Alkusäkeet
Jospa oisin laululintu
 riemurinta pieni,
 yöt ja päivät laulelisin,
 se ois minun työni.

 Ettäkö olla laulaja,
 voi ajatusta hurjaa,
 Väinön kielten soinnuttaja
 mökin poika kurja.

 Aura, kuokka ja lapio
 toverina sulla,
 kynä muste ja paperi,
 joutavia kuulla.

 Isänmaasi palvelus
 toimi suuri sulla:
 »Saven kääntö, viljelys»
 runollista kyllä.

 Mist’ aate hurja alkuaan,
 sen sanoa ma saan:
 Runeberg toi hehkuaan
 rintaani kaipaavaan.

 Siell’ tulen sai hän syttymään,
 mi ei voi sammua,
 vaan saanenko sen leimumaan,
 sit’ en voi sanoa.

 Samaa hehkua ennenkin
 moni on tuntenut,
 jakanut sitä muillekin,
 vaan toivo pettänyt.

 Vaan onnetar kun selkänsä
 on hälle kääntänyt,
 häll’ runotarkin lempensä
 on lopen salannut.

 Vaan asiaa jos tutkitaan
 valossa oikeassa,
 vastaus selvä löydetään
 lauseessa vakaisessa:

 Ei ole pakko sisäinen
 runojen näiden luoja,
 maineen pyyntö turhamainen
 se lie ilmituoja.

 Eipä vuolten veistäen
 runojakaan luoda,
 ne ois kun ääni arvoton,
 mi eloa ei tuota.

 Jospa, Runotar sä jalo,
 suosikkisi oisin,
 omanani lempes valo,
 jotta laulaa voisin.

 Yöt ja päivät laulelisin
 huolia kansani pois,
 säkeniä säihkyttäisin,
 jotta säihke valon lois.

 Vaan ei suuri lienekkänä
 tenho säkenellä,
 syttyvi ja sammuvi,
 loistain pimeällä.

 Onnettaren suosikkina
 jos vaan olla voisin,
 runottaren lemmikkinä
 tulen synnyttäisin.

 Niin huomenkoiton uusi aamu
 toivon sarastaisi,
 epäilyksen synkkä haamu
 tyhjään hajoaisi.

Johannes Linnankoski.

Johannes Linnankoski
Runot