Kirkonkellot
Kumiseva kellon ääni kuuluu kaukainen.
 Vaikenee sen kuullessansa oksall’ lintunen
 Ja alkaa taasen laulamaan,
 Vaan vaikeneepi uudestaan
 Kuin lumottuna. – Soitolla
 Lie voima salainen.

 Yksin töllin seinuksella istuu lapsonen,
 Huonehia rakennellen hietaäyrääsen.
 Hän hiljaksensa hyräilee
 Ja tuumielee, laulelee
 Niin huoletonna, surutta,
 Kuin lintu keväimen.

 Mutta soitto kumajaa, maan pyhyys vallitsee.
 Lapsi töllin seinuksella – hänkin vaikenee.
 Takoa kaukaa vainioin
 Kohoopi juhlallisna noin
 Nuo huiput Herran temppelin:
 Hän sinne katselee.

 Suruinenko soitto tuo – kutsuva haudallen –
 Koska kyynel kieriääpi poskell’ lapsosen?
 Ei; murhett’ ei se ilmaise,
 Vaan kaipuu harras kaikuilee
 Sen äänessä. Se kutsuvi
 Luo Herran rukoileen.

 Mutta sinne katseleepi pieni riutunen:
 Siell’ on ”kirkko” – mikä on se kirkko soittoineen?
 Tuo kellon ään’ kun kaikuaa,
 Se rintaan kaipauksen saa.
 Ja luo jo äidin astuvi
 Laps’ soidess’ kellojen.

 ”Äiti! Kello kaikuvainen kutsuu kirkollen:
 Vieös lapses’ pienokainen Herran huoneesen!
 Jo sinne kansaa tulvailee,
 Kun ääni kellon kaikuilee.
 Siell’ laulavatko enkelit,
 Nuo armaat lapsien?”

 Siitä äiti sylihinsä lapsens’ ottavi.
 Kirkkohon he kulkevat, ja soitto lakkavi.
 He penkkihin jo istahtaa,
 Äit’ otsans’ alas kumartaa,
 Ja kohta siitä kohoten
 Hän veisuun yhtyvi.

 Tuolla taulu alttarin – siin’ Poika Jumalan
 Kutsuu: ”lasten tyköni mun suokaa tulevan!”
 Kuin hellästi hän katselee,
 Kun pienoisia pitelee,
 Kut rintaan Hänen nojaavat,
 Hänehen turvaten!

 Pappi nousten saarnaamaan jo sanat kertovi:
 ”Lasten taivaan valt’ on Vapahtaja lausuvi.”
 Hän kertoo, kuinka Jesus on
 Ystävä lasten verraton
 Ja luokseen heitä tahtovi,
 Kutsuupi äiditki.

 Vihdoin saarna päättyvi, he kotiin lähtevät.
 Vielä kellot kaikuen hyvästin jättävät.
 Ja äiti kera lapsensa
 Kotihin kulkee kirkosta.
 Mutt’ väsynyt on pienonen,
 On tautiin kääntynyt. – –

 Taasen kellot kaikuen kutsuvat kirkollen,
 Taasen kansaa tulvaileepi Herran huoneesen.
 Mut ensin kansa pysähtää
 Luo haudan pienen, viivähtää,
 Miss’ arkku pieni lasketaan
 Maan mustaan povehen.

 Surumielin, kyynelissä äiti katsovi,
 Kuinka pappi multaa heittäin haudan siunavi,
 Mutt’ lohtunaan on: lapsensa
 Vei Vapahtaja luoksensa,
 Ei kuule, kuinka kuiskataan:
 ”Laps’ kuoli kuumeesen.”

Sampoinen.

Aapo Lyytinen