Legenda (Harmaja)
Oli julistus Juudean kuninkaan
 yli seutujen käynyt aikana tuona.
 Kotiliedet se murskasi kulkeissaan,
 sadat äidit itkivät kehtojen luona.
 Niin paeten miekkaa vainoojain
 myös äideistä nuorin kuljetti lastaan,
 sydän kauhua täynnä, yön kauhuja vastaan
 erämaihin aasilla ratsastain.

 Oli juhdan raskasta pimeydessä,
 käsi vapisi Joosefin voimakkaan,
 ja painoi sydämen nääntyessä
 pyhä äiti rintaansa pienoistaan.

 Oli sidottu hentoon ruumiiseen
 koko maailman, tuskassa uupuvan, kaipuu;
 opas ainoa voimaan ja rakkauteen
 hänen poveensa väkeä vailla nyt vaipuu.
 Vuossatoja Juudean parhaimmat
 sitä odotti turhaan, Messias-lasta.
 Oi Herra, maanpiirien vapahtajasta
 mitä teet, jos ruumiin he surmaavat?

 Läpi pimeän tie kävi, kuoleman mailla,
 säde kalpea kietoi lapsen pään,
 kun äkkiä, julmien varjojen lailla,
 näki vuorien rosvot he ympärillään.
 Yks lyhtyä nosti: »On vaatteet hyvät»,
 hän ilkkui, »ja kuolleet juorua ei!»
 Mut lapsen silmät tyynet ja syvät
 näki toinen; se häneltä rauhan vei.

 Ja ääneen, salaten tuskaa rinnan
 hän virkkoi hurjalle veljelleen:
»Ota juhta, ja pitää saat sen hinnan;
 minä yksin lopusta selvän teen.»
 – Mut murhaan noussut ei rosvon käsi,
 vain siteet Joosefin riisui tuo:
»Älä pelkää, suojelen perhettäsi.
 Vien teidät turvaan ja lieden luo.»

 Oli pimeä ryövärin piilotalo,
 tuli vastaan valvova vaimo vain.
 Hän hymyyn puhkesi huudahtain
 kun lapsen otsalta hohti valo.
»Oi vieras, niin ihana poikanen!»
 Käsin hartain syliinsä pyysi hän sen.

 Niin ryövärin vaimo lämmitti vettä
 ja ihanan lapsen kylpyyn vei,
 sitä hellien pesi, mut nyyhkytyksettä
 sen suloista naurua kestänyt ei.
»Mikä on sinun?» – »Vieras, lapsi on mulla,
 mut päivästä päivään sen kärsivän nään.
 Ei koskaan se naurain voi syliini tulla.
 Se spitaalinen oli syntyessään.»

 Niin toistensa sielujen syvyyteen
 näki äidit hetken, ja vavisten aivan
 koki Jumalan äiti ihanan vaivan:
 tuli valoa rintansa tulvilleen.
 Ja hän hymyili, lausuen, taivaallinen:
»Nyt lapsesi tuo, minä kylvetän sen!»

 Ja sairaan, itkevän lapsen pesi
 niin Jumalan äiti hyväillen,
 ja Messias-lasta huuhtonut vesi
 oli pyhä; se puhdisti poloisen.
 Mikä valkeus majasta ryövärin hohti!
 Sydän vaimon riemuun murtua vois,
 kun poikanen sylistä Maarian pois
 käsin armain pyrki jo äitiä kohti.