Hauta Perhossa (Törneroos)


I. 

 Miss’ on hauta, joka sata vuotta
 Perhon korvessa on pensastunut,
 Unhotettun’ aivan ansiotta?
 Missä on se? älä kysy, vieras!
 Kussa järvi kaisimpana kääntyy
 Männikköhön, siell’ on paikka. Koivut
 Latvoineen jo huojuvat sen päällä;
 Missä niiden juurten alla hauta
 Kerran peitettiin, ei kenkään tunne.

 Bunotar, sa Suomen sulo-neito,
 Muistoltasi tarkemp’ ihmislasta,
 Vastaa: kuninkaanko hauta kätkee,
 Taikka hänen vertaisensa miehen?
 Kuningast’ ei, ei sen vertaistakaan;
 Haane, vanha talonpoika, siinä
 Kätketään ja kuus sen kunnon poikaa.
 Istu reunallen tuon jyrkän rannan;
 Niiden työt mä kauniit kerron sulle,
 Kasteen kanervissa kiiltäessä,
 Harjun honkain päivää varjostaissa.

 Haane, Suomen syntyinen, jo vuotta
 Seitsenkymment’ täytti konnullansa
 Perityllä. Kuus häll’ oli poikaa.
 Kolme kaksoisparia, ja niistä
 Vanhin vuotta seitsentoista, nuorin
 Viisitoista; kaikki vahvat, kauniit,
 Niinkuin virrat kevättulvillansa.
 Vaan jos joku heist’ ol’ etevämpi,
 Voiton varmaan vanhempi sai veljes
 Toisen kaksoisparin, Tuomas Haane.
 Ryysyissäkin loisti hän, kuin kaunis
 Tähti resupilvein rakosista.
 Vaikka mitä maassa hän ois tehnyt,
 Kenkään hänt’ ei vihata ois voinut.
 Sentään vainoovan hänt’ isä näytti;
 Hänt’ ei vaan, mut veljiäkin muita.
 Lapsina ei heitä kohdeltuna,
 Lohduttajina ei vanhan päivän,
 Vaan kuin orjia ja kurjemminkin,
 Järjettömiä kuin elukoita.

 Niin he viettää saivat lapsuuttansa,
 Ja jo joutui päivä, jona nuorin
 Pari päätti viisitoista vuotta.
 Aamurusko kirkas metsän kultaa.
 Pilven pilkkua ei taivahalla,
 Iloisna, kuin aamu itse, nousee
 Veljesjoukko olkivuoteeltansa.
 Mutta tupahan, miss’ isä yksin
 Oli, peljäten se käy, ja nuorin
 Pari lähenee ja nöyryydellä
 Tarttuin äijän kätehen näin alkaa:
 ”Isä, suo tää päivä joutilaina
 Meidän veljinemme riemuitella,
 Täytettyä viisitoista vuotta!”

 Kolkkona, kuin talvi, ukko kuuli
 Pyynnön, kurotuin hän kulmakarvoin
 Vastas: ”mitä tänäpänä jääpi,
 Jäätyä se jättää huomennakin.
 Kyntämätt’ on pelto, kohta kyntöön!”
 Veljet vaiti kulkivat koht’ työhön.
 Veräjällä vasta Tuomas virkkoi:
 ”Jos näin oikein isän katsannosta,
 On tään päivän työllä kullan arvo,
 Joka hikipisaralla palkka,
 Tehtävä on työtä ankarasti,
 Sillä tarkan tutkinnon tuo ilta.”

 Tuomaan kehotettua näin, kaikki
 Aurat peltoon ankarasti löivät.
 Päivän noususta sen laskuun asti
 Huokaamatta, syömätt’ astelivat
 Määrättyjä vakojansa veljet.
 Iltavarjon peittäessä pellon
 Sarka yksi vaan on kyntämättä.

