Valitus (Noailles)
Pois mene, viivyn yksin luona hautojen.
 – Maan alla kuolleet lepää. Päivän sinisen
 lyö alla veden, lehden, ruohon tuoksut vastaan.
 Mut kuolleilla ei muuta kuin yö ainoastaan...
 Tää riemuitseva ruumis kerran maatuu noin,
 saa samat piirteet, katsoo silmin autioin.
 – Käyn yksin kuolemaan ma suureen, joskaan
 levännyt yksin päällä maan en koskaan!
 Voi kaikkea, mi kerran kuolee, hajoaa,
 voi suuta, katsetta, himoa, suudelmaa!
 Ne kaikki varjoiks muuttuvat ja hiljenevät,
 kun vihreänä, päivänpunaisena kevät
 uus saapuu kullan-, kasteen-, mahlanpärskeinen!
 Voi, että sydämeni löysi toisen sydämen,
 vihityn riemuun, lauluun, toivoon, uneen samaan
 eik’ enää herää aamuun ruskon punertamaan,
 vaan uneens’ sidotuksi ajast’ aikaan jää...
 – Uus suku silloin elää kuumaa elämää,
 ja miesten, nuorten neitojen tiet käyvät yhteen.
 He kyntää pellon, sirpein korjaa keltalyhteen
 ja vuotten värihehkuvaan käy karkeloon.
 Ma mitään näe en – ma hiljaa, kuollut oon,
 en tunne enää elämä kuin oli armas ani...
 Mut hän, ken silloin lehteilee mun laulujani
 ja tuntee, mitä sieluni pääll’ oli maan,
 käy luokse varjoni, mi hymyy kirkkauttaan,
 käy sydän täynnä murhetta ja raskast’ ikävää,
 kosk’ kuumempi mun tuhkani on toisten elämää.

Anna de Noailles
Käännökset