Ka’onnut kulta
Kuikutteli kuovi yksin,
 surujansa suolla soitti,
 märän mättähän välissä,
 nevan pehmeän povella,
 rahkarimmen rannattoman.

 Niinpä kurja kuikerteli,
 hiota piipitti poloinen:
 kultansa oli ka’onnut,
 sortunut sorea sulho,
 häipynyt hämäräteille,
 eksynyt eri nevalle.

 Eipä kuullut kuovi kurja
 kuikutusta kultasensa.
 Eipä tiennyt lintu lieto,
 vaikka oisi kulta kuollut
 uupunut iki-unehen.

 Niin nyt koito kutkuttelen
 kuin on suolla kuovi kurja,
 samoin vaivanen valitan,
 yksin rukka tuikuttelen.
 Poissa puoliso poloinen,
 kulta kaunoinen ka’onnut.