 Silloin saapui sinne myöskin vanhus,
 Luokseen huusi poikansa ja lausui:
 ”Paljon tehty on, mut vielä tehnyt
 Suuremp’ ahkeruus ois suurempata.
 Kaikkia en kerrassaan ma taida
 Kurittaa, yks, syyllisempi muita,
 Syystä muidenkin saa rangaistuksen.
 Tuvassani kuopass’ ahtahassa,
 Paksuin siltapalkkein alla, syypää
 Suljettuna saapi istuskella.
 Kolmen yön ja päivän vaihetusta
 Silmänsä ei hämärä saa nähdä,
 Kolmen yön ja päivän virvoitusta
 Kuivunut ei kielensä saa maistaa.”
 Lausui näin ja läksi julmin silmin,
 Mut ei sydämin, jos kyynelvirta
 Vaan ei pettänyt se, joka kastoi
 Äijän posket, koska pois hän kääntyi.

 Maa yön helmassa jo nukkui. Haane
 Tuvassansa makasi ja veljet
 Pirtissänsä pehkulaverilla.
 Nukkunut ei kenkään, nukkuvinaan
 Vaan hän vartoi toisten nukkumista.
 Luullen toisten nukkuneen jo, nousi
 Nuorin, Jaakko, vuoteeltaan ja läksi
 Isän luo ja lausui: ”isä, minä
 Syypää olen; synnyinpäivänäni
 Riemuissani juoksin joutilaana,
 Unhottaen kyntöni. Sä mua
 Rankaise, mut älä muita.” Hälle
 Vastas isä vanha: ”kuin on syysi,
 Huomenna on rangaistuksesikin.”
 Tuosta Jaakko läksi laverilleen.

 Taasen, muita nukkuneiksi luullen,
 Kaksoisveli, Kustaa vuoteeltansa
 Läksi luokse isänsä ja lausui:
 ”Kosto mua yksin kohdatkohon,
 Niinkuin yksin sen ma ansaitsenkin.
 Synnyinpäivänäni pientareilta
 Poimin vaaramia veljilleni.
 Minun syy on, eikä muiden.” Hälle
 Vastas isä vanha: ”kuin on syysi,
 Huomenna on rangaistuksesikin.”
 Tuosta Kustaa läksi laverilleen.

 Taasen, muita nukkuneiksi luullen,
 Kolmas veli, Eero vuoteeltansa
 Läksi luokse isänsä ja lausui:
 ”Isä, jos sa rangaistusta aiot,
 Syy on mun, mut yhdenkään ei toisen.
 Kivillä kun lammin kaislikossa
 Paiskelin ma sorsan poikasia,
 Jäi se sarka kyntämättä.” Hälle
 Vastas isä vanha: ”kuin on syysi,
 Huomenna on rangaistuksesikin.”
 Tuosta Eero läksi laverilleen.

 Kukin vuorostaan näin isän luona
 Kävi ja sai vastuun yhdenlaisen,
 Sikskuin käymätt’ oli Tuomas yksin,
 Tää, kun keksi veljein käynnit, kohta
 Arvas aikomukset niiden, malttain
 Mieltään, sikskuin nukkuivat he kaikki,
 Hänkin isän luokse läksi, lausui:
 ”Kuules, isä, kyllä kumma seikka!
 Kun mä äsken näytin nukkuneeksi,
 Veljesjoukko istui vuoteellensa
 Ja, kun yksin jäin mä pitkälleni,
 Kuiskutteli hiljaa keskenänsä:
 Veljet, kukin tietää Tuomaan yksin
 Syypääks uhkaavahan rangaistukseen,
 Minkä itsekin hän tunnustaisi.
 Vaan kun usein syystämme hän kärsi,
 Kärsikäämme syystänsä me kerran.
 Sitten näin mä kunkin vuorostansa,
 Kun hän toiset nukkuneiksi luuli,
 Ulos hiipivän ja palajavan.
 Arvasinko asiansa, isä?
 Sanansa on rakkauden on luoma,
 Sillä syypää oikea ma olen.”
 Äänell’ isä vastas särjetyllä:
 ”Mene, huomenna saat koston kyllä.”

