Suurin totuus
Oppi siitä, että paha on pahalla kostettava
ja että on rikosta rangaistaessa
otettava silmä silmästä ja hammas hampaasta,
oli viimeisilleen kehittynyt. Se
oli aikoinaan ollut maailman suurin
totuus, se oli julistettu jumalalliseksi ja
se oli saanut suuria aikaan. Se oli
luonut järjestystä maailmaan, se oli
tahtonut oikeutta turvata. Mutta kun
se antoi oikeuden vaan voiman avulla
ja kun miekka lopulta ratkaisi riidan,
niin ei sota eikä taistelu maan päällä
lakannut. Ja kun voimakkaampi voitti
heikompansa, niin ei heikompi koskaan
saanut oikeutta, vaan sai kärsiä, kitua
ja vaikeroida. Mutta ei maailma vaikeroimisesta
välittänyt.

Silloin nousi heikkojen ja osapuolten
joukosta apostoli, joka saarnasi anteeksi
antoa ja rauhaa ja joka korkeimmaksi
käskyksi julisti: rakasta lähimmäistäsi
niinkuin itseäsi. Järjestyksen voimalliset
vartijat ja maailman oikeuden mahtavat
ylläpitäjät ristiinnaulitsivat hänen,
sillä heidän nähdäkseen loukkasi hänen
oppinsa yhteiskunnan pyhimpiä oikeuksia:
itsepuolustusta ja pahan rankaisemista.
Ja he olivat vakuutetut
siita, että jos kosto annettaisiin Jumalalle,
horjuisi perustuksissaan maailman
siveellinen rakennus.

Mutta oppi lähimmäisen rakkaudesta
oli hurmaava oppi kaikille heikoille ja
voimattomille. Ja kuta suuremmaksi
kasvoi sorrettujen suku, sitä laajemmalle
levisi oppi. Apostoli toisensa perästä
sitä julisti, kansa toisensa perästä sen
omisti. Kaksi tuhatta vuotta sen jälkeen
kuin se ensi kerran julistettiin, ei
se vielä ollut käytännössä loppuun saatettu.
Mutta neljä tuhatta vuotta kun
on kulunut, omaksutaan se ja pannaan
käytäntöön siinä maassa, joka ulottuu
Uraalista Atlantin rantaan.

Se omaksutaan ensin hiljaisuudessa
ja yksityisten kesken. Mutta sitten se
kerran omaksutaan julkisesti ja vahvistetaan
virallisesti kaikkien sivistyskansojen
yhteisessä uskontokongressissa. Sotajoukot
lasketaan ikuiselle lomalle, aseista
taotaan työaseita ja kasarmeista tehdään
uuden uskon temppeleitä. Vanhat
lakikirjat poltetaan ja kaikki tuomarit
pannaan viralta, sillä ei ole kuin
yksi lakipykälä eikä kuin yksi tuomari.

Ihmiskunta on riemuissaan, sillä se
on vakuutettu siitä, että se totuus, jonka
se nyt on tunnustanut, on ainoa ja
suurin ja viimeinen totuus. Se on
iloinen siitä etupäässä vuoksi, että
se luulee sen avulla ikuisen onnen saavuttavansa,
jota se aina on takaa ajanut.
Eikä siitä sure, jos ei onni heti
paikalla sille tulekaan, sillä se on tottunut
siihen, etteivät ihanteet heti paikalla
toteudu.

Sen vuoksi se kehittää sitä oppiaan
ja sovittaa sitä itseensä ja oloihinsa.
Se poistaa yksityisen omaisuuden ja jakaa
tasan tavarat. Se kuluttaa kasvatuksen
kautta pois itsekkäisyyden, unohtaa
koston ja voitonhimon, kitkee sydämmestään
vihan ja kaikki muut intohimot,
jotka yllättävät toisia vahingoittamaan.
Ja se elää verrattain tyytyväisenä
satoja vuosia, ehkäpä tuhansiakin.
Maa, jota sitäkin rakkaudella
ja hellyydellä viisaasti viljellään, antaa
sille mitä se tarvitsee. Ja kun ei ole
puutetta, ei ole riitaa. Rauha on maassa
ja ihmisillä hyvä tahto.

