Kassandralle
Käy katsomaan, oi armahainen,
 kuin iho ruusun purppurainen,
 mi puhkes noususs’ auringon,
 on kalvennut, kun tuli ilta,
 ja kuin sen hameen laskoksilta
 jo raikas loisto poissa on.

 Sa katso, armas, mikä saikaan
 tään ainokaisen päivän aikaan
 sen hurman katoamaan, oi!
 Työ Luonnon murheelliseks saa mun,
 vain iltaan saakka nousust’ aamun
 se kukan moisen elää soi.

 Siis minua sa, armas, usko:
 kun kestää ikäs aamurusko
 ja nuorurutesi kukoistaa,
 sa poimi, poimi – lailla ruusun
 myös vuotten mennen lakastuu sun
 suloinen muotos, mullaks saa.

Kaarlo Sarkia
Pierre de Ronsard
Runot