Myrsky (Uotila)
Käy raivoisa myrsky,
 Ja se pieksee aaltoja,
 Ja aallot, hyrskien ja tyrskien,
 Kohoavat korkealle,
 Ja ketterinä keinuvat
 Valkoiset vesivuoret,
 Ja laivut kapuavi niitä,
 Hädin ja tuskin,
 Ja äkkiä syöksyy se alas
 Mustaan, ammottavaan vesiaukkoon –

 Oi meri!
 Äiti kauneuden, vaahdosta nousseen!
 Isoäiti lemmen! armahda minua!
 Jo leijuu, ruumiita vaanien,
 Valkea, vikevä lokki,
 Ja hioo noukkaansa mastohon,
 Ja himoitsee täynnä raateluhalua
 Sitä sydäntä,
 Joka tyttäres ylistystä kaiutti,
 Ja jonka sun tyttäres poika,
 Tuo pieni veitikka,
 Leluksensa valitsi.

 Mut turha on rukous ja ano!
 Mun huutoni haihtuu tuulien touhuun,
 Myrskyn metelihin.
 Käy kohina, vinku, ratina ja ulvonta,
 Kuin mikäkin melske!
 Ja aika-ajoin astaitsen
 Viehtävää harpun helyä,
 Haluavanhurjaa laulua,
 Sielua sulattavaa, mieltä murtavaa;
 Minä tunnen tuon äänen.

 Kaukana Skotlannin kalliorannalla,
 Missä harmaja linna kohouvi
 Kuohuvist’ aalloista,
 Siellä, korkeakaarisen akkunan ääressä,
 Seisovi kaunis, kipeä nainen,
 Hienonkuulea, marmorinkalvas,
 Ja hän soittaa harppua ja laulaa,
 Ja tuuli se tuivertaa hänen pitkiä hiuksiaan,
 Ja kantelee hänen kaihoista lauluansa
 Pisin aavaa, myrskyistä merta.

Heinrich Heine

de:Sturm
ru:Буря (Гейне/Михайлов)
ru:Буря (Гейне/Вейнберг)