Mutta tulee aikoja, jolloin sitä koetellaan
sen uskossa. Sitä koetellaan
sekä sisältä että ulkoa. Tulee katovuodet,
jotka vievät puolen sen viljasta.
Kansat, jotka asuvat Uralista Atlanttiin,
eivät ota niiltä, jotka asuvat ulkopuolella
ja jotka eivät anna ottamatta.
Eikä heidän uskonsa myöskään anna
niiden kuolla, jolta halla vahingoitti.
Se käskee jakamaan. Mutta annokset
ovat pienet ja koko ihmiskunta kärsii
nälkää ja puutetta, mutta kärsii uskostaan
luopumatta. On niitä, jotka ajattelevat,
että parempi olisi toisten kuolla
ja toisten elää kuin kaikkien sairastaa.
Mutta niitä on vähän ja jos ne
sanoisivat, mitä ajattelevat, ei heitä
kuultaisi. — Tulee myöskin vihollinen
sieltä, mistä se aina on tullut — Aasian
aroilta. Se vaatii maata ja se vaatii
ravintoa. Se tulee kuin mustalainen
turvattomaan taloon ja sillekin annetaan,
mitä se vaatii. Vero on raskas,
mutta maksajat ovat monet ja
voimat ponnistuvat kahdenkertaisiksi.
Tulee uusia ja yhä uusia vihollisia ja
voimat ponnistuvat kolmin-, nelin-,
viisinkertaisiksi. Lopulta ei ole mitä
jakaa, jos ei osan jakajia vähennetä.
Ja vihollinen vähentää niitä, sillä 
usko ei estä sitä niin tekemästä. Se
tappaa, murhaa, teurastaa kuin lampaita
niitä, jotka eivät uskoltaan voi
kättä vastarintaan nostaa. Se tuntuu
vaikealta, se on kipeää kärsiä, mutta
niin vaatii kansojen usko, joka käskee
rakastamaan vihollistaankin, ja se usko
on pyhä.

Vaan oli siellä mies, joka oli uhrannut
kaikki uskonsa eteen ja joka oli
antanut kaikki mitä hänellä oli. Hän
oli antanut hänelle peltonsa sadon, oli
antanut majansa asuttavaksi, oli antanut
oman työnsä ja perheensä vaivannäöt.
Eikä se, joka häneltä kaikki otti,
antanut hänelle mitään palkkioksi, vaan
maksoi hyvän pahalla, sillä sellainen
oli  uskonsa, jonka oli isiltään
perinyt.

Oudot mietteet heräsivät miehen rinnassa.
Hämärinä muinaistaruina, joista
maan runoniekat joskus lauloivat,
oli hän kuullut kerrottavan ajoista, jol
loin ihmisten usko oli aivan toinen
kuin mikä se oli nyt. Ihmiskunta kuvattiin
silloin eläneeksi onnellisena ja
tyytyväisenä, sillä ei 
sille kukaan mitään pahaa tehdä. Miks’ei
uskaltanut? Siksi ei uskaltanut — niin
sanottiin — että se, joka toista löi, sai
samalla mitalla takaisin, se, joka vei
hengen joltain, siltä vietiin hänen oma
henkensä rangaistukseksi ja pelastukseksi
Nyt johtaa ihmisiä rakkaus ja rakkautta
sanotaan pyhäksi, silloin johti heitä
viha ja sitäkin sanottiin pyhäksi.

