Yhtäkaikkinen
Niin yhtäkaikkinen ja turha lienen!
 Kun askel sattuman mun murskaa allaan,
 vahingon aikaansaanee yhtä pienen
 rajattomassa, kuin jos itse tallaan
 polulla hyönteisen tai ruohon, sienen.
 Vaeltaa kalma, polkee anturallaan –
 en tiedä, tästäkö vai tuosta mennen
 muserrun päivää myöhemmin tai ennen.

 Rakastan heitä, veljiäni, siksi,
 ett’ elonarvan ankaran he saivat,
 ett’ turhaan tutkailee he: »mistä? miksi?»
 Hiessä otsin mullan rintaa kaivat
 miks, ihminen, vain henkes pitimiksi?
 Mihinkä tavoittavat kaipuus laivat?
 Maan purjehtii ne kaukaisuuksiin asti,
 palaavat mukanansa murheen lasti.

 Tuhannet tuskaan syntyi yhdenlaiseen:
 pedosta ponnistella ihmisyyteen,
 takaisin perääntyä petomaiseen,
 pahasti takertua paulaan pyyteen
 ja täyttä ikävöiden vajavaiseen
 vain päästä, jäädä tietämättömyyteen –
 mitenkä tutkaileekin: »kusta? kunne?»
 ei alkuaan, ei loppuaan he tunne.