Taideniekan murhe
Kuule, kuten viestin lähtöön lähenevään
 murheellinen tuuli yöstä kaukaa kiidättää.
 Unten maahan säteilevään
 enkö suven yli satoon tuleentuvaan saakka jää,
 enkö näe taikalinnaa, luomaa uuden kevään?

 Yllään lapsellinen kultakirjopuku
 unen siltaa Syntymättömäs luo lipuvat,
 armas haaveellinen suku!
 Takaa toistensa ne viittoo, elon lahjan anojat.
 Loputon on unten kartanoitten väki, luku.

 Kuka käsipienoisiin nyt, kyyhkyt, teille
 kantaa ruuanmurun, juottaa vedenpisaran,
 jos jo manan mantereille
 emo poloisenne noutaa laiva Herra Kuoleman?
 Maailmalla armoa ei orvoilleni teille.

 Nessos-paita polttaa, kettu puree salaa,
 mua joka ihmiskatse vaivaa, ilkamoi.
 Unten tarhaan jalka palaa,
 murheeni mun unten kartanoihin lujaan kammitsoi.
 Täyttänyt en vielä keväthurmioni valaa.

 Varoittavan viestin lähtöön lähenevään
 öinen tuulen sormi ikkunaani koputtaa.
 Unten maahan säteilevään,
 keskipäivän juhlaan, täyttymykseen enkö jäädä saa?
 Eikö nouse taikakansa nuoruuteni kevään?