Lemmetön liitto
On päivän pitkän pääksytysten
 Mies korven kanssa taistellut,
 On sinne maahan vieretysten
 Lehväiset kuuset rauvennut.
 Kun illan hämy kuusikossa
 Vihreiset lehvät tummentaa,
 Mies kotiin kirves kainalossa
 Jo uupuneena astahtaa.

 Siell’ kodin pienen kynnyksellä
 Jo vaimo vastaan kiiruhtaa,
 Vaan eipä lemmen silmäyksellä
 Hän miestään tahdo armastaa;
 Mut uhkuu rinta katkeruutta
 Ja tulta säihkyy silmistään,
 Soi ääni vihan vimmakkuutta
 Kun tyhjentää hän sydäntään.

 ”Sun kuka käski taaton luota
 Minua tulla narraamaan
 Ja tänne hökkeliisi tuoda
 Puutteessa aina huokaamaan!?”
 Kun kaikk’ on ”huolet” huovennettu,
 Noin päättyy saarnat katkerat,
 Vaan silmäin hehku sammutettu
 Ei oo, eik’ katseet raivoisat.

 Mies allapäin on, minkäänmoista
 Ei ääntä päästä huuliltaan,
 On rinta täysi kaihelmoista,
 Hän hiljaa huokaa huolissaan.
 Aamulla työhön kaihoissansa
 Hän astuu eestä perehen,
 Taas siellä huolet rinnastansa
 Pois kukkuu korven käkönen.

1894.