Väsymys (Haarla)
Miks saavuit juuri nyt, oi kalvas nainen,
 mun luoksein tiellä tällä –
 miks saavuit tilintekoon synkeään
 näin yöllä kuolon himmeällä.
 Nyt kaikki onhan turhan turhaa,
 niin mennyt lempemme kuin murhe sen,
 ma oonhan peto nyt, en ihminen,
 ja kaikki tääll’ on synkkää veljesmurhaa.

 Oi turhaan tutkaat mua!
 Et taida tietää, armas muinainen,
 sun silmäis ylle lemmentuska luonut
 on itkukaihen, härmän talmaisen.
 Jo niihin katsoakin kaihdan ma –

 Ja ympärilles silmää, armas!
 Näät kaikkialla härmän kalmaisen.
 On huurre puissa noissa
 kuin käärinliina kalmistoissa.

 Ja viti viimeöinenkin
 sen liepehenä peittää tien
 ja mykän härmälakki-joukon,
 jot’ yössä verityöhön vien.
 Ja katso: mulla hartehilla
 on kumarilla, huurteisilla
 tuo sama härmä, kuura kuoleman.

 Min’ enkö vapaa syyttelyistä
 sun muistos ihanan ja katkeran,
 näin marssiessain surman suuhuni
 – Ojenna kätes, kierrä tuskan puuhun,
 niin miekan kaksiteräisen lyön sydämees –
 En jaksa lain, en jaksa selvittää
 sydäntä kuumaa, päätä hurjaa,
 en kohtaloa hullua ja nurjaa,
 mik’ iski eroon sun ja mun – – –.

 Mut niin jos selkeneisit muistohoni nyt,
 ett’, armas, kätes kierrät ristinpuuhun
 yht’ armaasti kuin kesäyössä
 syleili kätes kerran miehustaani
 ja luottaen kuin silloin suudelmaani
 teräistä miekkaa vuotat sydämees,
 oi silloin niinkuin Neitsyelle
 se salama sun iskee puhtautees,
 mik’ otsan puhtaan antaa syntiselle,
 pyhyyksin uusin siunaa maailman.

 Oi silloin, armas, kaihet himmeät
 pois pyyhkäistään sun silmistäsi –
 sun murheen ahavoima hipiäsi
 niin kirkastetaan niinkuin valkeus.
 Ja silloin, silloin nähdä saati
 Tään miehen sielu kaltaisekses
 niin kirkastuu kuin päivän maat
 on kirkkahia lailla auringon
 – Niin nöyrtyy etehesi sielu tää
 kuin palvomalleen sielu palvojan –- –
 Niin itsensä se sulle selvittää
 kuin ensi synnin vuoksi nuorukainen
 eess’ armahansa sydämensä avaa
 ja kalpein huulin syntiänsä tavaa.

 Jos näin sun henkes kohdannut mun ois
 nyt tällä muistoin yöllisellä tiellä,
 niin aamun tullen mies tää kuolla vois
 kuin Hellaan mies, niin kirkkahalla miellä!

 Ei väsyneenä näin mun täytyis taivaltaa
 nyt tietä härmän, kohti kuolemaa. – –