 Aalloista jo oli aamurusko
 Kultasiivin metsän yli noussut,
 Koska vanhus kutsui poikiansa.
 Kolkko, korkea ja harmaapäinen
 Pyhävaattein pöydässä hän istui,
 Raha, synnyinmaansa lahja, riippui
 Sininutun rintapieluksesta.
 ”Ken nyt teistä”, kolkkona hän kysyi,
 ”Kantaa tässä syytä hartioillaan?”
 ”Minä”, kaikui suusta joka veljen.

 Sulku, joka seitsentoista vuotta
 Lasten nähden kyyneleet sen sulki,
 Särkyi nyt, hän ristikäsin itki:
 ”Kiitos Herran!” lausui hän, ”jo täytin
 Lupauksen, viha lapsissani
 Särkenyt ei sydäntäni ole.
 Poiat, tästä lähtein ette orjat,
 Mutta lapset armahimmat, kuulkaa,
 Minkä kertoo isä vanhuksenne:
 Nuorna palvellessani ma täällä
 Kahdeksan näin yhden miehen poikaa,
 Vaan niin julmat eivät vihamiehet,
 Kuin heist’ oli veli veljellensä.
 Ohimennessä ja kohdatessa
 Kivin, puukoin toistaan tervehtivät.
 Voi, mä mietin, ennen tahdon olla
 Sulon vaimon rakkautta vailla,
 Kuin pelossa vuosiani viettää,
 Että täyttäisin maan tuommoisilla
 Julmureilla; päätös toimeen pantiin.
 Vuotta viisikymmentä jo kannoin,
 Mut ei ikä, eikä sotaretket
 Voimiani olleet vaivuttaneet.
 Kerran hiilihaudall’ yötä vietin,
 Koska äkkiään mies vieressäni
 Hohtehessa valkean näin lausui:
 ‘Häijyin veljein isänä mä neuvon:
 Jäsentesi voimaa älä säästä
 Syötäväksi haudan matosille.
 Nai ja siitä poikia, ja laita,
 Että vaiva yhteinen sen neuvoo
 Heille, mit ei onni poi’illeni.’
 Mies näin. Tuulen tulta lisätessä
 Katosi kuin tullutkin hän oli.
 Hän toi neuvon, Herra menestyksen.
 Vanokaa nyt nimehen sen Herran:
 Että, niinkuin ennen aina yhtä
 Piditten, ei vastainenkaan vaiva,
 Eikä riemu, eikä murhe maassa
 Toisen ole, joll’ei myöskin toisen,
 Aina, kuinka Herra voimaa antaa;
 Niin ei tuimuuteni tuoma murhe
 Turhaks tunnu hautaan mennessäni.”

 Esihin nyt astuin Tuomas lausui:
 ”Isä, vala tää on ihanaisin,
 Huokeempaa ei toista täyttääksemme.
 Miksi emme, jättäin koti, käyneet
 Työn ja onnen etsoon muiden luokse?
 Siks ett’ ero tuntui tukalalta.
 Toinen toista tahtonut ei jättää.
 Hajoaisimmeko ympär maata
 Metson-poikain lailla metsikössä,
 Ampuja kun heitä ahdistavi?
 Vaivan aikana näin arvelimme;
 Niin on onnen aikanakin käyvä.”

 Jumalassa vannoi joka veljes:
 Että, niinkuin ennen aina yhtä
 Pitivät, ei vastainenkaan vaiva,
 Eikä riemu, eikä murhe maassa
 Toisen oisi, joll’ei myöskin toisen,
 Aina, kuinka Herra voimaa antaa.
 Niin he vannoivat, vaan valan kätki
 Iloisena isä sydämeensä.

II. 

