Kyntäjäpojan laulu
Minä maatani kynnän.
 Kivikumpujen kuohkea, möyheä maa
 orasnousua vehmasta ennustaa
 kevättenholla tuorehen tuoksun.
 Hepo astuvi verkkahan vakoaan,
 johon virittävi aurinko soitsullaan
 soman kultarihmojen juoksun.
 Kun kiteilee
 ja säteilee
 näin peltoni verhossa kultien,
 oi ihanaa
 ja juhlaisaa
 on toivokas toimeni keväinen!

 Niin maatani kynnän.
 Ja lahtosen tummahan kalvohon,
 joka peilinä vihreän lehdon on,
 luo aurinko loiston kumman.
 Koko maisema välkkyen väräjää.
 Käki kaihoten kukkua helkyttää
 käpylatvassa kuusikon tumman.
 Käen kaihontaan
 lurituksellaan
 satakielonen riemua soinnuttaa.
 Se valtaa mun,
 ihan innostun innostun –
 mun lintuset laulelukilpaan saa.

 Minä kynnän ja laulan.
 Ja hevoseni nuori ja eloinen,
 mun kiiltäväkarvani heloinen,
 vaon varrella astuskellen
 elokatsehin tutkivi maisemaa
 ja herkkiä korvia liikuttaa
 kevätkaikuja kuulostellen.
 Kun istuudun
 ja laulelun
 lepohetkenä nurmella viritän,
 hepo kuulostaa....
 jopa hirnahtaa...
 minä hevoseni riemuksi liritän...

 Minä kynnän ja laulan.
 Niin viehkeän kaunonen mulla on maa,
 niin kiehtova, mieleni ettei saa,
 ei voi olla laulua ilman.
 Mä laulelen työssä, ja iltaisin –
 oi, silloin vasta mä laulankin
 kun luon’ olen annahan Vilman.
 Hänen silmistään
 sadepäivän nään,
 näen pohjolan siintävän taivahan;
 ja vihreän maan,
 ja aallokkaan
 ja siintävän päilyvän lahdelman.

 Mun täytyvi laulaa.
 Mun täytyvi laulaa aurastain,
 kotipellosta, nuoresta kaurastain,
 kotimaastani armahasta,
 kevätpäivästä, laulusta lintujen
 ja ilmeistä kultani silmien –
 jos niistä ei, mistäs vasta!
 Oi, enimmin
 ja hellimmin
 mä silloin lauluja laulaisin,
 kun varjoitta
 ja vapaana
 valo pääsisi kansani rintoihin!