Teurastajille
Luoja on linnutkin luonut,
Eläimet eineheks suonut.
Ei niitä piinata pitä,
Kaikki saa kavahtaa sitä.

 Olen oikehin pahoilla
 Suru-mielin surkutellut
 Tuota tuimoa tapoa
 Kauhiata katsantoa
 Miten raavas-raukkasia
 Vasikoita vaivasia
 Sekä muita sellasia
 Luojan luontokappaleita,
 Kuin on ilman ihmiselle
 Ehkä pantu eineheksi
 Synnytetty syötäväksi, –
 Meidän teuras mestarimme
 Liha-miehet miehulliset,
 Kovin kyllä kohtelevat
 Näitä raukkoja nälällä,
 Viikkokausia vilulla
 Palenuttaat pakkasessa.

 Niin ku niitä syksy puolla
 Täällä ostetaan ololta
 Suuret karjat summattomat
 Sata määrin sarviloita,
 Sitten pannaan paimenelle
 Lauletahan laitumelle,
 Luullahan lumen seasta
 Eläin raukan einehensä
 Kavioilla kaivavansa,
 Peuran taitavan tavalla;
 Jossa pettivät peratut
 Taitavatkin tappajista,
 Vaikka on oma vahinko
 Raavas-raukkojen rasitus.

 Sitten vielä viimiseksi
 Kuin on raukka raakattunna
 Eläin rukka ruokkimatta
 Vilun tautta taittununna,
 Kuoletetaan kurjan lailla
 Tuiki tuhmalla tavalla:
 Hakaten hamaran kanssa
 Raavas-raukan otsa-luuhun,
 Josta piina piisajaapi
 Vaiva kauvan vaikeampi
 Että uudelleen useinkin
 Kilahtaapi kirves päähän.

 Vielä kehtaavat keväillä
 Päivän paisteessa paraassa
 Aivan auringon valossa
 Luonnon silmän siityvissä
 Sillon ku on luontokunnan
 Ilo aikansa ihanin,
 Jotta kaikki metsä-karjat
 Iloitseevat itseksensä,
 Linnut veisua vetäävät
 Kiitos virttä viiltelevät
 Luonnon Herralle lujalle,
 Kuka kuusen latvasella
 Kuka puussa kussakihin,
 Kuka kiljuupi kivellä
 Kannon päässä katkattaapi, –
 Sillon meidän mestarimme
 Teurastajamme tekeevät
 Vasikoille vaivan suuren
 Pikkuruisille pitemmän,
 Ehk’ ei oo eläimet meille
 Karja tänne kasvatettu
 Että ihmisten ilalla
 Niitä piinata pilalla.

 Kun on kurja ostettunna
 Vaivanen vasikka raukka,
 Repustettu myöjän reestä
 Rattahilta raapattunna,
 Niinpä kohta korvistansa
 Kannetahan kartanolle,
 Siellä sitten viskatahan
 Eläin-parka paiskatahan
 Suojahanpa survotahan
 Nurin niskon nuijatahan,
 Eikä einettä etehen
 Annetapa ammuvalle,
 Vaikka huono huuteleepi
 Vaivanen valitteleepi
 Anoo armoa vasikka
 Siltä, kun on sinne syösnyt
 Pannut paikkahan pahahan,
 Joka niskansa nitisti
 Jalat kanssa katkoeli.

 Tuon oon tullut tuntemahan
 Nähnyt näillä silmilläni,
 Kuullut parkua pahoa
 Havanunna haikeata
 Raavas-raukkoen kitua
 Valitusta vaikeata,
 Joka multa mielen murti
 Sydämmen mun syvältä särki
 Jotta täydyn tällä lailla
 Valitella vaikeasti,
 Ollen toivossa todessa
 Siinä luulossa lujassa
 Että vasta vaivonkini
 Meidän teuras-mestarimme
 Tulisivat tuntemahan
 Oman tuntonsa tutummin,
 Jott’ei piinalla pitäisi
 Elukoita einehettä
 Tahi muuten tappajaisi
 Tuiki tuhmalla tavalla,
 Mutta keinon keksisivät
 Huokeamman huomaisivat,
 Kuten henki helpommasti
 Raavahalta raapattaisi,
 Paitsi parkua pahoa
 Ilman piinaa ilkeätä,
 Jos he tulla Tuonelassa
 Taivahasen tahtoneevat
 Luoksi Luojansa omansa
 Lammas-paimenien parahan.

Totuuden puolesta
P[ietari]. M[ansikk]-a.

Lähde: Sanan-Lennätin 20.8.1858.

Pietari Mansikka
Runot
Sanan-Lennätin
1858