Tuomarin viran painosta
Olis mielessä minulla,
 Ajatuksissa asuupi
 Aivan Arvonen asia,
 Pantava paperin päällen.
 Waan on epäillys evässä
 pelko vielä peitteheenä,
 ehken oikeheen osanne,
 Tehä virttä viisahista.
 Wanhus ompi vallan päällä,
 Yksinkertaisuus ylinnä,
 Nepä pettää pienen Pentin,
 Lyöpi Lyytisen Lymyhyn.

 Sanon Kumminkin Sanani,
 ehkä yksinkertaisimman,
 Wirka ompi Sangen Suuri,
 Paljon painosta oleva,
 Siinä Taito taritahan,
 Siinä ymmärrys yläinen.
 että tehtä Tuomijoita,
 Suuren Jumalan Sijassa
 Kahteleppas Kaikin puolin
 Lajin Kaaret Kannallensa
 Jos on viljaakin virassa,
 niinon Kuormaakin Kojussa,
 Harmiakin hartijoilla.

 Se Se Suurentaa Suruva
 Tuopi Tuskan Tuomarillen,
 Koska veli veljejänsä,
 Tuopi Tuomarin etenen
 että Saisi Sakon Suuren,
 Jolla vihans viihyttäsi.
 hyi häpeetä hänellen,
 että veli veljejänsä,
 nylkisi aivan alasti,
 Se on Järin Järjetöintä.
 Näitä näkemän pitääpi
 Toisinansa Tuomarinkin,
 Tuskissansa Tutkiakkin,
 Tuskissansa Tuomitakkin.
 Ja Kuin Siitten Saavat Sakon,
 Suuren toinen toisellensa,
 Sillä Siitten nauretahan,
 Iloissansa ilkiästi,
 ei ou Kuulttu Kummempata
 Rautalammin rannikoilta,
 Tähän Saakka Sattuneena
 enkä toiste toivokkana.

 Toiste Toivotaan Totella!
 Iloisempia iloja,
 Veljeksistä veisattavan,
 Sovinnoista Soitettavan!
 Siviä Sovinnon poski,
 Joka Kaikki Kaunistaapi,
 Peittelee pienet viatkin,
 Riijat ratkasee rajoilta.
 Se ois Kelpo Kestinkimme
 Kuin Soisi Sovinnon Kellot,
 Rauhan Kellot raikusivat,
 Kaikistakin Kartanoista.
 Jossa Sovinto Sulonen
 oisi veljesten välillä,
 Siinä Koittasi Koreesti
 Aina onnen Aamu rusko
 Sekä Korkeitten Kotona,
 että majassa matalan.
 Silloin tulis Tuomaritkin,
 Iloissansa istuimellen,
 Josei olis Joutavia,
 Juttuja Juteltavia.

Pentti Lyytinen