Varpuselleni (Forsman)
Sua holhon mielelläin, oi varpu kulta,
 Ja, kyynel silmässäin,
 Useinkin luen jyvät, jotka multa
 Sa noukit kädestäin.

 Sua rakastan, vaikk’et sä höyhenillä
 Koreilla loistakaan;
 Sun tunnen, vaikkei sielus sävelillä
 Ilmaise tunteitaan.

 On verhos tumma niinkuin yö, ja kieles
 On mykkä niinkuin tää.
 Et kiiltää voi, et laulaa – mutta mieles
 Halaapi ystävää.

 Rumaksi mainivat sua, ihmemiellä,
 Kun mä sua hyväilen,
 Vaan hellä, vilpitön oot – mitäs vielä
 Ma vaadin, tarvinnen?

 Kun halpaa vaatetustas toiset pilkkaa,
 Mua silmäät lempien;
 Ja ruumiiltas en möisi höyhentilkaa
 Ma kultiin, helmehen.

 Iloksi muiden sirkut liverrellä,
 Kanaarit laulaa saa –
 Sydäntä pyydän vaan ma lämmitellä,
 Hellyyttä kaipaavaa.

 Ei pinnan loistehella viihdy lempi,
 Tuo tyydyttää ei voi;
 Kiitollisuus, min saa, on suloisempi
 Ja onni min hän loi.

 Kun uskollisna kättän’ nokit hiljoin,
 Siin’ istut iloiten,
 Mun huolen’ silloin palkitset sä viljoin
 Ja olet kaunoinen.

 Elosi kevätpäivää sulostella
 Koen huolin hellivin,
 Ja hautas kaunistan ma kukkasella
 Ja kastan kyynelin.