Kukka (Bäckwall)
Kaunis kedon kukka,
 Äsken elämähän vironnut
 Haudataan jo rukka:
 Paha mato juuren turmellut.

 Perhot tutut sillen
 Mettiäiset mättähistä myös
 Tulit tervehdellen
 Hänt’ iloisessa työss’.

 Vaan kukka kivussaan
 Ei hän huomannut, ei havainnut
 Ett’ vaapsiainen vaan,
 Eikä – mettiäinen halainut.

 Ilta tuli, päivä laski
 Kukka kuolon kolkon käsiss’
 Lakastunut, vielä haasti:
 ”Elon toivo mull’ on hengiss.”

 Monta aamuu, montaa iltaa
 Oli tullut, myöski mennyt –
 Kevä lähes – maanki rintaa
 Aurinko jo lämmittänyt.

 Siemeneestä nousi
 Tutull paikall kukka kaunonen
 Impi tuli luoksi
 Kukan, ilolla näin sanoen:

 Itkin totta kuolois
 Koskan kovaa onnees katselin
 Vaan jo tunnen luontois –
 Kaunis on se – jos niin kuolisin!

[Johan Bäckwa]– – ll.

Johan Bäckwall
Runot