Fannylle
Hymyillen asuu hyvehitten vallat
 Rinnoissa aamutarten ruusuposkisten.
 Ne poistaa povistamme hyiset hallat,
 Elomme elämäksi saaden saattaen!

 Niin naisen työ on todellakin suuri
 Etehen ihanaisen isiemme maan,
 Se on kuin tuoksuavan tuomen juuri,
 Kuin vienon virran alkulähde vaan...

 Vaan silmäs luoos luoksi tähtitarhain,
 Selvemmän selityksen sieltä kenties saat;
 Oi, immyt, sieltä saaos suloparhain,
 Jon armaan asuinmaasi alttarille paat.

 Kas, nääthän kuinka taivas hymyileepi!
 Sen rintaan tyttärensä lempi riemun loi...
 Onnea onnessaan se kuiskaileepi,
 Sulosti suuta suoden sinullekin – oi!

 Siis olkoon elos vainen runoelma,
 Armas kuin aamu-koitto kultapilvineen.
 Se kulukoon kuin kukkasten unelma,
 Elosi viihdytellen sulo autuuteen.

 Onneensa nukkuu ruusu iltasella,
 Päivästä nousevasta uneksien vaan!
 Niin vihdoin uinuos! – – – Ja aamusella,
 Toiveesi saauttakoot taivahan ja maan!

Lähde: Pohjois-Suomi 27.11.1878.

Anonyymi
Runot
Pohjois-Suomi
1878