

Frans Jakob Chydenius
Runot
Maamiehen Ystävä
1844