Franzén’ille (Forsman)
Ainiaksko vaiennut on meiltä
 Armas säveles,
 Leivonen, ku syksymyrskyn teiltä
 Lensit lauluines?

 Eikö maa, joll’ loisti aamus ynnä
 Päiväs kultavuo
 Nähdä saa, kuink’ iltas sulle tyynnä
 Kultaruskon luo?

 Etkö muista Ruotsin ruususilta
 Metsää Pohjolan,
 Satakielten ihme-säveliltä
 Virttä rastahan?

 Siitä kuin sa meiltä läksit, suli
 Monen talven jää;
 Tuli kevät, laululinnut tuli –
 Vaan et tullut sä.

 Ah! tääll’ uinuu entis-lehtoloissa
 Yöt yht’ armahat,
 Piilee pikku-kukkain silmikoissa
 Kyynel-pisarat:

 Kuin, kons’ onnen aikaa muinoin vietit
 Koti-virrallas,
 Revontulta katsoit, runoja mietit,
 Poimit kukkias.

 Kun tuoll’ alkaa nurmet heilimöidä,
 Niityt vehmastaa,
 Missä lauloit ennen, – kyynelöidä
 Oishan ihanaa!

 Niin vaikk’ Oulun vanha linna vaipui,
 Lapsimuistelmas
 Vaikka synkkiin raunioihin haipui
 Syntyseuduiltas;

 Oishan hauskaa kotikuusta kuulla,
 Muistaa entisen
 Pirtin laulajaa, mi viiripuulla
 Istui laulellen.

 Tuuli Auran opistossa tuiskii;
 Tullos sinnekin!
 Raunioista rakkaat muistot kuiskii
 Sulle sieltäkin.

 Riennä maahan, jonka helma sulkee
 Sun ah! halullaan!
 Minne rantaan tullet, tiesi kulkee
 Kukkain kesken vaan.

 Niinkuin kevätpäivää majat armaat
 Sinua tervehtää,
 Kaiullansa Suomen vuoret harmaat,
 Niinkuin ystävää.