Realisti ja idealisti
R.

 Minä näytän mimmoisena
 Ihanteeni ilmestyvät,
 Aivan suoraan semmoisena,
 Että toiset törmistyvät;
 Mitä halpaa, mädännyttä,
 Lokaa, synkkää, vanhaa syttä,
 Kaikki vedän päivän valoon,
 Muokkaan niitä muotoon jaloon,
 Ihastuupa toiset tuosta.

I:

 Maasta kaivan kalliin kullan,
 Helmet meren mutasesta,
 Huuhdon poijes roskan, mullan,
 Tyhjästä en kuorusesta
 Huoli juuri koristeeksi,
 Inhoon tuojaa ihanteeksi.
 Poijes törky kynnyksiltä,
 Tuntukoompa vaikka miltä:
 Loka ei oo leikin paikka.

R:

 Ilmalinna, tuulentupa
 Kaatuu, särkyy kaikin puolin,
 Eikö liene sitte lupa
 Kaivaa perustusta huolin
 Syvään, vaikka nouskoon likaa.
 – Ethän muistuttane sikaa?
 Jota paikat pahat kaivaa,
 Tehden sillä muille vaivaa,
 Inhoittavat ilmituoden.

I:

 Kaivettakoon varsin syvään
 Kulma kivet yhteiskunnan
 Kallioon, mi kaikkeen hyvään
 Antaa voiman, suoran suunnan;
 Nouskoot aatteet korkealle
 Valoon Luojan taivahalle;
 Konnat leikkii lätäköissä,
 Huviketta kehnon töissä
 Hakee halpamieleltänsä.

R.

 Mutta aivan alastoinna
 Kun saat nähdä kauhistukset
 Hylkäät, luovut halutoinna,
 Heität hurjat hairaukset,
 Pyrit valoon pimeästä
 Ihanteesen ilkeästä
 Eksyksistä oikealle
 Tielle, valonkukkulalle,
 Ilmapiiriin puhtahimpaan.

I:

 Kosken kuohu hurmaa, lumoo,
 Usein nähty tutuks’ tulee,
 Uutta, kummaa innoin kuulee
 Utelias nautinnolla,
 Mieli täyttyy havainnolla,
 Sydän, sielu saastaa saapi,
 Puhtaan rauhan kadottaapi,
 Puhdista ei lokavesi.

Lähde: Maamme 4.3.1890.

Anonyymi
Runot
Maamme
1890