Lokakuun 12 p.
Syystuuli jo puistaa puita,
 syyshalla jo mailla hiipii,
 pois kantoi jo pääskyn siipi –
 vaan meillä on kevät hempein.

 Jo laine hyytyvi rantaan,
 jo kupunsa kukka sulkee,
 pois kesä kaunoinen kulkee –
 vaan meillä on touvon aika.

 Kas keskellä kuusipuiden
 on kunnaalla kaunis talo,
 sieltä hohtaa lempeä valo,
 me kuljemme valoa kohti.

 Vilun säästämät viime kukat
 me poimimme pitkin teitä,
 me sidoimme seppeleitä
 ja riemusta sydän sykkii.

 Kevätriemuja rinta on täynnä,
 siell’ on armahat aamunkoitot,
 kevätkukkaset, sirkkuin soitot –
 me vietämme valon juhlaa.

 Käy lempeä humina puissa
 kautta laakson ja synkeän salon:
 tää päivä on lasten ja valon.
 Me vietämme muistojuhlaa.

 Me vietämme muistoa miehen,
 joka parhaansa meille antoi,
 jonka aatos kauaksi kantoi
 ja jon oli sydän suuri.

 Hän unhoon jääneitä muisti,
 valon aarteita heille jakoi,
 hän Suomen Sampoa takoi.
 Ja muistonsa elää aina.

1910.