Vanha soturi
Saimaassa saar’ on; maalle sen
 muut aivan harvoin kulkee
 kuin lokit järven myrskyisen,
 jok’ aalloillaan sen sulkee.
 Niemellä siellä törröttää
 petäjä käyrä, sammalpää.

 Siin’ istui alla petäjän
 mies muinaisaikalainen,
 soturin hattu päässähän
 ja parta hopeainen,
 sininen takki, taljavyö:
 ei lasta varten tehty työ.

 Kyynelten vaon huomasi
 kasvoissa kuihtuneissa,
 ja valju viima huokuili
 hiuksissa harvenneissa.
 Hän aaltoon nyt loi katsehen,
 nyt suruhymyin taivaasen.

 Jok’ ehtoo monet vuodet hän
 siin’ istui iltamassa,
 samainen puku yllähän,
 samassa asemassa,
 kuin haamu muinaismaailman
 mielestä merenkulkijan.

 Vaan kuulkaa, Suomen neitoset,
 ukon elämäkerta,
 vesissä silmät suloiset
 ja sydän vuotain verta!
 Hän hellän muiston saakohon;
 jo tuskista hän päässyt on.

 * * *

 «Mies Kaarlon olen viimeisin;»
 – nuo sanat lausumalla
 hän nousi uhkein katsehin; –
 «viimeinen ilman alla,
 mi Kaarlon näin». – Tuon nimen vaan
 kun lausui, nosti hattuaan.

 «En muotoaan ja katsettaan
 mä saa unohdetuksi.
 Kas pipliaa, mi mainitaan
 nyt Kaarlon raamatuksi!
 Kuvansa siinä, kas, on tää...
 Ah! multa näkö hämärtää.

 Hän asultaan kuin minäkin:
 tällainen vyö ja nuttu.
 Vaan sodassa kun seistihin,
 hän sankar’ oli tuttu;
 suur’ voitettuna, voittaissaan,
 vaan suurin kenties kuoltuaan.

 Viel’ Norjaa vastaan syöstihin,
 vaikk’ uhkas moni valta.
 Viimeinen joukko Suomenkin,
 haalittu kaikkialta,
 lens sinne kanssa sankarin
 vuorille kuoloon lumihin.

 Mä tulin joukkoon herrani,
 kun nuori olin vasta,
 ja kuulin laukauksen, mi
 vei Kaarlon maailmasta.
 Näin kaatui Ruotsin uljuuskin.
 Mä kaatua myös halusin.

 Vaan maata, kuningastakin
 puolustin pelkäämättä.
 Kun Pommerista palasin,
 vain yhtä kannoin kättä.
 Luutnantin arvon palkaks sain
 ja eläkkeeksi – nälkää vain.

 Vaan enemmän mua iloitti
 kuin kenraalian’ nauha,
 ett’ täss’ sain oman turpeeni,
 kun maahan tuli rauha:
 sain perinnöks tän saareni,
 täss’ itse olen herrani.

 Mun Herra sitte siunaskin
 runsailla lahjoillansa.
 Yks tytär: kuva enkelin
 Evankelistan kanssa!
 Häll’ oli muoto sellainen,
 lukeissaan Sanaa minullen.

 Hän hallitsi mun huoneessain.
 Riens aika, häneen luottain.
 Kun kuoli äiti, elin vain
 hänelle, ynnä vuottain,
 ett’ urosaika entinen
 taas Kaarlon koittais Ruotsillen.

 Illalla kerran tyttöäin
 talutti vieras kotiin.
 Seinältä, tuota nähdessäin,
 mä pistolini otin.
 Viettelijän kaataa rampana
 mull’ olis ollut rohkeutta.

 Vaan kun hän astui tupahan,
 näin kunnon miehen aivan.
 Noin patriarkan majahan
 myös astui vieras taivaan.
 Hän lausui: «Kaarlo taisteli:
 Suursaaren nimi säilyypi».

 Nyt, Herra! huudahdin, nyt saan
 jo rauhaan luokses tulla.
 »Ei», virkkoi hän; «viel’ elä vaan
 todistajana mulla,
 kuink’ onnen tyttös mulle luo,
 kun minut voitto tänne tuo».

 Takana järven hänellen
 tuo talo kuului tuolla.
 Hän kauneutta luonnon sen
 viisaalla lisäs huolla;
 mun sinne kutsui ijäksi:
 varroimme häntä sulhoksi.

 Jo joutui hänen aikansa,
 jot’ tyttöni niin vuotti.
 Jo Ruotsinsalmen voitosta
 hän sanan meille tuotti.
 Mä Herraa kiitin polvillain,
 häät, vihittävät unhottain.

 Puvussaan istui morsian,
 ja juhla aloitettiin.
 Toi lokki myrskyn sanoman,
 vaan sulhast’ odotettiin.
 Kuin haudasta nyt vinkuen
 nous Herran ilma raivoten.

 Juoks morsian nyt katsomaan
 – kasvoille kirpos tukka –,
 näk’ akkunasta – järven vaan
 ja kuuli – tuulen, rukka;
 huus riemuin, vaan taas tuskasta:
 ol’ luultu purje – vaahtoa.

 Vaan nyt, vaan nyt! – »Yks luovi vain,
 niin pääset armaas luoksi». –
 Taivaasen katseen kohottain,
 hän vastaan rantaan juoksi,
 kun vene kaatui niemellen.
 Myös maahan vaipui silloin hän.

 Vaan sievään nous hän näkemään
 kätensä armahansa
 aallosta nostavan ja pään,
 mi keinui aallon kanssa.
 Hän lensi viime louhellen,
 kurotti kättä sulhollen.

 Sen sulho sieppas tuskassaan,
 vei kanssaan tyttösenkin
 – niin, nuorukainen, itke vaan! –
 jäi järveen kumpainenkin.
 Käsikkäin heidät löydettiin
 ja yhteen haudattiin myös niin.

 Koht’ olen satavuotinen,
 vaan tyynen’ istun tässä;
 mut isänmaani jälkeen en
 viihtyisi elämässä». –
 Näin kertoi hän, ja niemellään
 sittemmin hänt’ ei nähtykään.