Merimies G. Lundströmin muistelmia/6
Merimies G. Lundströmin muistelmia.
(Jatkoa viime numeroon.)

Aloinpa tuumia jos jotakin keinoa pääs­täkseni 
tästä kasarmin perki kehnosta elä­mästä. 
Mutta keinoja ei löytynyt tähän
muita, paitsi naiminen, sillä ainoastaan nai­neet 
miehet saivat erikseen oman asuntonsa.
Tosin moni oli nainut Kolossien venäjän
uskoon kastettuja tyttäriä, mutta minusta
oli tuo kovin raakaa ja heidän elämänsä
näytti niin varsin kurjalta, että minulla ei
ainakaan ollut halua seurata näiden esimerk­kiä. 
Naisväkeä sitä paitsi oli täällä sangen
vähän, ja nämäkin senlaisia, etteivät suin­kaan 
voineet miellyttää sitä, jonka mielessä
vielä asui Suomen puhtaat ja siveät nei­dot.

Näin oli aikaa kulunut jo toista vuotta,
kun eräs kohtalo kuitenkin sai naimistuumani
eleille. Niinkuin edellä jo mainitsin, täytyi
kaikki veistotyö alituisten sateisten ilmojen
täh[d]en tehtämän katoksien alla. Tänlainen
katos, jossa minäkin työskentelin sattui ole[-]
maan aivan tyttökoulun kohdalla. Siellä
nimittäin löytyi sekä tyttö- että poika koulu,
joissa opetettiin Kolossien ynnä Aleuttien
lapsia. Tyttökoulussa oli johtajana eräs
leski-rouva Suomesta ja oppilaita koulussa
tähän aikaan oli noin seitsemänkymmentä.
Kerran loin silmäni ylös akkunaan, joka oli
aivan kohdallani, ja kuinka voin selvittää
suurta ihastustani, kun näin siellä tytön, joka
muotonsa puolesta tykkenäään erkani tämän
puolen mustaverisestä vaimoväestä, ja jonka
siniset silmät ja vaaleat hiukset merkillisesti
muistuttivat Suomen suloisista neidoista.
”Hän on sinulle -luotu”, kuiskaili salainen
toivo tykyttävässä sydämessäni. Tästä läh­tien 
tuskin voin silmiäni kääntää akkunasta,
jossa onnetar usein soikin nähdäkseni toivo­seni 
esineen. Mustasukkaisesti koin nämä
tuumani salata kaikilta, sillä pelkäsin heidän,
kerran vaan huomattuaan tuon valko-tukkai­sen 
naisen, kilvassa rientävän minulta häntä
riistämään. Tämä pelko oli kuitenkin turha,
sillä tyttö oli saavuttamatoin sekä minulta
että muilta. Koulusta ei ketään tyttöä las­kettu 
naimiseen, ei myös koskaan saanut ti­laisuutta 
tavata yhtäkään heistä.

Päivät kuluivat, viikot vierivät, olipa
jo vuosi mennyt umpeen, eikä tuumieni to­teuttamisesta 
sen parempia toiveita ollut.
Päinvastoin olin jo menettänyt viimeisenkin
toivoni, ku[u|n] työpalkkainkin oli muutettu, enkä
enään saanut edes nähdäkään hempukkaani,
jonka yksin nimikin oli minulta salattu. Aina
tukalammalta tuntui minusta nyt kasarmin
levoton elämä. Päästäkseni tästä, päätin
vihdoinkin mennä naimiseen, niin pian kun
siihen vaan tilaisuutta saisin. Näissä tuu­missa 
ollessani tuli kerran eräs suomalainen
mies luokseni ja kysyi:

— ”Eikö sinulla olisi halua mennä naimi­seen, 
jos toimittaisin sinulle sopivan vaimon?”

— ”Kenen minulle toimittaisit?” kysyin häneltä.

— ”Erään kahdeksantoista vuotiaan, kau­niin 
krivalli-tytön.”

— ”Olkoon menneeksi,” vastasin minä,
”kyllä olen valmis.”

— ”No ensi sunnuntaina siis lähdemme
onneamme koittaan?”

— ”Tehdään niin!”

