Arabeski kaunistavalle kädelle
Kun kukkia suvi
 luo maahan ja puuhun,
 on suurempi huvi,
 kuin aikaan on muuhun,
 on pienempi harmaus
 hallaisen Suomen,
 on suurempi armaus,
 terttuja tuomen
 on ikkunanpieleen,
 on aamua mieleen.

 Ja suvinen huomen
 se kultaisen säteen
 on kätkenyt käteen,
 mi kukiksi kutoo
 mont’ utuista unta,
 kun ulkona putoo
 jo talvista lunta.

 Ne jälkinä jäivät,
 jos jättivät päivät,
 jos vierivät viikot,
 jos vuodetkin karkaa,
 ne kaistalle vaatteen
 loi väikettä aatteen,
 loi haavetta arkaa –
 ei sarat vain sarkaa,
 vain piikkoa piikot:
 on juovissa juoksua
 tuulten ja virtain,
 on tuomien tuoksua,
 on valovihmoja,
 purppurarihmoja
 Koittaren pirtain:
 johdellut juovaa
 on henki, mi muovaa,
 sen hehkua luovaa
 sai maallinen irtain.

 Ne väikkyvät vienoilta
 koin kisatienoilta,
 käydessä tuiskien,
 kukkina kuiskien,
 viesteinä armaina
 auringon liiton;
 hetkinä harmaina
 sees ilo siit’ on.
 On auringon puolesta
 puuhata sorjaa.
 Muut hoitajan huolesta
 kukkia korjaa.

 Niin auringontaistos
 sa viiriä virkkaat,
 niin sun valonvaistos,
 sun keinos on kirkkaat.
 Niin sorjasti sodit,
 ja voitto on myötäs,
 ja sorjeten kodit
 sun kukkivat työtäs.