Suomen Iida
On huoneessa kirkas, kun valoja hohtaa
 ja loistavat katsehet intoiset.
 Sen Iidan, sen kuulun, ne kaikki kohtaa,
 ja sille ne sykkivät sydämmet.
 Ne sykkii ja lyö kuni tuttavalle,
 ja riemua tuntuvi kaikkialle.
 Niin ylväsnä, ylpeenä mieli on
 kuin kuuluisi jonnekin taivohon,
 mi valaisi kaikelle maailmalle
 sen tunteen, mi on kuni pohjaton.

 Kas: Siitä on onni ja ylväs mieli
 kun Suomemme suurta synnytti,
 min mainetta kauvas kertoo kieli,
 sen maatakin kiittää kuuluksi.
 Soi kiitosta Iidan näyttelystä,
 kun loihtii hän sillä viehätystä
 ja lumoaa vallan yleisön.
 Hän luopi taiteisen ilmiön,
 mi korkeinta tuottavi tyytymystä,
 on parasta nähtyä näyttämön.

 Vaan usein se Iida, toivojen tuoja,
 on niinkuin sen kahleet murtaa vois:
 niin itkusa, surujen ihana suoja,
 kuin vapautta turhaan taistoin lois.
 Voi: sortuihan suruihin Kalevan Aino!
 Ja useinhan voittavi väkevän vaino
 ja kahleilla lempeän kylmettää
 ja ruusuja surmaa pakkassää,
 myös rintoja murtaa raskas paino,
 vain jalous sorretun muistoksi jää.

 Hän jalo ja hellä: kun lemmen kohtaa,
 niin hennosti rintansa huokuaa
 ja ihmeesti katsehet tunteita hohtaa;
 myös kasvonsa kauniit kuvastaa
 niin viehästi ilmeet ilosat, vienot,
 niin hellästi huolet lempeät, lienot
 ja syvästi suurimmat suruset
 kuin huokuisi tuskien lähtehet
 ja tulvisi tuntehet vahvat, hienot
 ja aihtaisi värehet tuhannet.

 Ja kuinka hän synkkänä hiljaa viihtyy:
 kuin luonto ois edellä ukkosen.
 Vaan sitte sen mieli nousee, kiihtyy
 ja yltyy voimasta tuntehen:
 jo läikkyy aivankuin lahdenlaine,
 jo uhkaa aivankuin myrskynmaine,
 jo huojuu, riehuisna roiskuen lyö
 ja hurmaa vaahtoine voimakkaine
 kuin Imatran kuohuva hyrskyvyö.

 Kuin Suomeni kevään luonto suuri
 sen sielussa silloin uhkuvi.
 Se hyökkää ja ruhjoo: kahlemuuri
 pois väistyös, väistyös kauvaksi! –
 Myös sorron ja vainon painon alta
 käy voitolle joskus elämänvalta
 ja siunausrikkaana siittää ja luo
 ja taistojen avulla auringon suo,
 min kosketus tuntuvi satoisalta
 kun liikettä, hyötyä, viehettä tuo.

 Noin toivoa, toivoa: ettäpä kerran
 pois inhotut sitehet irrata sais
 ja elellä vapaana halunsa verran.
 Vain itsensä vaistoja noudattais!
 Ai, näinkö hän neuvovi Suomenmaalle,
 sen vanhalle, orjalle oppilaalle:
 on taiston ja hyvehen ainoa tie,
 min inehmo konsaan keksinyt lie,
 mi kelpaa kansalle voimakkaalle
 ja vapauden kummulle joskus vie.

 Ja näinpä hän näyttää Euroopalle:
 On Suomi nyt surun ja toivon maa,
 kuin vaimo mi sortui miehen alle
 ja kantavi kahletta tuskaisaa,
 vaan sillä on voimana siveys suuri
 ja kuntokin vahva kuin kalliomuuri.
 Se kestää, lujasti vastaan on
 ja raivaa itsensä voittohon
 ja nostaa kuin vehmas elämän juuri
 myös kukkansa loistoon auringon.