Kirjeitä Afrikasta/5/4
Meitä käteltyään istuutui Negumbo
R:n viereen pölkylle ja nyt alkoi vasta
tavanmukainen tervehdys, jossa vuoroon
kysytään ja vuoroon vastataan. Kohta
tuotiin suuri omalovupata, josta ministeri
Akapundja ammensi meille pikareihin
(puusta koverretut, melkein samanmuotoiset
kuin vanhanaikaiset suuret
hopeapikarit siellä Suomessa) tuota
Ambojen lempijuomaa. Nämä pikarit
olivat niin inhoittavan likaiset päältä
ja sisältä, jotta jo niitä nähdessään tunsi
jotakin meritaudin tapaista pahoinvointia.
Mutta mikäs auttoi! Maan tavan
mukaan täytyi tyhjentää kaljapikari
pohjaan asti. Kaikeksi onneksi oli tämän
kirjoittajalle tarjottu pikari niin
pieni, että sen voi tyhjentää kerrassaan
Muutoin oli juotavakin niin hirveän
hapanta, että oikein kurkkua karvasteli
sitä juodessa. — Kuningas ei pysynyt
pitkiä aikoja seurassamme. Muutaman
minuutin istuttuansa ja kuulumiset kyseltyänsä
lähti hän pois hovin sisä-osiin
muka jotakin kiireellistä tehtävää toimittamaan.
Tuo tehtävä ei kuitenkaan
ollut sen tärkeämpää, kuin että hän käveli
edestakasin ja kantoi äärettömän
suurella pikarilla olutta hovin veräjän
pielessä istuskeleville palvelijoilleen. Joka
kerta ohitsemme kuljettuaan uudisti majesteetti
aina saman kysymyksen: ”Nakambare, ue japo = N. tulitko?” tahi:
”Nakambare, nde ku julukua = N., minä
sinua ikävöitsin[”]. Väliin pistäytyi hän
luonamme, mutta poistui taas samalla.
Kuninkaan poissa oloa käytti ministeri
Akapundja hyväkseen. Ministeri oli,
näet, jäänyt panemaan meille olutta
pikareihin, mutta me kun emme siitä
välittäneet, tyhjensi hän pikarin toisensa
perästä omaan suuhunsa, kuitenkin huolellisesti
silmällä pitäen, ettei kuningas
sattuisi sitä näkemään. Kun kuninkaan
hyrinää — hänellä on nim. ja tapana kävellessään
aina hyräillä — ja askeleita
rupesi kuulumaan, asetti Akapundja koreesti
pikarit meidän eteemme ja otti
niin viattoman ”miinin”, kuin ei olisi
ollut omalovun kanssa missään tekemisessä.
Toisellekin hoviherralle, joka pikimältään
salissa pistäytyi, tarjosi Akapundja
olutta, mutta hänpä ei ollutkaan
niin rohkea kuin viimeksi mainittu, ja
vastasi Akapundjan tarjoukseen: ”sinä
saatat minulle toria.” — ”Rohkea rohkean
syö, kaino ei saa kaaliakaan” —
arveli kai ministerimme ja kulautti taas
pikarin olutta kuivaan kaulaansa.

Vihdoin, pitemmän ajan sisällä oltuansa,
tuli Negumbo jälleen kanssamme
puhelemaan ja komensi Akapundjan viemään
kaljapadan vaunuillemme. Akapundjan
poistuttua annoimme lahjat
majesteetille. — Täällä, näet[,] täytyy
viedä lahjoja ylhäisille käydessänsä heitä
tervehtimässä. — Teidän suosiollisella
luvallanne mainitsen tässä nuo hänen
kuninkaalliselle majesteetillensa antamamme
lahjatkin. R:ltä suvaitsi hän
vastaanottaa: pienen saksalaisen piipun,
punasen peiton ja kirjavan paidan, allekirjoittaneella
taas oli kunnia antaa majesteetille
nutun, mustan huopahatun, naulan
ruutia, kappaleen lyyjyä, 100 nallia
ja housujenkannattimet (henkselit)
sekä 5 palaa tupakkaa. Kiitollisena
ja varsin tyytyväisenä lahjoihin, lähti
majesteetti viemään niitä korjuusen.
Pian ilmestyi hän jälleen luoksemme.
Maan tavan mukaan ilmoitimme nyt
kuninkaalliselle isännällemme, että meillä
on nälkä ja siis tarvitsisimme lihaa.
Heti kutsutti hän paimenen ja käski hänen
hakemaan meille teuras-härkää, tarkoin
määritellen, millainen ja mikä härkä
sen piti oleman. — Majesteetti näkyi
hyvin tuntevan mullinsa, vaikka niitä
kuuluu olevan hänellä toista tuhatta. —
Pojalta, jota hän ainoastaan erään ylimmäisen
hovipalvelijansa kautta puhutteli,
kysyttyään, josko tämä ymmärsi
asian, käski hän hänen menemään, ja
vaikka poika paikalla totteli herran komentavaista
ääntä, oli käsketyn liikunto
käskijän mielestä liian hidasta: keppi
lyövässä asennossa ojensihe majesteetti
ylös istualtaan ja karjasi pojalle: ”inda
= mene;” silloin poika ottelemaan, minkä
käpälistään kerkisi. Meille vakuutti hallitsija
härän pian tulevan. Kiitimme
häntä hyväntahtoisesta luvastaan ja
poistuimme hovista, luvaten hänen
(Negumbon) kutsumisen mukaan illempänä
tulla asioista keskustelemaan. Vaunuille
palattuamme odotimme luvattua
teuras-elukkaa, mutta sitäpä ei vaan näy
eikä kuulu; tulee ilta, yö, härkää ei
vaan kuulu. Seuraavana päivänä,
vasta noin k:lo 9, 10 tienoilla ajaa
poika pientä härkämullia vaunuillemme
päin; sehän se oli vihdoinkin tuo meidän
teuraseläin. — Mutta palaamme
takasin edellä mainitun, 21 p:vän tapahtumiin.