 Kadonnut jo oli rauha kulta,
 Poltto, murha Suomen seudut täytti,
 Miehet miekka, vaimot pako peri.
 Lintulahden, Saarijärven mailta
 Perhoon lensi surusanomia,
 Iloisempia ei Isonkyrön,
 Eikä Lapuankaan lake’ilta
 Sanomia saatu siellä kuulla.

 Tuvassansa pitkän pöydän päässä
 Lounattaan söi harmaantunut Haane
 Poikinensa, koska pakolainen,
 Kahdentoista vuoden vanha poika,
 Tuli tupahan ja hengästynnä
 Ovella jo huusi: ”Jesus teille,
 Vanha isä Haane! Piikkimiestä
 Kaksikymmen-kunta poltti meiltä
 Huoneet yöllä. Nyt ne lepäjävät
 Kirkon luona varrella tien tänne;
 Ennen iltaa täällä ne jo ovat.”

 Vihapäissä Haane nousi, lausui:
 ”Kuusi poikaa Herra antoi mulle,
 Vahvaa, jäntevää, vaan kaksitoista
 Jos mull’ oisi, kävisikö kuoloon
 Joku ilomiellä maansa eestä?”
 Lausui näin ja otti tyvenenä
 Kiväärinsä vanhan vaarnaltansa.

 Ylpi-muhoellen virkkoi Tuomas:
 ”Vanhoillen ei sovi sota-ase,
 Niinkuin nuorten povehen ei pelko;
 Pane, isä, pyssy paikallensa,
 Anna mun ja veljieni koittaa.”

 Mielellään kuul’ ukko tään ja myönsi.
 Uhkamielin joka veli heti
 Tarkan pyssyn, nahkakoteloisen,
 Hartioilleen heitti, kätehensä
 Karhun-keihään lyhyen, vaan vahvan
 Tempasi. Näin asehissa astui
 Äänetönnä kukin, luja siinä,
 Että, kussa vihamiehen kohtais,
 Surman sais se, tai hän itse kaatuis.

 Tuskin puolen neljännestä tietä
 Kaitaa kulkivat, kun Tuomas virkkoi:
 ”Veikot, tietä kulkekaatte, kunnes
 Laaksoon lahden suulla ennätätte,
 Mäntykankahalla yläpuolia
 Puitten piilossa on oiva paikka
 Meille vihamiestä odotella.
 Ennen iltaa hän ei suinkaan saavu,
 Jos tien varret korventaa hän koittaa;
 Sillä aikaa aion hetken viettää
 Torppasessa tien tään syrjäisessä,
 Jossa kultani jo mua kaipaa.”
 Lausui näin ja torppahan päin läksi.

 Verkallensa veljet astelivat
 Määrätylle paikallensa, missä
 Lammen lahta kohden nousi nummi,
 Jossa puitten salasuojasessa
 Pitkin tietä kaikki katselivat.

 Kauemmin ei, kuin ens’ aamukoissa
 Metsämies saa havusuojuksessaan
 Teiren-soidint’ odotella, kun jo
 Maahan lentää soittaja ja täyttää
 Lammen rannat sotahuudollansa,
 Veljet väijyneet, kun vihamiesten
 Julma joukko pystypiikkinensä
 Ratsasti jo kaukaa raivosasti.

 Heidät muita ennen huomas Aattu,
 Tuomaan kaksoisveli, ja hän huusi:
 ”Veljet, leikki alkaa, vetäkäätte
 Peitostansa pyssyt, koska laakson
 Tuolla puolla kummun rintehelle
 Vihamies on tullut, ampukaatte,
 Joilla luoti vaan on pyssyssänsä.”

 Lausui näin; jo vihamieskin ehti
 Kummun kukkulalle, kulkuansa
 Alaspäin kun alkoi, veljet kohta
 Laukaisivat. Neljään päähän luodit
 Lensivät, kaks yhtehen, ja neljä
 Ratsua jäi irralleen, kuustoista
 Seisottivat miehet ällistyneet.