Sydämeni tykytti nämä päivät kummalli­sella 
tavalla; —ennustikohan onnea tahi on­nettomuutta? 
Sunnuntai tuli, tuo toivottu
päivä valkeni ja hyvissä toiveissa, ehkäpä
hiukan levottomana odottelin minä määrättyä
lähtö-hetkeä. Mutta tuntia ennen lähtö-aikaa
tuli odottamaton este. Kasarmissa syntyi ni­mittäin 
taaskin onnetoin kahakka ja ehkä kuinka­kin 
aina olin kokenut välttää näitä tappeluita,
veti minut tällä kertaa kuitenkin kova on­neni 
siihen sekaantumaan. Sain siinä muun
muassa semmoisen kolauksen silmäkulmaani,
että toinen silmäni tykkenään meni umpeen.
Tuopas nyt vasta oli kova kohtalo! Juuri
piti miehen lähtemän kosimaan ja nyt oli
toinen silmä tappeluksesta varsin tukossa.
Tämä kävi hirveästi vihakseni, olipa to­della 
sappeni vähällä haljeta. Puhemies
tosin kehotti minua siitä huolimatta vaan
lähtemään, sanoen: ”ei täällä vaimoväki
noin pienistä erhetyksistä milläänkään ole,
tule vaan pois”. Arvoni ei kuitenkaan myön­tänyt 
näyttäidä aiotulle morsiamelleni tän­laisessa 
tilassa — olinhan muka olevinani
muita parempi, — ja jätin siis kosimis­retkeni 
vastaiseksi. Sama tyttö kuulutettiin
seuraavana sunnuntaina jo toisen miehen
kanssa, jonka tähden naimis-tuumani taaskin
raukenivat tyhjään.

Jälleen oli aikaa kulunut jo toista vuotta,
kun sain tuulla, että eräälle muurarille oli
annettu lupa mennä naimiseen tyttö koulun
oppilaan kanssa. Tämä riipasi pahasti sy­däntäni, 
sillä luulinpa varmasti hänen val­loittaneen 
valko-tukkaisen hempukkani. Mie­lenliikutuksesta 
käännyin sairaaksi ja makasin
muutamia päiviä vuoteen omana suuressa
sydämen ahdistuksessa. Kun tästä toinnuin,
kiiruhdin heti mainitun muurarin luotse tie­dustelemaan, 
oliko hänen morsiamellaan musta
eli vaalea tukka. ”Musta on!” sanoi muu­rari 
naurahtaen tuskallisille katsannolleni.
Tämä sana tietysti rauhoitti sydämeni ja
nyt aloin tiedustella lemmittyni nimeä ja
sukuperää. Vihdoinkin sain hänestä muuta­mia 
tietoja. Hän oli Alenttien sukua, ni­mensä 
oli Varvara ja sisarensa naimisessa
koloniassa erään venäläisen sepän kanssa.
Näiden luokse riensin nyt asiastani puhumaan.
Sekä seppä että vaimonsa mieltyivät tuu­miini 
viime-mainittu läksi joutuisasti kou­luun, 
toimittamaan asiatani sisarelleen. Kou­lukartanoon, 
näet, ei koskaan päästetty mies­väkeä, 
jonka vuoksi en sinne itse voinut
mennä. Varvara oli myöntyväinen, ja nyt
täyttyi sydämeni toivolla ja ilolla.

Kuitenkin oli vielä paha pula edessä. Nai­miseen 
täytyi nimittäin hankkia päämiehen
lupa. Eräänä iltana päätimme aiotun suo­verini 
kanssa lähteä päämiehen tykö aiko­mustani 
ilmoittamaan. Sydämeni tykytti
epäilyksen ja toivon välillä, jalkani horjui­vat 
mielen levottomuudesta, käydessämme
päämiehen kortteeriin. ”Kuinka voinkaan sei­soa 
silmänräpäyksen”, ajattelin itsekseni
”jona odotan vastausta päämiehen suusta!
Jos hän kieltää, niin sydämeni varmaankin
pakahtuu surusta, jos taas myöntää, niin
tekee se ilosta samoin.” Kun astuimme etu­huoneesen, 
meni palvelia ilmoittamaan tu­lomme 
päämiehelle. Päämies oli venäläinen,
nimeltä Tipinkoff. Hetken kuluttua, kuului
vakavat askeleet lähestyvän likeisessä huo­neessa, 
ovi aukeni ja päämies seisoi edes­sämme. 
Suoverini esitteli asiani päämiehelle
sillä tänlaisessa kohdassa en vielä osannut
tarpeeksi venäjän kieltä. Tällä kertaa olikin
tämä puutos minulle vaan onneksi, sillä sy­dämeni 
tykytti, että hammasta täytyi purra,
en varmaankaan olisi sanaakan suustani saa­nut. 
Päämies astui hetken aikaa tuumien
edestakaisin huoneessa, seisahtui viimein
eteemme ja sanoi:

— ”Olet käyttänyt itsesi täälly hyvin, —
sentähden en voi muuta kun myöntyä ano­mukseesi.”

— Minä kumarsin tyytyväisenä ja läk­simme 
pois. Nyt horjuivat jalkani ilosta,
sillä koko elämästsäni ei mielestäni vielä ollut
niin suloista hetkeä ollut, kun mikä nyt oli
tulossa. Seuraavana sunnuntaina jo kuulu­tettiin 
ensi kerran, — mutta morsiantani en
vieläkään nähdä saanut.

(Jatk.)

Jatkokertomuksen osat