Maanpaossa
Suloinen Suomenmaa
 mieleeni muistot luopi,
 se aatokseni saa
 se kaihon mieleen tuopi.

 Sun tarhas eivät voi
 minulle kukkaa kantaa.
 Kun laulus milloin soi,
 niin sekin murheen antaa.

 Jäi rannat kukkapäät
 ja sadat salmet multa. –
 Nyt muistan vainosäät
 ja kotilieden tulta.

 Niin, koti sulojaan
 ei konsaan mulle suone,
 ei rintaan toivovaan
 rauhaansa milloin tuone.

 Nyt olen kulkuri
 ja aina vieraan tiellä,
 vaan näen Suomeni, –
 mun asuu aatos siellä.