Ondrein kaipuu
Pieni Ondrei muiden lailla
 Vietiin väkisellä Suomeen
 Kotoansa Karjalasta.
 Siellä lakannut ei konsaan
 Kotihinsa kaipaamasta.

 Taatto joutui päivätöihin
 Ylpeälle talokkaalle.
 Maammo raatoi kuollaksensa,
 Taaton luo ei päässyt laisin;
 Toki luona lapsiensa.

 Pieni Ondrei maammon kanssa
 Monet karvaat kalkit nieli,
 Lakkaamatta kaipaeli
 Omaan tuttuun kotiniemeen,
 Siellä aatoksissaan eli.

 Usein vieraan niemen kärkeen,
 Kukkuessa vieraan käen,
 Vieraan laineen loiskiessa
 Kotikaipauksin kiiti,
 Suru pikkurintasessa.

 Katsoi sieltä kotipuoleen,
 Sepän pojan jutut muisti,
 Miten Karjalassa siellä
 Nousee esiin punaoras,
 Ollaan uuden onnen tiellä.

 Sepän pajan seinukselle
 Usein hiipinyt hän oli
 Monet syksyn iltapuhteet.
 Siellä, tuikkiessa tähtein,
 Syntyi uudet, lujat suhteet.

 Säestäissä teräskalkkeen
 Ahmi tiedot nousevasta
 Maasta, jossa oli nähnyt
 Ensiks’ päivän kultasateen,
 Ensiaskeleensa tehnyt.

 Sepän poika tiesi siellä
 Taisteltavan onnen tähden,
 Rahvaan tosionnen oman,
 Sivistykseen nostettavan
 Kansan, ennen onnettoman.

 Siellä opinahjot hehkuu,
 Siellä tehdään suurta työtä,
 Jotta kommunismin valta
 Kerran loisi hyvinvoinnin.
 Onni paistais’ kaikkialta.

 Pienen Ondrein sydämessä
 Syttyy suuri, suuri kaipuu
 Päästä Puna-Karjalaansa,
 Jossa töin ja ponnistuksin
 Saisi luoda onnelaansa.

 Taas hän kuulee vieraan laineen
 Lyövän rantaan vieraasehen...
 – Valkoisien vainomiesten
 Tää on niemi!... Tylyt laineet
 Juoskaa valkorantaa piesten!

 Enää kuulla voi en teitä.
 Tahdon kuulla oman laineen,
 Oman niemen nähdä tahdon
 Punaisilla rantamilla;
 Täks’ hylkään valkovaahdon!

 Ja hän lähtee juosten kohti
 Suuntaa, josta oli tullut
 Punaisesta Karjalasta,
 Jota hetkeksikään voinut
 Lakata ei kaipaamasta.

 Tokko sentään pieni Ondrei
 Jaksoi päästä ihmemaalle...
 Taisi uljas matkamiesi
 Jäädä syliin ikikorven...
 Metsän puut sen yksin tiesi.

1922