Minna Canthin kirje Kaarlo Bergbomille alkuvuodesta 1886
– – –

Mitäkö nyt kirjoitan? No niin! »Den breda, psykologiska romanen» sehän se minuakin rupesi viettelemään. Sanokaamme se suoraan, Tohtori, lapsellista se on ja ala-arvoista, vaikka silloin kun kirjoittaa, luulee lentelevänsä tuolla yläilmoissa, herra ties’ kuinka korkealla. Surkeata todella, että suomalainen kirjallisuus on näin kehittymättömäin henkien käsissä. – Koetan tässä tuoda esiin, mitä semmoinen pikkuinen ihminen kuin minä on elämässä tuntenut ja ajatellut. En sillä omaa elämäkertaani kirjoita, mutta voihan samoja tunteita asettaa toisenkin ihmisen sydämmeen. Olen hyvin kiitollinen, Tohtori, jos todella viitsisitte lukea sitä, ennenkuin painetaan ja karsia suurempia vikoja. – Niin, tuo näytelmä<ref>Kovan onnen lapsia</ref>. Se ei ollenkaan ruvennut tyydyttämään. Kirjoitin taas uudelleen ensimmäisen näytöksen, enkä sittenkään päässyt innostumaan. En saanut semmoisia henkilöitä enkä semmoisia situatiooneja, että olisivat miellyttäneet. Ja pelkään siinä turmelevana hyvän aineen. On niin vaikea yhdistää tarkkaa todellisuutta dramallisen effectin kanssa. Kun nyt kuulen, tuleeko K. Brofeldt’in näytelmästä kelpaava. Ellei, niin minä alotan kirkon juuresta jotakin. – Piispa Johanssonin kanssa emme ole missään tekemisessä olleet. Hän oli täällä muuten jo puolijumalana kaikilla jumalisilla, taikka ehkä koko jumalanakin jumalisilla naisilla. Mutta paljon hän kadotti populariteettiansa raittius esitelmänsä kautta. Kuinkahan kauan ihmiset sokeudessa vaeltavat ja antavat kirkon ja pappis vallan sekoittaa pois totisen puhtaan uskonnon. Jospahan tulisi, jospahan tulisi toinen Kristus raikkaamaan maailmaa taas. Ja tällä kertaa se saisi olla nainen!

Sydämmellisiä terveisiä Emelielle ja kaikille!

 ystävyydellä
 Minna Canth.

Lähde: Canth, Minna 1944: Kirjeitä vuosilta 1860–1897''. Toimittaneet Irja Harmas, Greta Thesleff, Helle Kannila ja Hilja Vilkemaa. Kustannusosakeyhtiö Otava, Helsinki.

Kirjeet
Minna Canth
1886
1944