Vanha Karjala


I. 

 Sit’ entis orjuutta muistaa
 niin harva vaan,
 kun onnensa polkuja luistaa
 hän päivän paisteessaan.

 Sit’ entis orjuutta tietää
 niin harva vaan,
 sen tuhoista kertoa sietää
 kuin murti se uhrejaan.

 Se entis orjuus se kaasi
 niin monen pois,
 sen helmassa Karjala raasi
 ilon rinnasta ijäksi pois.

 Se entis orjuus ol’ varmaan
 ohdake ties,
 mi särki sydämen armaan
 ja kylmeni kodin lies.

 Sit’ entis orjuutta muistaa
 niin harva vaan,
 kun onnensa polkuja luistaa
 hän päivän paisteessaan.

 Sit’ entis orjuutta teille
 mä kerron nyt,
 sen kautta on eloomme meille
 surun valkea syttynyt.

 Sit’ vaarini kertoi illoin
 kun laps’ olin vaan,
 se sieluuni vaipui silloin
 ei unhoitu milloinkaan.

II. 

 Pieni mökki luona korven,
 jossa viljaa
 halla voitti,
 jonne hiljaa
 ääni soitti
 hovin kuulun käsky torven.

 Mökissänsä siinä eli
 leski parka,
 lapsens’ kanssa
 aina arka
 vuoroillansa
 päivät pitkät askarteli.

 Äsken kuoli hältä miesi,
 lapsi puolen
 vuotta täytti,
 aina huolen
 aika näytti,
 puutteen, nälän tarkoin tiesi.

 Sisään äkin vihoin äyhkää
 vouti herran,
 ruoska paukkaa,
 jok’ ei kerran
 sääli raukkaa,
 jolle käskyjänsä räyhkää.

 ”Kuules leski, lepos heitä,
 ei sun sovi
 lastas laatii,
 sua hovi
 työhön vaatii,
 laiskan virkas heti heitä!”

 ”Työllä äsken maksoin veron,
 nyt ei ruokaa,
 lapsi tuossa
 nälin huokaa,
 oon kuin suossa,
 toivon lisätöistä eron.

 Suokaa hyvä vouti herran,
 olla vapaa,
 sortumasta
 tällä tapaa
 suojaan lasta,
 pyydän vaan mä tämän verran.”

 ”Tässä sulle armo paukkaa,
 tässä laki
 sulle läiskää,
 laiskanakin
 osaat räiskää
 avun huutoasi raukkaa!”

 Parkuu äiti, vouti ilkkuu,
 hetken aikaa
 lyönnit vinkuu,
 parku raikaa,
 siima sinkuu,
 pahoin voudin silmät vilkkuu.

 Hiuksiin rääkättyä tarttuu,
 hoviin raastaa,
 porsas kieltä
 hälle haastaa
 aina tieltä,
 äidin ruumis mustelmihin karttuu.

 Koppiin tummaan hänet heittää,
 potkii kurjaa,
 äiti itkee
 päivää nurjaa,
 riemut kitkee,
 toivotonna kasvot peittää.

 Koiran penikoita pihaan
 tuodaan heti,
 vouti naisen
 kopist’ veti,
 kalvakkaisen,
 tuoden siihen herran vihaan.

 ”Imettäös äiti noita”,
 herra ilkkuu,
 – kauhuissansa
 äiti vilkkuu
 polkijaansa.
 ”Käyös työhön, koita, koita!”

 Penikoita äidin rintaan
 nosti vouti,
 rouvansakin
 herra nouti
 naurusihin,
 nauruansa väki nauroi iloisintaan.

 Äiti itkee tuskissansa,
 pennut puree
 äidin rintaa,
 kuka suree
 orjan hintaa,
 viimein uinuu kauhussansa.

 Verisenä äiti viedään
 poies tästä,
 kotihinsa
 kärsimästä,
 haavoihinsa
 – sinne kuolleen hänen tietään.

III. 

 Sit’ vaarini kertoi illoin
 kun laps’ olin vaan,
 hän kyynelekosket silloin
 sai vuolaina vuotamaan.

 Hän ain’ sitä kertoi illoin
 sit’ entisorjuutta vaan,
 sen arvet, saakohan milloin
 mä rinnasta poistumaan –?