Erik XIV Kaarinalleen


1. 

 Ma olen paljas, ryöstetty
 ja syösty kurjuuteen.
 Sun sain, ah saituri ei niin
 lie rikas aarteineen,

 kuin olen. Nyt mä ymmärrän
 kotoisen onnen sen,
 jot en mä ennen tuntenut
 loistossa salien.

 Nyt onnen sen mä omistan,
 kun Sinut vain mä saan.
 On soppi ahdas rakkahin,
 kun kanssasi sen jaan.

 Ja valtakunnat, kruununi
 ilolla unhoitan,
 kun sydämes, sun sydämes
 poveeni painallan.

 Mun Kaarinani kaunoinen
 sun sain. Ja mainehen
 sun kuninkaanas saavutan
 ma kuolemattoman.

2. 

 Lie herjat mua häväisseet,
 tok’ parhainta ei taitaneet
 tuhota multa: sydäntäs
 ja suurta lempeäs.

 Lie telkäneet mun vankilaan,
 mut lempeän ei kuitenkaan
 ijäti sulle hehkuvaa
 he taida sammuttaa.

3. 

 Kalvaessa kaihon piinan
 katsoin Aurajoen vanaa.
 Liehuvan näin valkoliinan,
 tuuli kuiski tuhat sanaa.

 Katsoin Kaarinani purtta.
 Itkin. Mieleen muistui veli,
 tunnoton tuo verihurtta,
 joka meidät eroitteli.

 Kirottu hän kerroin kolmin,
 upotkoon jo hämäryyteen!
 Kera jumalien solmin
 liiton täytteeks’ pyhän pyyteen.

 Thor ja Odin avuks tulkaa,
 päästäjiksi paulojeni.
 Ojentakaa kortta, sulkaa
 yli virran mennäkseni.

 Nähkää, viittoo käsi hennoin.
 Itkuun heltyy pilviparras.
 – En voi kiitää ilmalennoin,
 houretta vain toive harras.

4. 

 Kuutar, kulkija yön, joka vaunujas taiten
 ohjaat, Kaarinan luo nopsaan retki jo tee.
 Ullakkohuoneessaan polo valvovi kaiten,
 kaihtimet syrjään vie, sinehen silmäelee.

 Kuutar kulkija yön, hae ikkuna loitto,
 lempein katsannoin katsele kalleintain.
 Tähdet siintelevät, soi sfäärien soitto.
 Tervehdykseni vie sävelin, lauluin vain!

 Kuutar, luokseen käy, sulokutreja koskein
 hyväile armastain. Vyö hopeainen luo
 ylleen. Suutele huulia, väreitä poskein,
 kuiskaa kaihoni tää, tuska mi unta ei suo!