Rukkilaulu
Päiväsen läikkä on valahtanut lattiaan.
          Yllä sen vallaton
          kultatomu hyörii.
 Pakkanen ikkunaan loihtinut on kukkamaan.
          Äiti sen luona on,
          rukin kehrä pyörii.

 Polkimen jalka saa nousemaan, laskemaan,
          käsi käy ees ja taas,
          käämi langan käärii.
 Päivä paistaa ikkunaan. Rukin humu unnuttaa
          Ylös, alas kimmeltäin
          kultatomu häärii.

 Surinaan keinuvaan leikistänsä unohtuu
          pikkumies naurusuu,
          haave maahan siirtyy.
 Terheneen kultaiseen Robinsonit, Ruususet,
          Soorian, Moorian
          kaariportit piirtyy.

 Päivän juova sumentuu. Kultatomu häviää.
          Hämärään äiti jää.
          Tuvan ruutu huurtuu.
 Veitsi kuun ruudun taa kiiluvana kohoaa.
          Varjot kasvaa laipioon,
          jättiläisiks suurtuu.

 Havahtuu unistaan kauhistuen poikanen.
          Kuni lukki hirmuinen
          hämysiimaa hiertää
 käsi vasten ikkunaa. Varjorukki humajaa
          suunnaton; kohtalon
          jättikehrä kiertää.