Moliére
Ne yhtyi, ylhä kirkkaus
 ja herkkyys hengen palon,
 mi Gallian on kaunistus,
 maan mainehelta jalon;
 ne miehen mielen ahjokseen
 sai suuren, aurinkoisen,
 ei ihmisyyttä inhonneen,
 vain leimaa mullan loisen.

 Ne voittelohon voiman soi,
 mi leikitellen voitti.
 Mies yksi ylivoimin voi,
 ja tuhat turhaan koitti.
 Vain käydä voittosaattonaan
 hän käski kiusain, kiukkuin,
 ja kuulun jäljet kukkimaan
 jäi riemun mettä tiukkuin.

 Jäi voittajaksi voimakkain,
 ken sorjan kilvan kesti.
 Pois hetken kuplat kuolee vain,
 suur’ elää ikuisesti.
 Viel’ areenalla uljas on,
 viel’ iskut viuhuu vinhat
 päin laumaa, jok’ on luvuton
 kuin ihmis-eljet inhat.

 Kuin petoparveen pystypää
 käy mies, ei väisty, lymy,
 ja aseenansa välkähtää
 vain salamainen hymy.
 Se lauman karsaan lannistaa,
 on vimma voimaa vailla,
 ja monta päivän leijonaa
 pois hiipis hiiren lailla.

 Ne hyppelee, kuin turkissaan
 ne tuntis tuliruoskaa,
 kuin taltuttaja tahtoo vaan:
 hei, tepastelkaa, juoskaa!
 Sua, ilkeys, sua, epattuus,
 sua, itse suuri tyhmyys,
 ei auta, vaikk’ on luja luus,
 saat reiän otsakyhmyys.

 Miss’ itse ikivaltain lie
 työ turha vastaan kiistää,
 mies sotisorja voiton vie,
 pois naamarinne riistää.
 Ja nähdään, mitä sattuvan
 niin harvoin nähdä saatiin:
 hyv’ asia hyvän ajajan
 sai korkeimpaan raatiin.

 Ja maassa hengen ylhän on
 viel’ äänivalta vakaa,
 se virkkaa viime tuomion,
 se oikeutta jakaa.
 Kuin soihtu, heljä hengen työ
 kautt’ aikain kauas hohtaa...
 soi lyyry, nuolet kohti lyö,
 kätt’ itse Phoibos johtaa.