Väinölän lapset
Kas Suomen lahdella hyrskyt
 Ja laajat Laatokan veet
 Ja vuolaan Tornion tyrskyt
 Ja Maanselän harjanteet
 Ne halkoo Suomea suurta,
 Ne pilkkoo kansaa sen,
 Ne katkovat Sammon juurta,
 Ei juurru se uudelleen.

 Vaan kaikki Väinölän lapset
 Jo eksyi toisistaan,
 Kuin tuulispäässä hapset
 Ne kaikk’ ovat hajallaan:
 Ei Aunus, Vepsä tunne,
 Kust’ Eestein kulkee tie,
 Ei Karjala tiedä, kunne
 Jo Kainuu häipynyt lie.

 Mut »jäljet Väinämön laivan»
 Halk’ aaltojen haimentaa,
 Ja »viikatteens’» yli taivaan
 Hän vieläkin kuljettaa;
 Yli Maanselän kaskein sauhun
 Hän nostavi harmaan pään,
 Ja kautta kuohujen pauhun
 Ikitietäjän kuuluu ään’.

 Ja vanhan Väinämön haamu
 Se silloin laulavi noin:
 Vois sullekin koittaa aamu,
 Sä kansani onnetoin;
 Ei viel’ ois aikas ilta,
 Jos heimoushenkeä ois,
 Vaan syntyä voisi silta,
 Mi kansani yhteen tois.

Arvid Genetz
Runot