Kala-Luukas
Kala-Luukas, Kala-Luukas
 kaikki karit kiertää,
 uistintansa tarkastaa
 ja virren pätkän viertää.

 Kala-Luukkaan uistimess’
 on punertava siipi;
 järveltä vain järvelle
 sen Luukkaan mieli hiipi.

 Ei oo maata, mantua,
 ei sure vaimo, lapset,
 korpilato-kodossa
 ne harmenneet on hapset.

 Kala-Luukas kiertelee
 ja saaliin saa hän aina,
 huolet huomispäiväiset
 ei Luukkaan mieltä paina.

 Käsi tempoo airoja –
 mut hetkeks soudon heittää,
 näkee ne Kuston kuolinpaarit,
 yhä ne mielen peittää...

 Muistuu tuvat Tommalan
 ja viulut sekä viinat...
 tummuu katse... vilkahtaa
 kuin Emman vihkiliinat...

 Kala-Luukas, Kala-Luukas,
 katumuksen miesi,
 oikein, oikein valitsit
 sa uistimes ja tiesi. –