 ”Ladatkaatte, veikot,” huusi Aattu,
 Uhkasilmin käyden kätköstänsä.
 Vihurina vihamieskin alkoi
 Hirmuisesti heitä kohden kiitää.
 Vikkelinki veljes tuskin ehti
 Kruudin panna pyssyyn, mut ei lyödä
 Luotia sen päälle, kun jo pääsi
 Kankahalle vihamies ja maahan
 Harpattua, piikit oikaistuina,
 Veljeksiä kohden kohta riensi;
 Mutta veljet, kourissansa keihäät,
 Ryntäsivät rohkeasti vastaan.

 Sota alkaa huudon, pauhun kanssa,
 Kumpikaan ei voita, eikä väistä.
 Ensiks Eero kaatui ammuttuna,
 Ampujan taas Kustaan keihäs kaatoi.
 Sota kiihtyi, pisto piston kosti,
 Kuoloon kuusi vihamiestä vaipui,
 Veljeksistä kaikki verta vuoti.
 Viimeisenä seisoi Aattu yksin.
 Jalka, olkapää jo haavoitettu,
 Ryöstetyllä miekallaan hän huiski,
 Sikskuin kuolinpiston povehensa
 Sai ja kaatui, kuollessaan viel’ lyöden.
 Hänen päänsä katkaistun nyt pisti
 Joukon päämies piikin päähän, sitte
 Läksi huohottaen kuuden kanssa,
 Jäänöksen tään kaksikymmenestä,
 Niistäkin jo yksi haavoitettu.

 Mutta synkän metsän polkutiellä
 Kulki kaatuneitten vanha isä.
 Kotonaan ei viihtynyt hän, poikain
 Lähdettyä; asehitta läksi
 Neuvojaksi heille tappelussa.
 Sieltä näki kaukaa ratsumiesten
 Ratsastavan kiirein, kannettavan
 Näki Aatun päätä piikin päässä.
 Jäsenet kaikk’ äijän järisivät.
 Kiiruhtaen kulkuaan hän pääsi
 Paikkaan, jossa jalo veljesrivi
 Kaatui viereen vihamiehiensä.
 Harmaista hän silmäripsistänsä
 Pyyhki kyyneleet ja ylevänä
 Luki kuolleet, veljet, vihamiehet.
 Muut siin’ oli poiat, paitse Tuomas.
 ”Miss’ on Tuomas? eläneekö yksin
 Hän, kun joukossa ei ole veljein?”

 Näin hän huusi. Tuomais torpass’ istui
 Onnellisna kultasensa kanssa:
 Kätensä nyt juuri veti siltä
 Kauhistuin hän, huusi: ”mitä tämä?
 Silmilläkö nään, vai niskallani?
 Sua vaan ois silmän näkeminen,
 Niskan taas vaan seinää mustunutta.
 Milläs siis nään tätä kummitusta:
 Veljet verihinsä vaipuneina,
 Aattu veljen päänkin piikin päässä?”
 Lausui näin, ja keihääsen ja pyssyyn
 Kiirein tarttuin torpasta pois riensi
 Veripilkkuja hän pitkin tietä
 Näki, määrättyyn kun paikkaan pääsi,
 Näki veljein ruumiit puitten alla,
 Niiden luona isä vanhuksensa.
 Kentällen ei rohjennut hän käydä,
 Mykkänä vaan seisoi, katsoi, kuuli,
 Kuinka vanhus vaikeroiden huusi:
 ”Harmaita, voi, karvojani! missä,
 Miss’ on Tuomas? Pakeniko yksin
 Rakkahin tää poiistani muinoin?
 Pakeniko, pettäin veljiänsä?
 Pettäjää voi, pelkuria konnaa!
 Kulkekoon, kuin Kain, hän erämaissa,
 Joissa värisevä haavanlehti
 Häntä säikyttää, pyyn lennähtävän
 Pyräys taas häntä kauhistuttaa.
 Vanhurskas sa taivaan Herra, vainoo
 Häntä, niinkuin minä ennen lemmin.
 Missä kuolo hälle auenneekin,
 Kiellä isänmaa ja heimo hältä.”

