Järvellä (1915)
Vene lipuu hiljaa
 halki kaislikon,
 mieli herkkä, hellä
 soutajalla on.
 Kaisla kahiseepi,
 rimpi vienoon soi,
 tuuli vait on – nukkuu,
 rannat unelmoi.

 Taivahasta kirkas
 kulkee loistotie,
 alas Ahdin linnaan
 kultaportaat vie.
 Syvyydessä säihkyy,
 tuikkii, kimmeltää,
 siell’ on mailma toinen,
 siell’ on elämää.

 Ulos ulapalle
 vene lipuilee,
 veden kirkas kalvo
 mustuu, tummenee.
 Kaameaksi mieli
 käypi soutajan
 liikkuessaan yksin
 mailla Ahtolan.

 Vesi kumeasti
 veneen pohjaan lyö,
 seudun hämäryyteen
 verhoo suviyö.
 Aallon alta kumma
 laulu helkähtää,
 tenhoten ja viehtäin
 soipi sanat nää:

»Ma kultakutriain suorin,
 yön kuluksi laulelen,
 oon Ahtolan tytär nuorin
 ja morsio Päivyen.
 Kun vilpoisa tuuli nukkuu,
 kun uinuvi mer’ ja maa,
 kun hämyhyn vaarat hukkuu,
 hän luokseni silloin saa.

 En lemmi ma siskoin lailla
 maan valjuja sulhoja,
 mun henkeni taivon mailla
 se etsivi korkeinta.
 Vain lentävän hetken illoin
 hän luonani viivähtää,
 mut vuossatain auvo silloin
 ve’en väikkeessä väräjää.

 Hän mennyt on, poika Päivän,
 pois kaikkosi loistossaan,
 vain hohtavan valohäivän
 nään viittovan kulkuaan.
 Oi missä hän kulkee; siellä
 on valo ja valkeus,
 on kukkia korpitiellä,
 on ilo ja ihastus!» –

 Laulu lakkas – kumma
 miel’ on soutajan
 veneen lipuessa
 kodin rantahan.
 Veden kalvo yhä
 mustuu, tummenee,
 mutta pohjan taivas
 säihkyy, säteilee.