Helmille (1882)
Oi, Helmini, suo kerran viimeisen
 Mun kanteleeni äänen kajahdella!
 Suo kerran sydämmeni suruisen
 Viel’ ensi lemmestänsä lauleskella!
 Jo koht’ on kannel vaiti kourassain:
 Mun kalman kylmyys asuu rinnassain.

 Muistatkohan viel’ aikaa mennyttä?
 Muistatko, Helmi, onneamme silloin
 Ja lemmen liekin ensi ennettä
 Ja riemulaulujamme aamuin, illoin?
 Oi, muistatko sa niitä? Kuollessain
 Ne vieläkin on mulla muistossain.

 Muistanpa aina silmäis loistehen,
 Kun puoleheni katsoit hymyellen.
 Kun kasvojesi näin hohtehen,
 Ma hurmoksissa seisoin ihaellen
 Ja huulilleis kun painoin suudelman...
 Ken tunteilleni keksis lauselman!

 Maat, taivahat ma silloin unohdin;
 Ja impyeni äänen koska kuulin,
 Ma autuaitten lailla vavahdin,
 Sit’ enkelinpä kuiskeheksi luulin.
 Oi, juhlahetket niityn nurmella!
 Oi, riemupäivät Roinen rannalla!

 Kun nietos suli puron partaista,
 Ma kevään kukat helmahasi kannoin.
 Mit’ ilman alla tiesin herttaista
 Sen sulle – oi, niin mielelläni – annoin
 Ja onnellisna parhaan itseni
 Ma uhrasin vaan sulle, armaani.

 Mut, Helmi, toisellepa vainen nyt
 Sa sydämmesi aartehia annat.
 On autuutemme aika päättynyt:
 Sa toisen miehen kihloja nyt kannat.
 Häll’ olkoon sulle syli lämpönen
 Ja sydän hellä, lempi tulinen!

 Hyvästi, Helmi! Onni olkohon
 Sun johtajasi aina elon teillä.
 Mun kohtaloni miksi tulkohon,
 On lohdutus myös paljon kärsineillä:
 Jo koht’ on kannel vaiti kourassain.
 Mun kalman kylmyys asuu rinnassain.

Runot