Hirvenajajat
Äsken torparin tuvassa
 Oli iltanen otettu
 Tähtehet venyvät vielä
 Tuon tilavan pöyvän päällä,
 Reikäkaakun kappaleita
 Kalja kapan ympärillä,
 Kuppi kätki potateja,
 Toinen muutamii mujeita.
 Tuntupa tuvassa tuossa
 Puita kyllin poltetuksi;
 Liiestä paukkuva liehu
 Huohti kelpo heltehen ja
 Laen savulla sokusi,
 Että tuskin toisi nähdä
 Pärehitä orren pääll’ ja
 Sinne reuvottuu rekiä,
 Kuivamaan kohotettua.
 Korkiammalla kuitenki
 Savu seiso laen luona,
 Eik’ ollut sen alla suoja
 Vaan peräti pimitetty,
 Soihtipa päreitä siinä
 Toinen toistansa paremmin,
 Ja tuvan valolla täytti
 Torppatalon asuville
 Ilta töitä tehtessänsä.
 Anni, ehtivä emäntä,
 Vuotehetta valmisteli,
 Maata miehensä keralla
 Aina arvossa pidetyn:
 Tytär kiukuan tykönä
 Huhtellen hyvillä mielin
 Kattilaa noen näköstä
 Hyräil’ huoletta runoja,
 Ja talon tukeva poika
 Ajo ahkerast’ apetta,
 Jok’ ej ollut jauhotointa,
 Taiten tehtyyn ammiohon
 Oven suussa seisovalle
 Varsa parille kuin vielä
 Ilta veroansa vuotti
 Kapialla kanputellen.
 Vaan talon isäntä itse,
 Hovin torpari, se toimen
 Pekko, nousi penkin päältä,
 Ajan tuossa istuttua
 Torkkuvaisessa tilassa;
 Hyvin kaikoteltuansa
 Turpian tukkansa työnsi
 Otsaltansa ja ojensi
 Käsivartensa koholle,
 Vasten mattoa virutti;
 Viimen verkkahaan puhalsi
 Päällepyrkivan unensa
 Ruumiista rasitetusta.
 Haluisest olis’ hän kyllä
 Käynyt kerkiäst’ levolle
 Päivän työta tehtyänsä,
 Kuulattua kyllältänsä
 Metsän lumien läpitse
 Hovin hirsien teossa,
 Ellei olis itse Herra
 Komissarius sanonut,
 Että muka kaikki miehet,
 Hovin alla asuvaiset,
 Ensi päivän puhtehela
 Tulisiil hänen tykönsä,
 Sillä tieto oli tullut,
 Että varsin varmahasti
 Oli hirvejä havaittu
 Tulleheksi tienoille;
 Nytpä nöyrän huolen alla,
 Että vielä valmistaija
 Hirven huomiseen ajohon,
 Täyty, vaikka väsynytkin,
 Hänen hillitä unensa
 Armahan viel’ aikakauvan;
 Torpunen tyhjänä tuossa
 Riippu, odottain evästä,
 Eikä viimein verratointa
 Pyssyänsä, niin peräti
 Muutoin tarkka tuliltansa,
 Tahtonut tulelle saada,
 Kuin ei piitä kollohtannut
 Varsin tylmäksi tullulta.

–t.

Lähde: Morgonbladet 25.2.1847.

Johan Ludvig Runeberg
Runot
Morgonbladet
1847