Tervehdys-sanoja Satakunnalle
Muinen vanha Väinämöinen,
 Suomen runo-ruhtinas,
 Polvellansa kanteloinen
 Istui isiemme maass’;
 Säveleet sen kaikki voitti,
 Kaikki viihtyi kuulemaan
 Hänen sulo-soittoaan.

 Säveleiden soinnut sulot
 Koko luonnon liikutti.
 Niitä Suomen rannat, salot
 Riemuellen lauleli.
 Pois ol’ outo, vieras mieli,
 Yksi sulo Väinönkieli
 Kaikui yli Suomenmaan:
 Läntelästä Karjalaan.

 Mutta hetken Suomi kuuli
 Ääntä Väinön soittimen:
 Virttä toista länsituuli
 Virtti maamme rannoillen.
 Väinön kannel aaltoon hukkui,
 Suomi surkeasti nukkui,
 Vieras astui salihin,
 Kotolainen pirttihin.

 Kau’an kyll’ oot Satakunta
 Uinahtanut sinäkin
 Tuota kurjaa orjan-unta,
 Jolloin kieles sorrettiin.
 Ääntäs ei oo saatu kuulla,
 Asiasi vieraan suulla
 Muille ovat lausuttu,
 Itseltäsi salattu.

 Terve nyt siis noustuasi
 Omin äänin puhumaan!
 Tietosi ja toivehesi
 Kansallemme lausumaan.
 Nyt sä kaikkein tietä annat,
 Että myöski Porin rannat
 Yhtyy ynnä lietsomaan
 Lemmentulta isänmaan.

K[ustaa]. K[i]–ll–[ine]n.

Lähde: Satakunta 15.2.1873.

Kustaa Killinen
Runot
Satakunta (sanomalehti)
1873