Kirjeitä Afrikasta/2
Kirjeitä Afrikasta

II.

Kuten jo olet kuullut, kohtasi meitä
sekä lähetystyötämme täällä villien keskellä 
kovat koetukset viime vuoden loppupuolella. 
Terveysmatkalta Kap’issa kun
jälleen saavuimme tänne työ-alallemme,
kohtasi meitä tervetuliaisiksi surullinen 
uutinen, että 2 lähetys-asemaamme
— toinen niistä meidän — on autiona, ja
lähetyssaarnaajat paenneet toiselle puolelle 
valtakuntaa. Tämän oli tuo raivoisa 
päälliö, Nehale aikoihin saanut.
Talomme, jonka suurella työllä, vaivalla 
ja kulutuksella olin rakentanut, ja
jossa ainoastaan pari kuukautta olimme
asuneet, oli nyt ryövärien luolana, suuri
osa tavaroistamme ryöstetty, raastettu,
varastettu ja säretty. Nyt olimme siis
kodottomana, asumattomana kuin taivaan 
lintuset. Voit veljeni arvata,
millä tunteilla nämä kuulumiset vastaan
otimme, vaikka ne eivät ihan odottamatta 
tulleet. Mutta tietäessämme, että
tämäkin kova koetus oli Kaikkivaltiaan
lähettämä, tyydyimme kärsivällisyydellä
onnemme kohtaloon. Nyt ei ollut ajattelemistakaan 
entiseen kotiimme mennä,
sillä olisihan tuo raaka pakana, jonka
mielestä valkoihoisen henki ei ole edes
elukankaan hengen arvoinen, voinut
tehdä meille mitä tahansa, kun olisi meidät 
kerran käsiinsä saanut, kostoksi siitä,
että meikäläiset olivat sieltä paenneet.
Asetuimme siis tänne Olukondan-asemalle 
veli Rantasen luokse ja huoneisiin, 
tämän puolen hallitsija kun on
meikäläisiä kohtaan hiukan ystävällisempi. 
Täällä olemme sitten olleet viime
vuoden lokak. 4:stä p:stä saakka, jolloin
tänne saavuimme. — Viime vuoden lopulla, 
Joulun tienoilla kohtasi meitä molempia 
(vaimoani ja minua) kova sairaus, 
tämän maan kuume (malaria feberi), 
ja se kouristeli meitä koko tammikuun. 
Helmikuun alussa vasta rupesimme 
toipumaan. Sittemmin olemme
— Jumalan kiitos — olleet jotakuinkin
tyydyttävässä terveydessä. —

Helmik. lopulla kävimme — lähet.
saarn. Rantanen ja minä (luonnollisesti
oli vaimoni mukana) naapuri-valtakunnassa 
Uukuambissa (mainittu valtakunta 
on noin 6 Suom. penikulmaa
länsipohjoiseen päin täältä Ondongasta);
Uukuambin kuningas oli, näet, kutsunut
meitä käymään puheillaan. Hän pyysi
opettajia valtakuntaansa. Päätimmekin,
että pari meistä menee sinne, jos vaan
saamme Johtokunnaltamme asian-omaisen
luvan ja lisä-työvoimia. Sangen suotavaa 
olisikin saada perustaa naapurivaltakunnassa 
edes pari asemaa, sillä
täällä Ondongossa saattaa pian tulla
asiat siksi, että meidän on täältä jok’ikisen 
pakoon lähteminen, ja mihin täältä
sitten pakenemme, jos ei meillä ole jalan
sijaa muualla.

Valtiolliset olot täällä Ondongassa
ovat yhä vaan mitä kurjimmalla kannalla. 
Hallitsijaveljekset riitelevät yhäti
vallasta keskenänsä; etsivät vaan sopi
vaa tilaisuutta tappaakseen toisiaan, ja
se ennen pitkää tapahtuneekin.

