Korven keskellä
Karun korven keskellä Pohjassa
 eli katajainen kansa,
 ja se korvet raatoi ja perkasi
 ja muokkasi aurallansa.

 Ja keskellä korpea kolkkoa
 se taisteli, taisteli, kesti,
 ja hallan ja nälkäkuoleman
 sen kuokka ja kirves esti.

 Vaan milloinkaan se ei sortunut,
 ei konsa sen pettänyt tarmo,
 sen oma kuntonsa kohotti,
 ei antimet eikä armo.

 Ja keskellä korpea kolkkoa
 se kannelta helkytteli,
 ja metsän pimeässä pirtissä
 sen laulujen henki eli,

 ja se peistä ja nuijaa heilutti
 kun uhkasi sorto, väärä,
 ja se tunsi sen: valohon, vapauteen
 oli sillä matkansa määrä.

 Ja siksi se valon ja vapauden
 sydänverellä omakseen osti,
 ja siksi se valon temppelin
 joka korven laitahan nosti.

 Mut pimeät vallat ne pelkäsivät
 valonvirtaa voimakasta,
 ja pimeät vallat ne tahtoivat
 valon estää virtaamasta.

 Ja pimeät vallat ne nousivat,
 ukonpilvinä valon ne peitti,
 ja keskelle kolkkoa korpea
 ne kansan pimeään heitti.

 Mut valonvirta on voimakas,
 ken vois sen kulkua estää,
 se ikuisuudesta syntynyt on
 ja ikuisuutehen kestää.

 Ukonpilvet ne valon jos peittääkin,
 uhka haihtuva on se vain hetken;
 sen jälkeen kahta näät kauniimman
 valon valtavan voittoretken.

 Sen jälkeen entistä uljaammin
 taas nousee jumalan tammi,
 sen jälkeen entistä armaampi
 on loiskina metsälammin.

 Sen jälkeen kahta kauniimmin
 taas sinelle siintää salo,
 sen jälkeen kahta kirkkaammin
 joka majahan välkkyy valo.