Oi, kuin oli kummaa silloin!
Oi, kuin oli kummaa silloin –
 kun muistelen jälkeenpäin!
 Oi, kuin oli kummaa, illoin
 kun silmäsi loistavat näin!

 Sun silmäsi silmäni huikas,
 ja kun katselin maailmaan,
 niin silmistä kaiken kansan
 sun katsehes loisteli vaan.

 Sun henkesi hellä! Se tuntui
 koko maailman kattavan.
 Sen vahvasti, vahvasti uskoin
 yli aikojen aaltoavan.

 Oli yö kuin välkkyvä päivä
 ja päivä kuin välkkyvä yö,
 mure riemua, murhetta riemu
 ja leikkiä raskainkin työ.

 Mä nukkuen puoleksi valvoin
 ja valvoen uinailin,
 ja houruna illalla myöhään
 kedon halki mä harhailin.

 Mä houruna illalla myöhään
 sun luoksesi syöksähdin.
 Sun silmäsi! Silloin ne loisti
 ikikirkkahin kyynelin.

 Minä houruna illalla myöhään
 sun luoksesi syöksähdin.
 Sua katselin silmästä silmään –
 pois horjuen harhailin.

 Läpi yön minä lauluja lauloin –
 oi, kuinka ne kuohuivat! – –
 Jo poltetut, poltetut ammoin
 ovat laulut ne onnettomat.

 Vaan ei pala koskaan se muisto,
 en voi sitä unhottaa.
 Mä soisin sen siiville tuulten,
 mut en sitä sinne saa.