Alamaisiansa kohtelevat nämä hallitsiat 
kuin orjia ainakin. Ei kenenkään
henki ja omaisuus ole täällä taattu.
Kuninkaat ryöstättävät ja tapattavat
ihmisiä — omia alamaisiaan — niinkuin 
vain pakanallisessa raakuudessaan
itse tahtovat. Näillä raukoilla ei ole
oikeudentuntoa eikä armahtavaisuutta ei
vähääkään. Jokaisen henki ja omaisuus 
riippuu hallitsian itsekkäästä mielivallasta. 
— Yhtämittaa pakeneekin täältä
ihmisiä toisiin valtakuntiin, niissä kun
ovat olot paremmat; toisia taas myydään 
Portukalilaisille orjiksi paloviinasta.
Sanalla sanoen: kaikessa julmuudessaan
ja sanan täydessä merkityksessä esiintyy
täällä pakanuus. Ja tähän katsoen ei
meidänkään kohtalomme ja asemamme
täällä ole erittäin kadehdittava. Hallitsijat 
katselevat meitäkin alamaisinaan ja
sen nojalla pitävät he meidän tavaraamme 
ja omaisuuttamme heille kuuluvana. 
Tästä katsantokannasta lähteekin
sitten kaikenkuriset kiusanteot, juonittelut
sekä mahdottomiin menevä, yhä päivä
päivältä kasvava kerjuu. Antaakseni
näistä kerjuu-seikoista jonkunlaisen kuvan, 
suonet minun kertoella muutaman
tapauksen vähän seikkaperäisemmin.

Tässä joku viikko takaperin lähetti
kuninkaallinen majesteetti miehen pyytämään 
minulta vaunuja, lyhtyä, kynttilöitä, 
ruutia, lyijyä, nallia y. m. sanoen
kuninkaan olevan metsästämään menemässä. 
Lyhdyn, 3 stearini-kynttilää, 3
naulaa lyijyä ja 250 nallia annoin —
ruutia minulla ei enään ollut koska
kuningas jo aikoja sitten oli lopettanut,
— mutta vaunuja en antanut, syystä
että etupyörät olivat vähän vialla.
Lähettiläälle näytin viat pyörissä ja
käskin hänen selittämään herrallensa syynp
kieltooni.

Vähän ajan kuluttua edellisen lähtemisestä 
tulee jo toinen täyttä lentoa
hevosella ratsastaen ja sanoo, että kuningas 
tahtoo välttämättömästi vaunuja 
minulta tahi Alén’ilta. Mitä nyt
tehdä? Menin taas miehelle näyttämään 
vaunujen rikkinäisiä pyöriä, selittäen 
hänelle, että jos niitä korjaamattomina 
käytetään, rikkaantuvat ne
niin pahaksi, ettei niitä enään voi korjatakaan. 
Lähettiläs myönsi sen, mutta
sanoi vaan välttämättömästi niitä tarvittavan. 
Ohimennen tässä mainitsen,
että kuninkaalla on kyllä vaunut itsellänsäkin, 
mutta kiusaa tehdäkseen ja valtaansa 
sekä mahtiansa osoittaakseen kerjäyttää 
ja kerjää hän niitä meiltä, milloin 
häntä haluttaa lähteä urheilemaan.
Tavallisesti kulkeekin hän aina metsästämässä 
kaksilla vaunuilla, vaikk’ei sieltä
muuta saada kuin silloin tällöin joku
metsäkauris () tai kivipukki
(Steinbock = ).

Niin — yhdessä lähettilään kanssa
menimme sitten Alén’ilta — hänen asuntonsa 
on vain noin 500 askeleen päässä
meiltä — puheena olevia ajokaluja pyytämään. 
Mutta hänkään ei nyt mielellään 
antanut vaunujaan, ne kuin
viimeiseksi olivat hovissa olleet ja vasta
pitkien aikojen ja monien pyyntien perästä,
tuotiin pahanpäiväiseksi liattuna pois

Mikäs nyt muu keinoksi kuin minun
vain antaminen. Mielessäni tuumailin
— närkästyneenä tuosta hallitsijan hävyttömästä 
vaatimisesta: kun särkevät
niin särkekööt! Suoranaista lupaa en
vielä kuitenkaan antanut, käskin vain
lähettilään sanomaan kuninkaalle, että
jos vaununi särkyvät metsästys retkellä,
onko hänessä miestä niitä maksamaan?
Mies lupasi sanoa terveiseni, ja poistui.

Hetken kuluttua satuin katsomaan ikkunasta 
ulos ja näin miehiä vaunujeni
ympärillä hyörivän sekä kuninkaallisen
hovi-ajajan tarkastelevan vaunukaluja.
Menin miesten luo ja kysyin ajajalta:
”miksi otatte vaunujani ilman minulle
asiasta puhumatta?” ”Kuningas on
käskenyt ottamaan, ja johan siitä on
tänäpäivänä puhuttu”, oli vastaus.
Ja niin vietiin vaunut.

