Gregorius eli hyvä syntinen


Katkelma II laulusta. Gregorius joutuu luostariin. 

 Nous päivä sätein kultaisin.
 Apotti, päämies luostarin,
 niin meren rantaan joutessaan
 läks ajanratoks astumaan.
 Hän vuotteli, hän nähdä tahtoi,
 kuin runsaan saaliin saada mahtoi
 nyt kalastajat. Varahin
 he eikös tänään tulleetkin!
 Hän kysyi heiltä: »Miten voitte
 ja minkämoisen saaliin toitte?»
 Näin miehet: »Loitos ulapalle
 ajauduimme kuohuvalle,
 lelukseen myrsky venhon vei;
 vähältä piti, että ei
 meit’ ilmoilt’ elon, syvyyteen,
 kitaansa nielleet henget veen.»
 Hän virkkoi: »Herraa kiittäkäätte,
 kun kotirannat vielä näätte.»

 Niin vene rantaan soudettiin,
 ja oitis pieneen tynnyriin – 
 sen oli vaattein peitelleet
 tyventä, tuulta kokeneet
 ja varovaiset miehet nuo – 
 apotti katsoi: »Mikä tuo?»
 Ja karvain mielin molemmat
 he kysymyksen kuulivat,
 näin haastain: suuri herra niin
 miks vilkaiseekaan mokomiin – 
 suurt’ iloapa hälle noista
 on tyhjäin miesten tavaroista!
 Mut yhtäkaikki sauvallaan
 hän työnsi peiton paikoiltaan,
 ja tynnyrin hän pienoisen
 niin näki: »Mistä saitte sen?»
 Nyt tuumivat he valehia
 niin pettääksensä apottia,
 he vaienneet ois mieluummin,
 niin olisivat tehneetkin,
 jos Herra ei ois auttanut,
 totuutta hälle ilmaissut.

 Hän kyselyyn jo kyltyi, niin
 paluuta hankki luostariin.
 Mut Herran miehen korvihin
 sisältä pienen tynnyrin
 samassa lapsen itku soi.
 Mies oiva lausui: »Siinä, oi,
 on lapsi! Oitis vastatkaa,
 jos peljännette Jumalaa,
 tuon lapsen mistä toitte tänne?
 Se kuink’ on teidän käsissänne?
 Mä vaadin teiltä tiedon sen.»
 He epäröivät hetkisen,
 puhuivat sitten niinkuin teille
 jo ennen kerroin: miten heille
 tuon antoi lapsen meri itse,
 se miten matkas lainehitse.

 He toivat maihin tynnyrin. – 
 Sen vanteet irroitettihin.
 Ja väleen siinä nähdä sai – 
 iloiten siitä, tottakai – 
 hän piltin, josta sydän ties:
 se kaunein oli pikkumies,
 mink’ oli nähnyt milloinkaan
 hän vaeltaissaan päällä maan.

Katkelma IV laulusta. Gregorius haluaa lähteä maailmalle. 

 –  –  –  –  –  –  –  – 

 Gregorius näin vastas: »On
 niin ylen suuren suosion
 minulle suonut kauttanne
 poloisten hoiva, Herramme:
 ja sielullenne autuudeksi
 hän lukekoon sen ikuiseksi.
 Mut tämän nuoren sydämen
 sytytti kiihko sellainen,
 nyt ett’en teitä milloinkaan
 voi seurata ma päällä maan.
 Mä kolmen seikan tähden
 pois tästä maasta lähden.
 Syy yks on suuri häpeä:
 sain herjauksen kärsiä,
 myös toinen syy niin raskas on,
 ett’ ajaa mun maanpakohon:
 tuon kalastajan lapsi en
 mä ole, nyt mä tiedän sen.
 Ja taatto ollut, kukaties,
 josp’ onkin aatelinen mies,
 niin että ritariksi,
 jos haluais hän siksi,
 myös poika kelpais kyllä,
 jos varukset ois yllä!
 Jo lapsest’ asti mietin näin:
 jos oisin jalo synnyltäin
 ja rikas, silloin määrä mulla
 ois ainut: ritariksi tulla.
 Kas, hunajankin ihanuus
 on karvas sinulle, jos suus
 on hunajalle haluton.
 Mi korkeint’, ihaninta on
 maan päällä, omistatte sen.
 Ja oikein armoitettu ken
 on sitä varten syntymässä,
 on hänen luonaan autuus lässä.
 Tään elon rauhaan minäkin
 iloisin mielin tyytyisin,
 niin kutsuttu jos öisin;
 mut olen luotu toisin:
 tää ainoa on halu mulla
 ja määrä: ritariksi tulla.» – 

»Voi, poika, hyvin puhu et;
 mut mieles vielä kääntänet:
 papillisesta säädystään
 ken luopuu ja ken kyltyykään
 mies palvelemaan Jumalaa
 sentähden, että haluaa
 hän ritariksi, ikuinen
 tie harhain, hairahduksien
 on hänen tiensä. Päällä maan
 ei jumalaton milloinkaan
 mies, vaimo vältä häpeää,
 ja taivaan myös hän menettää.
 Mut sinut olin, poikaseni,
 valinnut lapseks Herralleni.
 Jos sellaiseksi tuta
 saan sinut, riemastuta
 niin mikään muu ei sydäntäin.»

