Ampuja
Mielly, mielly kaitsiaksi!
 Lamponen on lempiä,
 Ruoho suotu sen ruaksi,
 Ranta lyödä leikkiä.
 ”Äiti, suo mun ampumalla
 Huvitella kukkulalla!”

 Mielly karjan kutsujaksi
 Sarven sulosoitolla!
 Kaunis kello kuuluvaksi
 Metsän soittoriemulla.
 ”Äiti, suo mun vilpastella
 Synkän vuoren kukkuloilla!

 Etkö hoida mielemmällä
 Pellon kylvökukkia?
 Synkkä tuoll’ on silmäellä
 Synkän metsän vuoria.
 ”Kukkaset, kukostakoot he,
 Äiti päästä vuorta kohte!”

 Poika lähti joutsen kanssa,
 Kiihty ampuintohon,
 Kauvas tohti innossansa
 Synkän vuoren tienohon.
 Eessä juoksi arkaellen,
 Vuorilammas vilotellen.

 Nyt ylös se kaapasevi
 Jyrkän vuoren rinnettä,
 Halkemanki oikasevi
 Yli ilman estettä.
 Mutt’ on hällä jälessänsä
 Poika murjajontsinensa.

 Jyrkän vuoren piippulalla
 Täyty raukan seisoa;
 Hirviä on hauta alla
 Eikä tiestä toivoa:
 Hirmu eessä puottavasta,
 Takana on ampujasta.

 Siinä katso surkiasti,
 Jos se hengen säästäsi,
 Mutt’ se julma sukkelasti
 Joutsellansa tähtäsi.
 Kohta astu Peikko tuosta
 Jyrkän vuoren onkalosta.

 Lausu, laski vapissutta
 Käsiensä suojahan,
 ”Vai sä murhan surkeutta.
 Tulit tänne saattamaan!
 Onhan ontta ilman alla,
 Karjalleni rauha anna!”

[Johan] –[Bäc]kw[all].–

Lähde: Maamiehen Ystävä  14.12.1844.

Anonyymi
Johan Bäckwall
Runot
Maamiehen Ystävä
1844