Laulu (Góngora)
Pois lennät, kyyhky kauno,
 jää kultas kaipaukseen,
 jää huoleen, valitukseen.
 Taas huokaellen palaat,
 sua hellä hehkurinta,
 sadasti miekkoisinta,
 taas kohtaa kuherrellen,
 ja nokallas sa lauhat
 käyt lemmen sodat, solmit sulot rauhat.

 Tuo lehväpuu on kuullut
 sun kultas kujerrukset
 ja rinnan riutumukset,
 on samoin kuulla saanut
 sun huokaukses herkät,
 sen olleet lehvät, kerkät
 on lemmen kiistakenttä,
 häävuode myös. Ah, muuta,
 salama, murskaa, moist’ äl’ onnen puuta!

 Teilt’, onnelliset, tarkoin
 jok’ oikun, kiistan armaan
 sain vaiston talteen varmaan,
 suloisten luvutonten
 luin suudelmainne sateen
 ja tunsin kaihon kateen:
 nuo suukot, kujerrukset,
 ah, lukemaan jos lähdet,
 luet ennen kevään kukat, taivaan tähdet.

 Mik’ ilkisyytös, ett’ ois
 sun lempes, kyyhky hento,
 kuin tuulen lieto lento,
 on muka kuuro, hellää
 ei kuule lempijäänsä,
 näe haavaa iskemäänsä!
 Ei, siivekäs liet Amor,
 ja sulkias ei soimaa,
 ken jumaloi sun lentos, lempes voimaa.

Luis de Góngora
Otto Manninen
Runot