Kun olin päässyt työhuoneeseni vaunuhuoneesta, 
oli taas lähettiläs — neljäs
jo lu’ultaan tänäpäivänä — minua odottamassa 
pyytäen herralleen 4 palaa tupakkaa 
(amerikalaista ”cavendish”-tupakkaa) 
ja kynttilöitä vielä lisää, koska
nuo 3 muka eivät mihinkään riitä.
Pyynnin täytin. Rantaselta pyysi lähettiläs 
vielä sokeria, kahvia, teetä,
riisiä sekä kuulia y. m. pieniä tarpeita.
Nämät saatuansa lähti mies taas kiireesti 
laputtamaan hoviin. Myöhemmin 
käytiin Alén’ilta vielä ikeitä, riimuja, 
vaunuhärkiä, tupakoita, tulitikkuja
ja ruutia kerjäämässä. — Parin viikon 
perästä tuotiin vaununi kumminkin
kotiin, mutta niin likasena ja rasvasena,
ettei niitä pesemättä voinut edes nähdäkään. 
Kaikeksi onneksi eivät toki pyörät
olleet pahemmiksi särkyneet.

Näin täällä majesteetti meitä kunnioittaa 
yhtämittaisilla kerjuillaan, ikävä
vaan, että tuo kunnioitus tahtoo tulla
liian jokapäiväiseksi ja joka päivä yhä
rasittavammaksi.

Paitsi näitä niin kutsuttuja ”herraskerjäläisiä”, 
on täällä vielä joka päivä
isot joukot muita tupakan y. m. kerjäläisiä. 
Kärsivällisyyttä täällä koetellaan
joka suhteessa.

Saa nähdä todellakin, josko nämä
olot vielä paremmiksi muuttuvat!

Tänä muonna on täällä Ondongassa
ollut kova nälänhätä ja sekin on kerjäläisten 
lukua lisännyt. Työmme on —
Jumalan kiitos — näissä rauhattomissa
oloissakin yhä eteenpäinkin mennyt,
vaikka kohta hiljalleen. Kristuksen evankeliumi 
vaikuttaa hapatuksen tavoin.
Se tekee valloituksia silloinkin kuin pimeyden-valta 
sitä tulisimmasti vastustaa.

Ihmisiä käypi runsaasti koulussa ja
jumalanpalveluksissa. Sanan halu näkyy 
kasvavan kansassa. Herra suokoon
siunauksensa heikolle työllemme!

Viime postissa saimme Herero-maalta
sen uutisen, että Kamaherero (Hererosukujen 
päällikkö) on karkoittanut kaikki
saksalaiset kauppiaat ja hallitusmiehet
pois maastaan. Bismarck sähköteitse
asiasta tiedon saatuaan kuuluu vastanneen 
t:ri Goering’ille, joka tätä nykyä
oleskelee alfesch-Baissa, että Hereromaata 
ei jätetä mistään hinnasta. Saa
nähdä sitten, ryhtyykö Saksan hallitus
pontevammin asiaan Damra-maan omistamiseksi. 
Tähän asti se on ollutkin
paljasta leikin tekoa. Hyvin luultavaa
onkin, etteivät saksalaiset jätä loukattua
kunniaansa kostamatta. Ett’eivät Damramaan 
valtioseikat ole näihinkin oloihin
vaikuttamatta on varsin varma asia.
Mielen jännityksellä — ja varsin monesta
syystä — odotamme nyt tietoja, mihin
toimenpiteisin Saksan hallitus on ryhtynyt 
mainitun maan suhteen.

Huhuna kerrotaan, että Kap’in hallitus 
olisi muka kieltänyt ampumatavarain 
tuonnin V.-lahteen. Jos asiassa
perää on, niin onhan se sangen tervetullut 
uutinen; silloinhan nämäkin näkisivät, 
missä heidän mahtinsa makaa.

Niinikään tietää -lehti
kertoella jossain tammikuun numerossaan,
että Saksa, Englanti ja Portukali ovat
tehneet sopimuksen etteivät lähetä ruutia
eikä muitakaan ampumatavaroita Afrikaan. 
Saksalaisissa sanomalehdissä ei
tuosta sopimuksesta vielä mitään puhuta. 
Se lieneekin paljasta tuulta vain.
Perästäpähän kuuluu!

Jo vihdoinkin lopettanen. — Kaikkivaltias 
Jumalamme olkoon Teidän ja
meidän kaikkein kanssamme purjehtiessamme 
elämän myrskyisellä merellä! Hän
meitä kaikkia johtakoon ijäisen rauhan
satamaan.

1889
Olukonda
August Pettinen
Suomalainen
Uudelleen julkaistut kirjeet
Lähetystyö