Poistunut
On kohta vuotta kaksi
 Kuin häntä nähdä sain,
 Jäi vielä vierahaksi,
 Vaan nimi huulillain
 Pysyi; hän kaunis enkeli
 Mun aatteissani lenteli,
 Sydämmein kaihoon jäi.

 Sen jälkeen puoli vuotta
 Sain häntä tuntemaan,
 Jo silloin aloin vuottaa:
 Hän milloin kaivamaan
 Sais hautaa vanhan armahain,
 Minnekkä Saima vaipuis vain
 Ja minä yksin jään.

 On vasta vuosi yksi,
 Kuin toivotonna näin
 Ol’ tullut hyljätyksi
 Jo vanha ystäväin;
 Vaan sydänkysymyksehein
 Tuo toinen impi vastas: ”ei”!
 Ja minä huoleen jäin.

 Nyt puolen vuotta vasta
 On tuskin kulunut
 Ajasta autuaasta,
 Kuin olen halaillut
 Tuot’ enkel armahaistani, –
 Vaan nyt mun orpo lempeni
 Uinahtaa unheessa.

 Oi aikaa, riemun aikaa
 Kukkaisan keväimen,
 Kun laakson laulut kaikaa
 Ja helkkää käkönen,
 Ja sirkut kiltit kilvassa
 Lentää ja laulaa ilmassa –
 Oi kesää pohjolan!

 Kun paimenpojan huuli
 Ei jouda uupumaan,
 Ei kesän vieno tuuli
 Kyllästy huminaan,
 Säveltä laineet kantelee,
 Hohteitaan Ahti antelee
 Ja tanssii Vellamo.

 Saapuupa syksy hyinen
 Ja kylmä kokonaan,
 Kukkainen lemmityinen
 Uinahtaa kuolemaan –
 Niin kukkaiset mun syömeni,
 Ja niin mun orpo lempeni
 Myös hoipuu hautahan.

 Vaan kerta ajan tullen
 Ne virkoo jällehen,
 Haudalle suletulle
 Lennähtää leivonen;
 Se laulaa, hauta aukeaa
 Ja kukka nousee mullastaan,
 Ei kuihdu konsanaan.