 Tään kun kuuli Tuomas, kauhistuen
 Isästänsä katsantonsa käänsi.
 Niinkuin koira, joka kontiota
 Vainullansa metsiköissä vainoo,
 Verijälkiä hän äänetönnä
 Kulki, mieless’ ääni koston kaikui.
 Kotinsa kun ohi kulki, liekki
 Katosta sen tuprusi, mut tuota
 Hän ei nähnyt, eikä kuullut, silmä
 Kiintynyt vaan oli veritiehen.

 Päivä oli mennyt metsän taakse,
 Kylähän kun autioon hän saapui.
 Liki tietä poika vainiolla
 Kuhilaasta kurkisti ja hälle
 Viittaellen huusi hiljallensa:
 ”Älä mene, hukka vie sun siellä;
 Vihamiestä kuusi kyläsessä
 Lepäjää nyt, pitkät piikit heillä,
 Ratsastaja suurin, julmin heistä
 Miehen päätä kantoi piikissänsä.”

 Kiireemmin vaan Tuomas tietään kulki.
 Ensi tuvan oven päällä näki
 Aatun rakkahan pään naulittuna.
 Karjuen hän heitti pyssyn, murti
 Sisähän. Jok’ ensin tuli vastaan,
 Rintahaan sai keihään ristiin asti.
 Asehista nyt ei raivossansa
 Huolinut, vaan lentäen kuin kotka
 Kourillansa tuotti kuolemata.
 Tuntenut ei haavaa hirveimpääkään.
 Jonka kohtasi, sen lattialle
 Kurkulla hän revityllä kaatoi.

 Viimeiseksi jäi vaan joukon päämies.
 Häntä otti Tuomas ohimoilta,
 Rinnan rikkoi, seljän särki hältä,
 Että siihen kaatui kaksinkerroin,
 Pään löi poikki kaatuneelta, sitte
 Ovelt’ otti veljen pään ja läksi
 Väsyneenä, verisenä sieltä,
 Mutta sydämellä huokeemmalla.

 Puoliyö jo peitti maan, kun vaivoin
 Isiensä kotihin hän pääsi.
 Tuhka, savu syöksyi hälle vastaan:
 Lato yksin seisoi palamatta,
 Jossa suojaa, lepoa hän etsi.
 Mutta kynnykselle tultuansa
 Isänsä sielt’ ääntelevän kuuli:
 ”Keitä kuulen, josko Tuomas petti?
 Kenties, kenties hän ei pettänytkään.
 Herra, suo, ett’ olisi hän ei syytön!
 Suo ett’ tänne murhaajan pään toisi,
 Joka piikkihin pään Aatun pisti;
 Suo näin nähdäksein hänt’ uskollisna;
 Kostos, jota äsken huusin hälle,
 Anna harmaan pääni päälle tulla.
 Tuhkilta ma taloseni sitte,
 Ruumihilta poikieni vielä
 Elämästä kiitän sua, Herra!”

 Sisähän, tään kuullen, astui Tuomas:
 ”Rauha harmajalle päälles, isä!
 Tällä haavaa eivät murhamiehet
 Poikiesi ole elämässä.”
 Lausuin näin, pään julman vihamiehen
 Isänsä hän jalkain juureen heitti.

 Lattialta nousten vanha isä
 Sylihinsä sulki poian, – mutta
 Kuolevana tää jo maahan vaipui;
 Vaipuissa sen vaipui myöskin isä. –
 Haavoistansa kuoli Tuomas Haane,
 Ilostapa kuoli isä vanha.

Lähde: Runeberg, [J. L.] 1872: Hauta Perhossa: suomennos. G W. Edlund, [Helsinki].

Antti Törneroos
Johan Ludvig Runeberg
Runot
1872

de:Das Grab zu Perrho