Aamulaulu (Fröding)


I. 

 Näin unessa kerran
 ma Aarian maan,
 näin Auringon-Herran
 ma hehkuaan,
 elonlahjojaan käsin tuhlailevin
 jakavan yli seudun, mi sittemmin
 katos suitsuviin kuiluihin.

 Ma heelmäpuulehtoja rannoilla näin
 vesireittien valtavain, kimmeltäväin,
 näin viinitarhoja, kirsikkoja
 liki virtaa, mi vierivi laaksossa,
 näin vehnän villinä kantavan viljaa
 sydänmaalla, mi yksin uinuvi hiljaa,
 humalan näin kiertävän, luikertavan
 läpi korpien hongasta honkahan.

 Ja viljavat aumat
 on vierillä veen,
 siell’ laitumill’ laumat
 käy paimenineen,
 alas ehtoisin kaste kun pisaroi,
 vajan viereen vaimot ja neidot toi
 pytyt, joita vartoo maito ja voi.

 Mies voimakas, nainen hento on,
 ja nuoriso notkea karkelohon,
 väki alaston, ylpeä taipuakseen,
 ylen puhdas pukujen porttouteen,
 mut tyttöjen joukossa joskus jos kohtaa
 monikirjavan vaatteen, mi lanteilla hohtaa,
 se siihen on joutunut tehdäkseen
 tytön armaammaksi vain armaalleen.

 Joen vuolahan pauhu
 ei kuulu, ei näy,
 miss’ ilmoihin sauhu
 lähitöllien käy,
 siell’ leikkiä lyö kera pienimpäin
 hymyhuulisten, itkeväin, lyllertäväin,
 suku harmentunut, iäkkäin.

 Mut huipulla kukkulain kimmeltäväin
 koti kuninkaan nousevi päivää päin,
 ylt’ympäri kuilut miss’ syöksyvät,
 sydänkesällä kansan on käräjät,
 ja kuningas lausuvi tuomioita,
 hän auringon kanssa aattelee noita,
 jumaltiedot hän tietää auringon,
 mitä syntynyt, syntyy ja syntyvä on.

II. 

 Käy metsässä nuori ja vapaa mies,
 ei painostanut ole häntä ies,
 hänen verensä kiihkeenä hyrskyää, palaa,
 hänen uhkansa taistoa halaa,
 ja kaikki hän taitaa ja kaiken hän ties.
 Hän väikkeessä veitsen ja peitsen
 parahimmankin taistajan suistaa,
 ja kisoissa suudella muistaa
 tytöt sorjimmat, uhmaillen
 vihan vimmaa sulhasien.

 Hänen riemuisen käyntinsä unessa näin,
 miten kaikki, kun astui hän eteenpäin,
 oli ryhtiä uljuuden,
 hymy kumma huulilla kertoa ties,
 ett’ oli hän mies
 jumalsyntyinen,
 lähin, lemmikki jumalien.

 Hän riemuiten kulkevi eellehen
 povess’ synkkien metsien,
 matajalle pienelle hän hymyää,
 mi polulta pois hypähtää,
 käen kukkuun hän yhtyy ja virtehen rastaan,
 jänön jälkeä vainuaa,
 liki lampea painuu paatta hän vastaan,
 kalan katsovi polskintaa,
 hän rannalla polvilleen vaipuu,
 vedenkalvosta juomahan taipuu.

 Näin, kuinka hän katseensa riemuiten loi
 kuvan puoleen, mi säihkyen nähdä soi,
 miten kaunis miehuudenvoimassaan
 jumalsyntyinen olla voi.

III. 

 Jalat sirot, valkeat
 varpaisillaan, astuvat,
 nyt ne väistää, pälyää,
 vaiti! tokko älyää
 kukaan jalan valkean
 pienen, kauniin kulkevan.

 Hiljaa, rungon takaa hymyy
 silmät riemun-raikkahat,
 tytön hennot harteet lymyy
 niinkuin arat karitsat,
 sitten vaiti, varuillaan
 käy hän piilostaan.

IV. 

 Ja äkkiä lailla tuulispään
 kädet valkeat tarttuvat metsästäjään
 hänen silmänsä sulkien,
 ja hän vangilleen nauraa ja ilkamoi,
 hän päästä ei voi,
 ei pyrkien, pyristellen.

»Arvaa pois,
 itserakas raukka, kuka
 tääll’ ois
 muka?»

 Ja hän raastaa ja lyö nipistäin,
 pelottaaksensa armasta näin,
 ja saadakseen vastauksen,
 hänen selkäänsä kiusaa hän jalallaan,
 mut kiusa on vaan
 hyväelyä rakkauden.

 Sokeasti taistellen
 arvailee hän: »Nokkonen,
 Riisto, Raasto, tunnen sinut,
 Takiainen – päästä minut!»

 Yht’äkkiä nauruun hän purskahtaa,
 ylös ponnahtaen tytön kiinni saa,
 liki huuliaan
 tytön vie hän ja suutelee huumiossaan,

 ja hän painuu sulhon puolehen,
 ja nyyhkii itkuun purskahtaen,
 tämän katsetta etsii, ja välkähtäin
 sisimmän hänen sielustansa saa näin.

 Ja kuin Aarian ruusu umpunsa
 luo auki kohti aurinkoa,
 kevättuulta ja siemeniä elämän,
 lepäs paljaana, kauniina hän
 syli auki ja helma vavisten
 rakastettua odottaen.

V. 

 Niinkuin sirkkalehdet, tähän asti
 ummess’ olleet, auetessaankaan
 eivät irtaudu saumoistaan,
 lepäsivät vielä rakkahasti
 lanne lanteessa he rinnakkain
 sylitysten liki toistaan aivan,
 jälkeen rakkautensa ensi vaivan
 punaposkisina huohottain.

 Mutta kera avaruuden valon,
 joka onnen maailmoista loistaa,
 saapui autuus lailla airuen,
 tuoden valon lempeen siunauksen,
 niinkuin päivän pilke läpi salon,
 jumalaisen siunauksen toistaa
 lempiville ihmislapsillen.

Gustaf Fröding