Kanakopilla
Hei, kukkokiekaa!
 Ei maata nyt saa,
 mun rouvani seitsemän, kuulkaa!
 Uni silmistä pois!
 Jo aurinko nous’.
 Pois kopista, kaunoiset, tulkaa!

 Kanat kuulivat sen
 kukon kiekumisen,
 pois yöpuulta yksi ja kaksi!
 Sulat sukivat ne,
 pian pukivat ne
 nyt kukkonsa kunniaksi.

 Ja kykkerikyy
 tuli Kauno ja Pyy,
 tuli Tirppa ja untelo Ulla,
 ja Pirkkakin pien’
 pian löytävi tien.
 Missä viipyvät Vappu ja Pulla?

 Sipi sipsuttain,
 koko kotkottain
 nous’ tunkiokasalle kukko.
 Ja kenossapäin
 puhui kanoille näin
 se viisas ja yrmeä ukko:

 ”Koti-Kaunoni, kas,
 noin valkeissas
 olet vaimoni herttaisin, hempein!
 Iki-uskollinen,
 sua ihaelen,
 Koti-Kaunoni, luonteeltas lempein.

 Vaan kykkerikyy,
 sinä pikkuinen Pyy,
 olet liiaksi liukas sä toisin.
 Panet munasikin
 väliin nokkosihin –
 jos kasvattaa sua voisin!

 Sinä Tirppani myös
 olet ahkera työss’,
 munit, muijani, tivuttaisin.
 Kun pukusi vain
 ois’ aistikas ain’,
 sua enemmän armastaisin!

 Oman Ullani pään
 minä kummana nään,
 ken noin sua otsahan pukkas?
 Käy koppihin pois,
 ehkä löytyä vois
 ovipielestä tekotukkas!

 Vaan Vappuni, voi,
 miks’ selässä noin
 sinä turhuuden tyynyä kannat?
 No tule ja vie!
 Se muotia lie,
 vaan naurulle aihetta annat!”

 Nyt Pirkkakin juoks’
 jo kukkonsa luoks’
 vaan lankes’ ja höyhenet ryttyyn!
 ”On parhaiksi tää,
 sinä pökkelöpää,
 kas niin, lyö nokkasi lyttyyn!”

 Vaan Pulla on pois,
 ken arvata vois,
 miks’ jäänyt se vielä on sisään?
 – Miel’ hellänä hän
 makaa pesässähän
 ja toivovi perheen lisää.

 Ja kukkopa vaan
 jo aatoksissaan
 näki Pullansa poikasten kanssa.
 – Hei, kukkokiekaa! –
 Kas tuolta hän saa,
 käy kohti jo puolisoansa.

 Se tietkää te muut
 helttapäät, simasuut,
 että munitte ennen yötä!
 Koko kotkottain
 ilmilausutte vain
 kun onni on ollut myötä.”

 Ei keikaile tuo,
 käy tyynenä luo
 se kotoinen kainalokana.
 Vain terveiset tois,
 taas rientävi pois
 niin hellänä, huolehtivana.

 ”Armas, muistanpa tuon!
 Sulle suudelman suon,
 sun pesähän ennenkun päästän.
 Palat parahimmat,
 toukat lihavimmat
 minä Pullalle varmaan säästän.

 Kukko lauleli noin
 nousten aamunkoin,
 kuopi maata hän mahtavasti.
 Sillä mies se on mies
 ja hän valtansa ties’,
 potki tannerta pontevasti.