Hiihtäjätär
Iloisna viidan halki
 Tuoss’ impi kiitelee
 Ja lylypuinen kalhu
 Hangella liitelee.
 Kuin oravainen puussa,
 Niin hapset häilähtää,
 Nuo kullan kiharaiset,
 Ja keinuu kaunis pää.

 Sujuilee suksi norja
 Ja kaapsahdellen – hei!
 Noin reippaasti tuo jalka
 Vaan tepsuttelee; – ei
 Väsymys mieltä paina,
 Ei pelko rintoa:
 Luo liike verevyyttä,
 Tuo tuuli intoa.

 Ai! Säihkyileehän silmä,
 Ja huuli hymyilee,
 Kun norjasti noin neiti
 Uljasna hiihtelee. –
 Vaan kylm’ on talven tuuli,
 Ja viima vinkuilee:
 Ja posken kulta ruusut
 Tuulessa vaalenee.

 Mäkiä neiti laski
 Ja hiihti noroja,
 Kunnekka joki-jäälle
 Vie rinne kalteva:
 Vinhasti suksi luistaa
 Ja – voi! jää keinahtaa –
 Nyt aallon pyörtehessä
 Jo immyt huudahtaa.

 Jo taasen hiihtää impi,
 Ja lumi tuoksahtaa,
 Kun poiss’ on uljas ryhti,
 Ja jalka horjahtaa,
 Ja liepehet, jotk’ äsken
 Tuulessa leikkien
 Löyhyivät, vuotaa vettä,
 Vavahtaa kätönen.

 Ja silmän sulo säihky
 Jo sammuu kyyneliin,
 Ja kyyneleistä kylmä
 Luo lumen vaaleviin
 Poskihin helmilöitä –
 Oi, julma kylmyys – voi!
 Ken sulle julman vallan
 Ja ankaruuden soi?

 Ah! Toivotonna neiti
 Hitaasti hiihtelee,
 Ja rukoileva katse
 Ympäri liitelee,
 Kuin rauhatonna lintu
 Armoa anelee
 Ja turvaa metsän puilta,
 Kun taivas kylmenee.

 Jo hämäräks’ käy ilta,
 Ja metsä peittyy – oi!
 Lumehen – kankahilta
 Jo suden ääni soi.
 Vaan kiihtyy kylmä viima,
 Ja henki hyytävä
 Sivelee kasvopäitä
 Ja viiltää sydäntä.

 Ja loistettaan luo kuuhut,
 Ja pilvitarhastaan
 Käy säihkyväiset tähdet,
 Levolle lapset maan;
 Mut’ impi yhä hiihtää:
 Ah! Tylsä – suloton
 On sammuvainen katse,
 Ja jalka voimaton.

»Oi koti! Enkö nähdä
 Sinua enää voi?»
 Niin huokaa hän – vaan toivo
 Se kerran vielä soi
 Voimia ponnistella
 Ja – koti pilkoittaa:
 Viel’ yritys – ja impi
 Jo kodin nähdä saa!

»Oi! kiitos, Isä taivaan
 Siis viime kerran saan
 Nyt nähdä kodin armaan
 Ja vanhemmatkin – vaan
 Nyt auta, Herra armas,
 Jo voimat uupuvat
 Hyvästi, isä, äiti
 Ja siskot armahat!»

 On kylmä talvi aamu,
 Ja härmäkukkasiin
 Säteilee kulta rusko,
 Ja lumen kiiltäviin
 Kiteisiin säde päivän
 Luo ensi suutelon:
 Niin havahuttaa luonnon,
 – Herättää inehmon.

 Vaan nurmen nietoksella
 Nyt neiti uinahtaa
 Ja lumivillasilla
 Hienosen sijan saa:
 Levossa lepää päähyt,
 Ja silmä ummistuu,
 Poskilla jäiset ruusut,
 Ja suljettuna suu.

 Ei, kotihin hän päässyt
 Ei tähän matalaan –
 Vaan Yli-Isän luokse
 Hän pääsi kotiaan:
 Ei siellä kylmän vaivat,
 Ei tuskat ruumistaan
 Nyt sullo – Karitsalle
 Hän laulaa kiitostaan.