Ma kuolisin – – –
M a  k u o l i s i n  k u n  i l t a  k u l t i n e e n ,
 Ja niinkuin päivyt kalvet-koitollansa –
 Suloa voi, näin vaipua uneen! –
 Syliin ijäisyyden vajoisin kanssa.

 M a  k u o l i s i n  k u n  t ä h t i  t a i v a h a n ,
 Heloittain hohtavilla loistehilla;
 Niin tyyneen toivoisinki hukkuvan
 Sinertävillä taivahan selillä.

 M a  k u o l i s i n  k u n  t u o k s u  k u k k i e n ,
 Hajahtaen povesta ruusukaisen
 Kohottimilla kukka-ilmojen
 Uhriksi alttarille Taivahaisen.

 M a  k u o l i s i n  k u n  k a s t e  l a k s o s s a ,
 Jot’ aamuliekit lemmitellä soisi.
 Voi, jos kun häntä, päivä polttava
 Kyllästynyttä sieluanki joisi!

 M a  k u o l i s i n  k u n  s o i n t i  t a u k o a a 
 Kielillä kaikuvilla kanteloisen,
 Ja tuskin vasken vallasta vapaa
 Rinnassa haihtuu soittajan iloisen.

 Et kuolla saa kun ilta kultineen,
 Et huku tyyneen tähtien tavalla,
 Et vaivu niinkuin kukkanen uneen,
 Sula ei sielusikkana sulalla.

 Sa kuolet kyllä tuiki tummahan,
 Kun murhe murti voimasi esinnä;
 Sa luonnon näet sulasti nukkuvan,
 Rikkoihin riutuminen ihmis-rinnan.

S–la.

Lähde: Suometar 23.1.1857.

Georg Herwegh
Runot
Suometar
1857