 Gregorius nyt vastas näin:
»Jos oikein arvioidaan,
 niin ritaruudeks voidaan
 nimittää mieltä, mikä tässä
 pyhintä etsii elämässä.
 Jumalan ritarina varmaan
 on parempi kuin täällä harmaan
 ois alla munkkikauhtanan,
 mi verhois tekohurskahan.» – 
»Oi poikani, nyt tähtes sun
 niin suuri pelko valtaa mun:
 kas, kaikki toimet ritarin
 on oudot sulle. Myöhemmin
 jos sitten ratsastaisit
 sa kömpelösti, saisit
 muilt’ ikuist’ ivaa osakses.
 Oi, hylkää moiset haavehes!» – 
»Nuor’ olen, herra. Mitä en
 viel’ osaa, vasta oppinen.
 Ja mieleni jos halaa mitä,
 kai opin nopeasti sitä.» – 
»Oi poika, mulle moni mies
 mi ritaruuden taidot ties,
 näin sanoi: mies ei mikään,
 mi kahdentoista ikään
 pääs tottumatta satulaan,
 voi ritariksi milloinkaan
 täyskuntoiseksi tulla.
 Mut Herran lapseks sulla
 on mielenlaatu oiva,
 sun nuori äänes soiva
 on kuorossamme kirkkaimmin,
 ja ylläs munkinkaapukin
 on kauniimpi kuin kenenkään.» – 
»Tilalle sentään kaavun tään
 ritarin asu antakaa.
 Ja jos en sille kunniaa
 mä tuottais, totisesti sen
 suon muille, itse entisen
 tään otan silloin kauhtanan.
 Oi herra, sanan oikean
 olette kuullut: työläs lie
 edessä harjoitusten tie,
 jos mieli ritariksi tulla.
 Mut lapsuudesta saakka mulla
 täys selvyys siitä ollut on,
 ja sitä riistää mahdoton
 on mielestäni. Poikanen
 kun hyvyyden ja pahuuden
 erotti kerran toisistaan,
 siit’ asti hänen povessaan
 asusti ritaruuden palo:
 hän tahtoi olla hyvä, jalo.
 Mut hehkuvassa mielessäin
 en kuvitellut itseäin
 mä kaltaiseksi Baijerin,
 en liioin Franskan ritarin.
 Jos onkin nähty Hennegaussa
 tai Brabantissa, Haspengaussa,
 kuink’ istuttava ritarin
 on satulassa –  paremmin
 sen minä vielä tekisin;
 niin alituiseen aattelin.
 Oi herra, kirjoista min sain
 mä tietää, sit’ en kadu lain.
 Enemmän vielä mielisin
 mä tietää, mutta kirjoihin
 kun syventyä tahdoin,
 niin –  minkä sille mahdoin – 
 mä hengessäni ratsastin
 jo oitis turnajaisihin.
 Mä luin tuskin pienen tovin,
 kun sydän ikävöitsi kovin
 jo kimallusta kilpien – 
 siin’ aatos alinomainen!
 Ja asemesta rihvelin
 mä kelpo peistä kaipasin.
 Ja sulkakynään tartuin milloin,
 kuin himosinkaan säilää silloin.

 Ja mikä auvo olikaan
 näin uneksia: satulaan
 ma nousin. Kilpi asentoon,
 lujasti peitsi kainaloon.
 Ja käden käyden marhaminnaan
 jo ravas ratsu, tulisinnaan
 mun kyllin kauas kiidättäin.
 Ja kevyesti sääriäin
 mä käytin ratsastajatapaan:
 en hevon kupeisiin, en lapaan
 ma koskettanut kannuksin;
 ne mahavyöhön syövytin.
 Löi hulmuharja polviani,
 mut minut nähtiin ratsullani
 kuin maalattuna satulaan,
 kas, ryhtiin soti-soreaan.
 Ja vauhkoa en ratsuain
 ma suotta rasittanut lain;
 sen kaikkialle kuitenkin
 kuin leikitellen ohjasin.
 Kun puraisusta kannusten
 se syöksyi tiimellyksehen,
 niin sinne tänne, peistä kohti
 tää käsi jäntevä sen johti.
 Vaikk’ ottelussa vielä en
 mä ollut ole, tiedän sen:
 mä peistäni en tähtää harhaan,
 sen kärki löytää paikan parhaan.
 Nyt teidän apuanne anon,
 niin että ritaruuden janon
 myös teoin tyydyttää ma voisin;
 mä silloin onnellinen oisin.» –

Katkelma VII laulusta. Gregorius erakkona. 

 Gregorius niin, onneton,
 laelle karun kallion
 jäi kera kaiken kurjuutensa,
 vaill’ armoa; ei suojaksensa
 häll’ ollut vähäisintäkään,
 vain avotaivas päällä pään.
 Kuin satoi, kuinka tuulikaan,
 lujitti hänet voimallaan
 tuult’, usvaa, lunta vastaan
 Jumala ainoastaan.
 Ei vaatteit’ ollut hällä lain,
 ei, pelkkä jouhipaita vain,
 mi jalkoihin ei yltänyt,
 ei käsivarsiin. Teille nyt
 mä puhun täyttä totta:
 niin melkein ravinnotta
 hän eli, että moista kaksi
 jo ollut nälkäkuolemaksi
 ois, taivas tietää, viikkokautta,
 jos Vapahtajan armon tautta
 ei lievityst’ ois saanut hän.
 Tuon ravinnon nyt selitän:
 kas, ohut vesisäije vain
 kivestä tiukkui kimaltain.
 Hän kolon kaivoi kivehen,
 se keräs vettä suullisen;
 mut vettä liukui vähän niin,
 ett’ illast’ aamunkoittamiin
 se kolon tuskin täyttää voi:
 miesparka joka tipan joi.
 Ja kymmenen ja seitsemän
 niin eli tuskan vuotta hän.
 Sit’ eivät usko muutamat,
 he sentään väärin uskovat:
 kas, Jumalalle päällä maan,
 mit’ ikänä hän tahtoiskaan,
 ei mikään mahdotonta ois.
 Mit’ ihmett’ ei hän tehdä vois!

Suom. Uuno Kailas.

Hartmann von Aue
Runot
Uuno Kailas