Kun sataa
Vettä sataa vihmoo,
 Vihmokohon vaan,
 Minä suljen silmän’
 Enkä katsokaan.
 Annan lentää ajatusten
 Yli vetten, mannerten,
 Yli soiden sulloella
 Luokse kotikoivujen.

 Kuulen, kun ne kuiskii,
 Kuiskii tarujaan,
 Kun ne myrskyn kuoroon
 Yhtyy laulamaan.
 Näen koivuin sorjat oksat
 Huoneusta saartavan,
 Niinkuin suojais haltijaa ne
 Myrskysäiltä maailman.

 Näen haltijankin
 – Äidin armahan –
 Näen otsan valjun,
 Silmän tuikkivan.
 Ja nuo monet hienot uurteet,
 Joit’ on suru uurtanut,
 Ja mä ihmettelen taasen,
 Ett’et aikaa sortunut.

 Elämäsi onnen,
 Armas, kadotit,
 Kun sä nuoruuslempes
 Maahan multasit.
 Luonas Tuonen kolkko vieras
 Vieraillut on sittenkin,
 Riistäin äidin sydämmeltä,
 Mik’ ol’ sille rakkahin.

 Mistä sait tuon voiman,
 Hengen lujuuden?
 Uskos harras, lämmin
 Sekö antoi sen?
 Kun noin kärsit nurkumatta
 Osatarten oikkuja,
 Itses unhoitat ja muille –
 Muille tarjoot lohtua.

 Elon pikku huolet
 Käy niin turhiksi,
 Kun ne vertaan suureen
 Sydänsuruusi.
 Surun kätket sydämmeesi,
 Siit’ et äännä, valita –
 Työstäs hiljaisesta etsit
 Lohtua ja unhoa.

 Mistä sait tuon voiman,
 Hengen lujuuden?
 Uskos harras, lämmin
 Sekö antoi sen?
 Mistä sait tuon syvän lemmen,
 Joka kaikki anteeks’ suo,
 Joka hornan syvyyksistä
 Sillan sinitaivoon luo?

 Tiedä en – mut kiitän
 Sua siitä vaan,
 Kiitän parhaimmasta,
 Mit’ on päällä maan.
 Äidin lemp’ on puhtain, pyhin,
 Suurin, alttiiks-antavin –
 Äidin lemp’ ei koskaan sammu,
 Vaikka sammuis tähdetkin.

 Vettä sataa, vihmoo –
 Vihmokohon vaan,
 Minä suljen silmän’
 Enkä katsokaan.
 Annan luistaa ajatusten
 Yli vetten, mannerten,
 Yli soiden sulloella
 Luokse äidin armaisen.