Rauhan maa
Tuon portin tumman takana
 suojassa muurin harmaan,
 helmassa luonnon armaan
 on paikka rauhaisa.

 On siellä merkit muistojen,
 on siellä tuonenlehto
 ja alla kummun kehto
 niin pehmyt, hiljainen.

 On siellä tuonenviidakko,
 sen kannel hellä helää
 ja siellä muistot elää. –
 Se rauhan rannikko.

 On kuusi tumma mietteissään,
 ja tuomi tuoksuvainen
 ja koivu kukkivainen
 luo varjon käytävään.

 Ja kiurun laulu keväisin
 soi nurmen nukkujille,
 soi kumpuin kukkasille,
 ja paistaa päivytkin.

 Ja kesätuuli hulmuaa
 niin vienosti ja hiljaa,
 se tuutii tuonen viljaa –
 tää, tää on rauhan maa!

 Kun syksyn myrsky ärjyy, soi,
 tuo tuskaa tummiin öihin,
 ei rauhan pyhättöihin
 se turmaa tuoda voi.

 Kun talven tuiskut temmeltää,
 niin päällä hautakummun
 poimuissa hankihunnun
 jäätähdet kimmeltää.

 Ja päällä näiden kumpujen
 hengetär rauhan kulkee.
 Maa hellään helmaan sulkee
 sen suojiin tullehen.