Kaksi liekkiä
Kun minun henkeni tulta
 vastaan liekkisi lyö,
 kysyä jaksa en sulta,
 mistä on silmies yö.
 Kun läpi ruumiini kulkee
 hienoinen tuli vuo:
 pois tajunnasta se sulkee
 kaiken mi tuskaa tuo.

»Rakastan», huulesi toistaa.
 Vaikka ne hehkuun saa
 olkani vain, joka loistaa,
 vain poven hohtava maa,
 niin sydänpohjiin vaipuu
 nyt sanan kauneus tuo;
 raueten pelko ja kaipuu
 valheen lähteestä juo.

 Kun käsivarsiin kuumiin
 kalliin kaivatun jää
 hän, jonka heleän ruumiin
 rakkaus vain sytyttää,
 puhtaus povensa liekin
 on side silmillään.
 Niin hänet rakkaus viekin
 valosta pimeään.

 Voi yön keskellä lasta,
 kun lumo sammunut on!
 Unesta kuulaimmasta
 jäi tomu torjumaton.
 Päättömät polut uhkaa:
 käteen kurkoittuvaan
 katkera himo tuhkaa
 sataa tuskassaan.