Ihmiskunnan onni on siinä, että se
rakastaa, — oli hän kuullut iät kaiket sanottavan.
Mutta oliko ihmiskunta

nyt sitten onnellinen? Hän naurahti
pilkallisesti ja pudisti päätänsä säälivästi.
Ei ainakaan hän ollut eikä
tiennyt ketään, joka olisi. Eivät olleet
onnellisia muut kuin ne, jotka sortivat
häntä ja sortivat kaikkia muitakin,
mutta joita vastaan usko kielsi
puolustautumasta. Linnut metsässä, eläimet
kedolla ja kalat vedessä, ne olivat
nekin onnellisia, sillä ne ottivat minkä
voivat eivätkä välittäneet muista
kuin itsestään.

Mutta kun hän näitä mietti — oli
miettinyt jo kauvan selvyyteen pääsemättä,
— kuului surkeata huutoa hänen
majansa takaa. Hänen vaimonsa
karkasi sieltä tukka hajallaan sen saman
miehen takaa-ajamana joka oli anastanut
hänen maansa ja tavaransa. Ja
nyt se tahtoi anastaa hanen vaimonsakin,
tarttui sitä käsivarteen ja aikoi
laahata muassaan.

Mutta silloin täytti kummallinen
tunne hänen rintansa, sitä vihlasi kuin
veitsellä, maailma punertui hänen silmissään
ja lapiolla, joka oli hänen
vieressään, halkasi hän vihamiehensä
pään.

Hän pakeni metsiin, sillä viholliset
häntä vainosivat ja hänen kansansa
ei tahtonut antaa suojaa sille, joka oli
rikkonut sen käskyn, mikä oli pyhintä
heidän uskossaan. Mutta niitä oli niitäkin,
jotka kuultuaan hänen teostaan
tekivät samoin kuin hän ja tulivat hänen
luokseen. Ne kokoontuivat kaikki
hänen ympärilleen, piilivät päivillä ja
liikkuivat öillä. Liikkuivat vihollisten
seassa ja levittivät kauhua heidän keskeensä
mitaten samalla mitalla millä
he olivat mitanneet. Liikkuivat ystävien
seassa ja saarnasivat uusia aatteita
ja uutta uskoa: itsepuolustuksen,
oman edun, koston, rangaistuksen ja
vapautuksen uskoa, luvaten onnea ihmiskunnalle,
jos se heitä seuraisi.

Yhdet sitä oppia ihmetellen kuuntelivat,
sillä se oli puhuttu kuin heidän
sydämmestään.

Mutta toiset sitä kauhistuivat eivätkä
tahtoneet hänestä mitään tietää.

Mutta kolmannet koettivat todistaa,
että hän oli väärässä, ja he sanoivat:
”Odottakaamme vielä sitä aikaa, jolloin
rakkauden voimalla vihollisemme
taivutamme ja jolloin koko maailma
meidän oppimme ainoaksi oikeaksi tunnustaa.”

Mutta hän virkkoi: ”maailma ei
koskaan ole yhtä ainoata oppia oikeaksi
tunnustava. Jokainen tunnustaa oikeaksi
vaan sen, joka sille on hyödyksi.
Niin tekevät vihollisemme ja niin tehkäämme
me! Aseihin!”

Ja hän sai aseihin kansansa nuorimmat
ja parhaimmat. Ja he karkoittivat
sortajat maastaan ja ottivat
takaisin omansa. Ja tekivät itselleen
uuden uskon pahan pahalla voittamisesta,
joka usko oli uusi siksi, että se
oli niin vanha, ettei sitä kukaan heistä
ollut ennen käytännössä nähnyt, ja
jota he sanoivat ainoaksi ja suurimmaksi
totuudeksi siksi, että se oli 
pahasta päästänyt, — eivätkä
tienneet, että se kerran sekin vanhenisi
ja antaisi aihetta uuteen uskoon, joka
voittaisi vanhan ja kerran taas vuorostaan
voitettaisiin.

1895
Päivälehti
Tulevaisuudenkuvitelmat