Valhepukuinen
Tää sielu ihmistä jo rakastihan
 ja uskoi, ihminen ett’ ihmisyyteen
 pyhästi pyrkisi, ja korkenihan
 hyvyyden kylvö – kunnes jäisen hyyteen
 oraille vuodattivat vallat vihan.
 miesmielen viettelivät portot pyyteen
 huventain sylissään kuin hauraan vahan
 hyvyyden, valloilleen taas päästäin pahan.

 Käy puhe: nälässään syö susi sutta,
 mut luotu ei koske omaan sukuun.
 Lajiinsa pedoillekin laupeutta
 soi Luoja – yhtä ottanut ei lukuun,
 ihmistä, sukusurmaan suistunutta.
 Vaatetti hänet valheen narrinpukuun:
 Jumalanmuotoisena, kuulain kulmin
 käy tietään tappaja tuo julkein, julmin.