Tyrannin yö
Yö raskaass’ on suruhunnussaan,
 Mies valvoo purppuravuoteellaan.
 Vast’ eilen linnasta kannettiin
 Hänen ainoa poikansa kuolleisiin.

 Avosilmin, synkein mielin nyt
 Hän on mustaan yöhön tähyillyt.
 Kas, kaukaa jotakin valoisaa
 On lähestymässä, – hän huohottaa.

 Hän poikansa vaattein valkoisin
 Saa nähdä; ja siivin välkkyvin
 Alas leijuu yöllinen vieras tuo
 Luo pöydän ja kultaisen kruunun luo.

 Jalokiviä poimii hän käsillään
 Surun-kalvas glooria päällä pään.
»Saa mullan alla en rauhaa, en,
 Kunis poimin näistä mä jokaisen.

 Isä osti ne murhin ja hirmutöin,
 Veri kansan virtasi päivin ja öin;
 He multa niitä nyt vaativat,
 Minun tähteni uhratut vainajat.»

 Hän purppuravaippaa koskettaa,
 Kuin haavoista verta se pulppuaa.
 Hän nyyhkii kangasta kuivaillen,
 Käsi hurmeess’ ui lumenvalkoinen.

»En elää saata, en kuollakaan,
 Kunis vaippa on hohtava valkeuttaan.
 Sitä huuhdon kyynelilläni näin
 Ja jälleen kuivaan siivelläin.»

 Joka suunnalta haamut kalpeat
 Niin hurjina poikaa saartavat.
 Hän hiljaa itkee, hän uupuu, – oi,
 Hänet saavat he; pilkkanauru soi.

 Mies kalpea vuoteelta syöksyy – mut
 Näky poissa on, aamu valjennut;
 Kivet kiertävät kruunua säihkyen,
 Yhä vaippa on myös verenkarvainen.

Josef Julius Wecksell
Runot
Uuno Kailas