Yrjö August Wallin
Aron siintävän öistä aavaa
 beduiini matkustaa.
 Kameeli keinuu hiljaa
 ja tähdet leimuaa.
 Soi kulkijan iltavirsi
 aron aaltoja viihdyttäen;
 tien varrella nuor’ on palmu,
 mut poikki on latva sen.

»Ikäs aamussa löi sun myrsky;
 suur’ Allah oli ja on!»
 Näin rukoilee beduiini;
 niin lentävi muistohon,
 kun ohjihin taas hän tarttuu,
 kuva kumppanin muinaisen.
 Nimi tuon oli Addu-l-Waly;
 mies siin’ oli uskollinen.

 Hän muistavi, tähti-yössä
 miten vierellä ratsasti mies
 tuo korkea, rauta-ryhti,
 min hahmo tarmoa ties.
»Hän missä nyt matkanneekaan,
 aron teillä tai kaupungin?»
 Yötuulonen sureva sattuu
 puun lehtihin kuivihin.

 Ei tiedä hän, että hautaan
 mies käynyt on kaukomaan,
 ett’ täällä hän kaatui kuin palmu,
 mi murtuvi parhaillaan;
 ei tiedä, kuinka paljon
 vei meiltä hauta se.
 Me tiedämme sen, me, jotka
 tään patsahan nostimme.

K. A. Tavaststjerna