Runoelma (Hirvonen)
Avatun haudan luona
 Taas kansa seisahti
 Ja kyynel-virran vuoma
 Sen kummun kasteli;
 Sen parvi pieni piirti,
 Sen sulki seura suur;
 Taas tuoni sinne siirti
 Kallihin kaivatun!

 Ja partahalla haudan
 Olj’ rivi rakkahin:
 Leski ja lapsi-lauma,
 Veli ja sisarkin,
 Ylhäiset ystävänsä,
 Ja veljet vertaiset
 Sinn’ suljit siunattunsa,
 Laittoivat levollen!

 Tään haudan hiljaisuuden,
 Tään tuonen tyvenen
 Sumusta synkeyden
 Elämä etsinee;
 Se Elämä on Kansan
 – Se sama sanat suo
 Kun mainii muistoonsa
 Ja kaipausta luo.

 Matkustaja, mi riennät
 Kehdosta hautahan,
 Tään lepo-sijan löydät,
 – Seisahdu katsomaan!
 – On Kumpulainen kuollut,
 – On Pekka mennyt pois!
 – Hän jalo Kansalainen,
 – Niin taivas sen nyt soi!

 – On kuollut Kumpulainen,
 – On Pekka mennyt pois;
 Hän jalo kansalainen
 – Melkeenpä verraton
 Aikansa eläjistä,
 Seasta säätynsä;
 Lieneekö olevista
 Monikaan vertansa?

 Iisalmi itse tuntee
 Ja arvaa ansiot
 Ja syvemmälle sulkee
 Muistonsa mainiot,
 Ja Suomi hälle suonee
 Historian lehtiä,
 Myös muisto-merkin luonee
 Kansamme – kasvava!

 Mutt’ mikäs ois se muisto
 Parahin pysyvä?
 Oisiko rauta-harkko
 Tai kivi kiiltävä?
 Tuo hohto hopeainen
 Tai kulta kuultava?
 Tuo tiamantti moinen
 – Tai kukka kasvava??

 – Hm! hengetöntä, halpaa
 Tää koru kaikki on!
 Ja mitenkähän kelpaa
 Esine eloton?
 Vaan henki historiassa
 Ja Sydän Suomen maan
 Kansassa kasvavassa
 On vakain muisto vaan.

 Ei sitä ruoste raiskaa,
 Ei tuli turmele,
 Ei kaada kateuskaan,
 Ei sota sortele,
 Vuosi-tuhanten takaa
 Mies, moine muistetaan;
 Kas se on muisto vakain,
 Kas sitä lemmitään!

 Pauhaapa Palois-virta,
 Sanoopa seutuistaan,
 Ja Poro-veden rantaa
 Kuvastaa kukkulan:
 Siell’ piirin parantaja
 Ja runsas rohtota,
 On kansakoulut kanssa
 On kaunis kauppala!

 Niinikään Nero-niemi
 On saanut saareksi,
 Kanava kaunis viepi
 Ja tuopi toistaksi:
 Tavarat taannemmaiset,
 Ne vuoroin vaihdellen,
 Halumme kaikenlaiset
 Muu’alle muutellen.

 On luonto Luupu-veellä
 Muotonsa muuttanut,
 Kuin monin kerroin niellä
 Sai Pekan perinnöt
 – Siel’ tuhat niitto-miestä
 Heinässä hilpasee
 Ja Pekan perinnöllä
 Hurraata huutelee!

 Jaa, hetket Helsingissä
 Valtiopäivillä,
 – Mitähän lienee niissä
 Saatua Suomelle?
 – Kait kielen linnotusta
 Äitimme armahan
 Ja la’in laatimista
 – On totta tosiaan!

 Nää kertoi Kenraalille,
 Reiville ruikutti,
 Henkäsi Haltialle,
 Berg’ille puheli:
 Nää toivot totisimmat
 Kun sykkei syömmessään
 Nää enteet armahimmat
 Huokasi hengessään!

 – Et kunniata pyynnyt,
 Et paljoa palkankaan
 – Siks’ et lie nähnyt kylvyis’
 Kylläistä hedelmää;
 – Ei töitäis aikakauteis
 Osannut arvoittaa,
 Ei maailmalle mainees
 Suurelta kuulua!

 Vaan hiukan hatahalle
 Sun kylvyis kerkesi
 – Kuin tiesi taimimaalle
 Tuo Tuoni telkesi!
 – Mutt’ kasvaa kukkasesi,
 Ne kansa kastelee,
 Armahat istukkeesi
 Hellästi hoitelee.

 Kas niistä kerran kasvaa
 Ihanuus Isäinmaan
 Onnea kaiken kansan,
 Riemua Ruhtinaan
 Ja Marttis-järven mailta
 Pois sumut selviää,
 Rannoilta rakkahailta
 Pois kalmat katoaa.

 Ja laulaa lapsi Suomen
 Soittelee Suomen mies:
 Näin koki Kumpulainen
 Näin Pekka tehdä ties;
 Hän, täysi Suomalainen
 Kaikelta sielultaan,
 Jaa, jalo kansalainen
 Olj’ totta tosiaan!

Isak Hirvonen.

Lähde: Savo 23.4.1880.

Isak Hirvonen
Runot
Savo (sanomalehti)
1880