Kirjallisuuden Seuralle Viipurissa
Syntiä sumu,
 Utuinen unho
 Vuorille Väinön
 Vierynnä on.
 Jäätynyt järki,
 Nääntynyt nero,
 Tylsynyt tunto
 Kansassa kai.

 Ihana, isäin
 Kielikin kaunis,
 Runoen riemu,
 Hylyssä tuo!
 Vieraat ja vennot
 Perinnön pyhän
 Hastasit, halvaks’
 Loiseksi teit.

 Kiiltävä kulta,
 Kunniamerkit
 Monelta mielen
 Muuttivat myös.
 Isänmaan innon –
 Kotisen tunnon –
 Suomalaisuuden –
 Nauruna näät!

 Kuitenkin Suomi
 Kansallisesta
 Kuolemastansa
 Heräjää jo.
 Kantanut kyllä
 Kahletta kauvan
 Orjana kauvan
 Untunut on!

 Unesta uuluun
 Heräjää, riemu!
 Liittoja tekee,
 Elämän luo.
 Penseys poistuu,
 Tulistuu tunto.
 Kalevan kansa
 Virkoaa vait!

 Viipurin seura
 Intoa iske’,
 Valoa vala’,
 Totuutta tuo’:
 Karjalan yöhön
 Kuntoa koita’,
 Valaistus voita’,
 Sivistys suo!!!

– [Konstanti]n. – [Schröde]r.

Lähde: Kanava 11.2.1846.

Konstantin Schröder
Runot
Kanava
1846