Savokarjalaisten Vuosijuhlassa 18 28/II 81
Kuin aamunpuhde on syksyinen,
 Min nuorten Pohjolan poikien
 On puhtahan raikas rinta,
 Jos kohtakin kuoreltaan
 Vähän karski, kuin routapinta
 Joka peittää maan.

 Kuin härmänhelmiset, harmajat
 Puun oksiin hyytävi haljakat
 Värisyttävän viileä ilma, –
 Sydän heidän on rinnassaan
 Kova hieman vielä ja kylmä, –
 Mut paikallaan.

 On tahtokin tarmoa uhkuva vuo,
 Ehk’ei viel’ ilmi sen puhjeta suo
 Kovat ohjeet, kannelle taivaan
 Kuin pintyvi pilvisää,
 Tai kuin sinisilmää Saimaan
 Sumu himmentää.

 Vaan pilven puhkovi aurinko!
 Kapalonsa ja katkovi Kullervo!
 Läpi lehvien pyrkiessä,
 Läpi härmästä harmaan puun,
 Säde taittuvi terhenessä
 Värin vaihteluun.

 Kuin kirjokaarena huomenkoi
 Värähtelevät värit usvaan loi,
 Kätköstään toivehet koittaa
 Pojan korkealentoiset;
 Vaieten vapaus jo voittaa
 Kaikk’ kahlehet!

 Kuin Vestan neitsyt puhtauttaan,
 Pyhää tulta taivahan valveillaan
 Povessais pidä nuorukainen!
 Vapaus sua velvoittaa!
 Yhä valvo yl’-oppilainen
 Nimes kunniaa!

 Kas! kukkulat kultasi aurinko,
 Maa, taivas leimahti liekkiin jo!
 Viris harmajat pilvenlongat
 Helein värin hehkumaan;
 Rusotus hyyn helmiset hongat
 Puki purpuraan.

 Häähunnun hohtavan Koitar saa:
 Puna kaino poskia kaunistaa,
 Ohimoita ja otsaa taivaan
 Helavalkea kaarittaa,
 Siimestäen silmää Saimaan
 Tyynt’, tenhoisaa. –

 Ja lämmönvirta jo tulvailee,
 Solatessaan maan povi pehmenee;
 Elohon emon helmasta elpyy
 Tuhat taimea kukkimaan,
 Keto kastehelmihin heltyy
 Ihastuksissaan.

 Koko luonto hehkuvi hekkumaa,
 Ja lehdossa linnutkin armastaa,
 Kukin kullalleen kujerrellen, –
 Niin myös povess’ ihmisen
 Ikilempeä lyö tykytellen
 Sydän lämpöinen!

 Pyhä ensi lempi on nuoruuden!
 Tuo rakkaus raikas, taivainen
 Ujo on kuni lapsen mieli;
 Syvält’ ei pyhäpiilostaan
 Viel ilmaist’ uskalla kieli
 Salatunteitaan.

 Vaan kas! valon valtias voiton
 Hajalleen utu-usvat karkoittaa,
 Va’on tieltä hattarat kyntää
 Kultaisella aurallaan;
 Korkeemmalle aurinko ryntää
 Sädeloisteessaan!

 Ja luonnon kauneus kirkastuu,
 Kukoistuksessaan se nyt ilmauu!
 Sama vehreä vaippa peittää
 Kaikk’ kukkulat laksoineen
 Sinens’ selkeä taivas heittää
 Veden kalvoimeen.

 Lemun lehdosta taivohon tuuli tuo,
 Maa henkensä huokuvi Luojan luo,
 Ja yht’ ylistystä raikkuu
 Ilolaulelot leivosten,
 Sama kiitos korvessa kaikuu
 Käen kukkuen.

 Yks’ aurinko, yksi on rakkaus,
 Sydämiin sama syttyvi innostus!
 Yks’ yhdisti meidät mieli,
 Pyrinnöt samat ponnistaa,
 Tunteitamme äidinkieli
 Yks’ ilmoittaa!

 Siis täytä maljasi reunoilleen,
 Se tyhjennä tilkkahan viimeiseen,
 Isäinmaan ylistyksehen yhtyin!
 Älä vain puhu puolesta sen,
 Rakkautesi näytä, ryhtyin
 Tositoimehen!

 Salpausselän Saimaa pukkaisee,
 Nyt yhtenä virtana vyöryilee
 Imatran koko valtava paino,
 Ja koski kun kuohahtaa,
 Kajahtaa ylistys yks’ ainoo:
 Eläköön isäinmaa!

Wäinö [Kaarle Krohn].

Kaarle Krohn
Runot