Henki ja aine
Ylhäälle henki ponnistaa,
 Alhaalle aine pyrkii;
 Kun näiden yhtyys katkeaa,
 Tää kiista vasta herkii.

 Mun henki nosti kerrassaan
 Ylemmä maailmoita,
 Mä sieltä naurain katsoin vaan
 Ihmisten riehunnoita.

 Kuin kaikki tääll’ on turhuutta,
 Vaan tuhmat ei nää tuota:
 Mä nauran ihmis-rientoja,
 Huh – nyt mä taisin puota.

 Voi – upoksist’ en pääsekään,
 Nyt muut jo nauraa mulla.
 Ei aineen kanssa henkikään
 Voi liian ylös tulla.

 No riuho, riuho, henki, vaan,
 Jo aine kohta irtoo.
 Ei nauruks’ sitten puotakaan,
 Kun aine irti kirpoo.

[Rei]–jo [Tirronen].

Reijo Tirronen
Runot