Temppeli
Korkealla kunnahall’ on templi,
 ahon armaan päivänpaiste-puolla,
 sinne kulkee kaikki ihmislapset,
 toiset tieten, toiset tietämättään,
 tuomaan tunteitansa, aatteitansa
 alttarille ainoon hengen Herran,
 joka maata, merta hallitsevi.

 Kaksi tietä temppeliin on tähän,
 toinen polku hiljaa poimettelee
 halki humisevan honkametsän,
 toinen riemahdellen hyppeleepi
 rintaa kukkaisahon armahaisen –
 kumpaisetkin Luojan luomateitä.

 Muoto temppelin on muuten niinkuin
 ristikirkon, meillä tavallisen,
 mutta kirkon keskellä on honka,
 joka kasvaa läpi lattiasta
 kattoon asti ynnä siitä ylös –
 minne? Sit’ ei ihmisaatos mittaa.

 Kaksi kirkossa on ikkunata,
 toinen idän, toinen lännen puolla,
 alttarit on alla ikkunoiden,
 joiden juureen ihmiskunta kulkee.
 Toinen todelle on pyhitetty,
 toinen kauniille, ja kummaltakin
 kohoo uskovaisten uhrisavu
 kierrätellen templin toiseen kertaan.
 Savun kanssa sinne itse nouset.
 Sen on muoto niinkuin tähtiteltan,
 tehty valkeimmasta vaattehesta,
 siroitettu tähtilöitä täyteen:
 tähdet vainajien hengen töitä,
 vaate manttelista Maarian –
 tää on tähtiteltta tieteen, taiteen.

 Mutta senkin läpi honka sama
 kasvaa kattoon ynnä siitä ylös –
 minne? Sit’ ei ihmisaatos mittaa.

 Toki löytyy vielä toinen mitta.
 Kerrotahan: Kuka silmät kiini
 sieluntuskassansa kädet nostaa
 kohti korkeutta tähtiteltan,
 sormihinsa tikapuut hän saapi,
 tehdyt silminnäkemättömistä
 hämähäkin seiteistä, mut sentään
 lujat niinkuin lujin laivatouvi.
 Niihin tartut, niitä myöten kiipeet.

 Tulet pienoisehen kamarihin,
 jossa asuu vanha, vanha vaari,
 parta valkeana polviin valuu,
 tukka niinkuin korpikuusen naava;
 kädessänsä häll’ on köyttä kolme,
 joilla kelloja hän soitteleepi,
 yksi elon, toinen kuolon kello,
 kolmas tuomiolle tulemuksen.

 Mutta senkin läpi sama honka
 kasvaa kattoon ynnä siitä ylös,
 eikä nousua sen enää estä
 muu kuin taivaan sinikuulas kansi.