Se sattuu itsestään
Mä joka ilta astelen
 Tuon niityn polulle,
 Oveltaan impi huomaa sen
 Saa vastaan minulle.
 Ehk’ emme koskaan päättäneet,
 Olemme aina yhtyneet.

 En tiedä kuin se käyneekään:
 Mä häntä suutelen.
 En pyydä mä, ei tahdo hän –
 Se sattuu itsekseen.
 Kun suun on suulle oikotie
 Jo tuttu – synti estää lie!

 Eip’ perho leikkiin ruusulta
 Myös lupaa pyydäkään!
 Viilettä illan kasteelta
 Ei kukka kysykään!
 Mä lemmin häntä, mua hän –
 Ei sanottu viel’ sitäkään!

[Karl Adolf] K[overo].

Lähde: Ilmarinen 23.12.1876.

Karl Adolf Kovero
Ludwig Uhland
Runot
Ilmarinen
1876