Imatralla (Tavaststjerna)
Kesäöisessä varjossa ihmein
 Vait astumme rantahan,
 Miss’ Imatra heittyy vihmein
 Yli könkään halkeaman.

 Me kuulemme, kuinka haastaa
 Nuo Saimaan syöksyvät veet
 Ja riehuvin kertomin raastaa
 Voi uineista veltostuneet.

 Nuo kertomat järähyttää
 Kraniittia jykevää,
 Ja jo ladyä itketyttää,
 Mut itseltäs painuu pää.

 Ikikuohuista vaahtivan vuoksen
 Ään’ outo se huminoi,
 Se viehtää ja vetää luokseen
 Ja se kaikkein rinnassa soi.

 Soi valtava ääni, irnuin
 Joka pikkurientoa maan,
 Se pauhusta hiidenkirnuin
 Soi intohimoa vaan;

 Miten särkyvät paadet, se pauhaa,
 Miten kiehua hornat voi, –
 Kun kesän vienointa rauhaa
 Yli seudun jo ilta loi.

 Idyllit aallokko hyrskyin
 Pois mielestämme jo laas,
 Ja muistot entisten myrskyin
 Jo riemuiten saapuvat taas.

 Pois äyräiltä silloin kannat!
 Ota turva, min tarjoksi vien!
 Kuin käsi, min mulle annat,
 Niin värjyvi jalkas pien’.

 Ei vuosia siitä lie nyt,
 Kun ruhtinaspari nyt näin,
 Min nimet jo unho on vienyt,
 Täss’ seisoili haavepäin.

 Venezian lapset turhat
 Näki Pohjolan ankaran
 Ja lisäsi ruhtinasmurhat
 Tragediiassa Imatran.

 Miss’ aallot valkoiset väikkyi
 Ja pärskyili kuohupäin,
 Jo hyökylaine se läikkyi,
 Elonlangat katkaisten näin.

 Ja koskaan ei pyörteet huimat
 Tuo takaisin saalistaan,
 Näet himojen despootit tuimat
 Ei kylläänny milloinkaan.