Paperileija
«Kas, Fannyni, katso, kun juoksen,
 se kiitäen vain kohoaa;
 vaan sormeni yksikin luoksen’
 sen taas alas ilmasta saa».
 Ja langasta kuljetti riemuiten hän
 nyt lehtisen siivikkähän.

 Kas, myrskyssä kutriset lentää.
 Vain pilvihin silmäten hän
 yli kankahan, kantojen entää,
 kylän lapsia jäljissähän.
 Hän leijansa näin ylemmäks yhä vaan
 sai ilmahan korkenemaan.

 Hei! – huudahti Fannykin – kiitää
 myös valkea kyyhkyni noin.
 Vaan loukkaut, Eetu, jo siitä!
 Voi! tuskin mä katsoa voin...
 Nyt lankesi Eetu, mut kohta hän vaan
 nous taas sitä kuljettamaan.

 «Kuva ompi se tän elon teistä»,
 sanomaan täten nyt isä saa.
 «Niin; lehti on kullakin meistä
 myös myrskyssä kuljetettaa.
 Pidä kiinni ja katsele taivahisin;
 taas nouse, jos lankeatkin».

 Miten lehti nyt ilmassa häilyi,
 sitä katseli Fanny, ja hän
 näki F:n, mi päivässä päilyi,
 kas, lehdestä kiiltelevän.
 «Noin häilyvi sieluni taivahan, maan
 välimailla», hän sai sanomaan.

 Tuon piirtäjä – Eetu – sen kuuli
 ja sai pahan aavistuksen...
 Vei langan nyt kourasta tuuli;
 hän kääntyi, sen saadaksehen.
 Oli hukkunut lehti, ja vaalistuen
 loi silmät hän neitosehen.