Talvella
Kunne kulki kesän sulo,
 Kunne laulu rastahan?
 Talven, kolkon kylmän tulo
 Ajoi suven ihanan.
 Pois on päivät kirkkahat,
 Pois on hetket iloisat,
 Pois on laulu kaikuvainen,
 Metsä on nyt hiljainen.

 Eipä peipon säveleitä
 Vastaa lakson kaikuna,
 Aurinko ei lemmi meitä
 Pakkanen vaan paukkuva.
 Metsäpuro juoksussaan
 Tau’onnut on tuoksussaan
 Ei nyt seiso lemmen kukka
 Rakkauttaan kuiskaillen.

 Lumeen peittyy lakson kukka
 Huutehess’ on pensas puu,
 Huuteessa on parta, tukka.
 Taivahalla loistaa kuu,
 Asuntoamme katsellen.
 Tuolta kaiku kirveitten
 Kiiruus läpi kuusikkojen
 Kuuluu sisäst’ hongistojen.

 Kussa ennen kukka loisti
 Lumivuori kohoaa.
 Pakkanen sen kukan poisti.
 Kirveen kaiku kajahtaa,
 Kussa leivon ääni soi.
 Kunne aamuruskon loi,
 Riipuskelee harmaina
 Jäisiä nyt puikkosia.

A[ugus]–t F[a]–v[é]–n.

Lähde: Tampereen Sanomat 29.4.1873.

August Favén
Runot
Tampereen Sanomat
1873