Iltapuolella k:lo 4 ja 5 välillä tuli
lähettiläs kutsumaan meitä kuninkaan
puheille. Majesteetti otti meitä nyt vastaan
vaimolansa edustalla; sisälle ei ollut
meillä kunnia päästä. Mainittu
vaimola on lähellä hovia, noin 70, 80
metrin päässä siitä. Siellä on kuninkaalla
tapana käydä pari, kolme kertaa
päivässä. Tuossa haaremissa eivät
kaikki kuninkaan vaimot asu, joku vanha
akka vain. Kuten sanoin, vaimolan
veräjällä meitä nyt vastaan-otettiin
Paljaan taivaan alla alkoivat keskustelut.
Kun olimme sijoittuneet maahan
istumaan, alkoi R. puhelun mainiten,
että hänen (Negumbon) kutsumuksensa
mukaan olimme nyt paikalle saapuneet,
selittäen syyt, minkä vuoksi emme voineet
ennemmin tulla. Tähän vastasi
Negumbo: ”Niin, te tulitte, siinä teitte
oikein, minä olen teitä kovasti ikävöinnyt.
Mitsi ette ennemmin tulleet, kun
minä lähetin teitä hakemaan?” R. esitte
uudestaan syyt viipymiseemme. ”Niin,
te tulitte” — oli vastaus — ”puhelkaamme
nyt siis vanhuksien puheita.”
Negumbo ilmoitti nyt, että hän tahtoo
lähetyssaarnaajoita valtakuntaansa ja
että hän oli kutsunut meitä luokseen
keskustelemaan, josko ja milloin hän
voisi saada opettajia, sanoen niitä kovin
tarvitsevansa. ”Minä olen vanha
mies;” — sanoi hän — ”päiväni pian
päättyvät, minä tahdon nähdä valtakunnassani
opettajia, niinkuin niitä on
muuallakin. Niitähän alkaa olla kaikkialla,
minä yksin vain olen ilman.”
Selitimme nyt hänelle koettavamme parastamme
tässä suhteessa mainiten että
hänen edellisten pyyntiensä johdosta
olimme jo kirjoittaneet ”vanhuksillemme”,
jotka ovat meitä tähän maahan lähettäneet,
että jos he voivat lähettää tänne
lisää opettajia, voi meistä ehkä pari
miestä tulla hänen (Negumbon) valtakuntaansa.
”Hyvä, minä odotan”, sanoi
Negumbo, lisäten: ”minun valtakuntani
on opettajille avoinna, sijoittukoot
siinä mihin tahtovat.”

Huomautimme hänelle vielä että matka
on pitkä meidän maahan, jossa ”vanhhuksemme”
ovat, jotta menee paljon aikaa,
ennenkuin kirjeemme sinne saapuvat
ja sieltä vastaus tulee, että älköön
hän tulko kärsimättömäksi odotellessaan;
ja jos niinkin kävisi, ett’eivät vanhukset
voisi suostua esitykseemme, älköön
hän sitten sanoko meitä pettureiksi tahi
valehtelijoiksi. ”Nagamballe, minä ymmärrän
asian; te tulette, jos vanhuksenne
suostuvat”, oli vastaus. R. selitti hänelle
vielä, mitä miehiä me olemme
sekä työmme tarkoituksesta y. m.

1890
August Pettinen
Suomalainen
Uudelleen julkaistut kirjeet