Tapio kohtaa poikaansa
Kaks’ miestä kerran kankaalla
 Kohtasi toistansa,
 Ja seuraavalla tavalla
 Alkoivat puhella.

 Vanhempi heistä kysyi nyt:
 ”Ku olet miesi sä,
 Ja mistä tulet, sano nyt,
 Kaukaa vai likeltä."

 Hän vastasi: ”en kaukaa
 Mä liioin olekaan:
 Tuoll’ itäpuolla Suomea
 Mä synnyin maailmaan.

 Mut sanos vanhus itse sä
 Kuka ja mistä oot.
 Et mahda olla läheltä,
 Kun outo olet noin.”

 Nyt vanhus tuohon vastasi
 Mies-äänin karkehin:
 ”No kumma, kuinka isäsi
 Unhotit poikuein!

 Mä olen ukko Tapio,
 Se vanhus vakainen –
 Niin olen, etkö usko jo,
 Sä polo poikanen.

 Eikö oo tuttu turkki tuo
 Naavainen päälläni?
 Ja partahani silmäs luo,
 Niin muistat isäsi.”

 ”Oi isä armas todella
 Sä minun oletki” –
 Näin poika huusi ilolla
 Ja heti suuteli.

 ”Nyt mistä tulet isäni
 Ja kuinka muuten voit,”
 Naurusuin poika lisäsi, –
 Vaan vanhan sanat soi:

 ”Minult’ on valta otettu,
 Pois miehuus mennyt on,
 Ja kotoni on poltettu –
 Niin olen onneton.

 Tää kangas laitumeni on,
 Tää viljapeltoni,
 Ja ryske jylhän hongikon
 On huvitukseni.

 Tuli vei minun tupani,
 Sai kulo saunani –
 Näin onni minun osani
 Pois kaikki kadotti.

 Mut sinä, armas polkani,
 Oot ehkä onnekas;
 Kerro nyt itse tilasi
 Ja kaikki asias!”

 ”Niin” – poika tuohon vastasi
 Vaan alakulosti –
 ”On joskus ollut onniki,
 Jos vastoin käymyski.

 Mä ensin olin suora mies,
 Musta ja muhkea
 Ja seisoin – miten kukin ties –
 Useita vuosia.

 Vaan vihdoin tuuli kallisti
 Vartaloin oikeaan,
 Kyljistäin päivä viritti
 Nyt valoloistojaan.

 Niin viivyin taaskin vuosia,
 Ain’ ollen nojassa,
 Näin aivan paljon huolia
 Monessa majassa.

 Vaan onnen puuska puhalti
 Taas minun suoraksi,
 Kasvoin vielä kirkasti
 Ja minun pelasti.

 En tiedä tässä edelle
 Mitänä kertoa,
 Sen aika näyttää kaikille
 Ja antaa lukea”. –

 Näin vanhus puhuu vieläki
 Onnea toivottain:
 ”Sä poikaseni edisty –
 Mä vaivun hautahain.

 He kävelivät yhdessä
 Matkoa kappaleen,
 Puhuen käsikädessä
 Hellästi toisilleen.

 Jo erosivat vihdoinki
 Kyyneleet silmissä
 Ja vanhus vielä huokasi
 Poikaansa nähdessä.

[Simeon] –[Hi]rv[one]n.–

Lähde: Tapio 5.3.1870.

Runot
Simeon Hirvonen
Tapio
1870