Horroksiin unen uupumaisillansa on kansa
Horroksiin unen uupumaisillansa
 On kansa, eikä tunne itseään.
 Tuon kotimaisen aatteen kokonansa
 On päässyt öinen halla hyytämään.
 Ja viluissansa kansa värähtelee,
 Se kotimaista tulta kaipaelee,
 Min luokse pääsis lämmittelemään.

 Mitenkä kansan vilu poistettava?
 Tuota nyt mietitään ja tuumaillaan
 Ois tulisija sille toimittava,
 Ois ryhdyttävä lieden laatintaan.
 Ja moni sydän alkaa sykkiellä,
 Ja aineksia siheen kyseskellä, –
 Salojen poveen silloin viittaillaan.

 Ja salon sydämehen lähtee miesi,
 Lämpöinen henki häntä innostaa.
 On mielessänsä kansan kotiliesi,
 Hän siihen aineksia kokoaa, –
 Ja salolainen antaa aarteitansa,
 Ei liene kallihit ne arvoltansa,
 Kun on niin köyhä hällä kotimaa.

 Vaan huolet’ ollos, aartehista salon
 On tulisija saanut kohoomaan.
 Sätehet siitä virtaa lämmön, valon,
 Ja kansa tulee tuota katsomaan.
 Se näkee siinä näyt ihanimmat:
 Nuo kullat, jalokivet kirkkahimmat,
 Saloilta sadut köyhän kotimaan.

 Se näkee siinä leikit lapsuutensa,
 Tuon ajan ihanimmat unelmat,
 Ja kuvat muinaisten muistojensa
 Ne siinä etehensä astuvat.
 Ja tuo on kansallemme suurta, pyhää, –
 Nyt uudet alat eteensä se kyhää,
 Ja jäätkin rinnasta sen sulavat.

 Niin, valmihina siis on tulisija,
 Ja muinaisuutehen se viittailee,
 Ja entisyyden yöhön vaipumia
 Se nykyisyyden valoon siirtelee.
 Tuon lieden luona lämmitellessänsä
 Sai kansa luottamahan itsehensä,
 Ja luottaissaan se toivoo, iloitsee.

 On oksat karsittuna, tie on auki,
 Mi kotilieden luokse johdattaa.
 Väinölän, Kalevalan kankaillaki
 Jo päivä kauniimpana kajastaa. –
 Tuo viluissansa värjätellyt kansa
 Nyt lämmittelee tulisijallansa
 Ja siunaa kotilieden laatijaa.

 Se kiittää miestä, joka toimellansa
 Toi ilmiin aarteet synkkäin salojen,
 Ja salaisista piilopaikoistansa
 Ne laittoi ihailtaviks’ ihmisten.
 Ylpeillen miehen nimi lausutahan,
 Jok’ Kantelettaren ja Kalevalan
 Ilmaisi iki-iloks’ valtojen. –

 Ja Suomen runotar se solmielee
 Seppeltä ikuisesti vihantaa,
 Ja siihen hellästi se käärielee
 Sen nimen, jok’ ei unhottua saa.
 Ja unhon täytyy siirtää huntuansa –
 Ei muistamatta la’ata Suomen kansa
 Voi koskaan kotilieden laatijaa.

Lähde: Päijänne 19.4.1882.

Immi Hellén
Runot