Kansan ääni kuuluville!
Kansan ääni kuuluville! – taikasana meidän on.
 Köyhälistö, kurjalisto, mies ja nainen nouskohon
 kansalaisna, ihmisenä ihmisyyttä vaatimaan.
 Köyhän ääni myöskin täällä täytyy saada kuulumaan!

 Kauvan onkin onnetonna osattomat kärsineet,
 kautta huolten huutavaisten onneansa etsineet,
 löytämättä, nousematta alta elon valheyön,
 hyvitystä puuttuvaisna palkkiosta päivätyön.

 Ruha, ruumen, muta musta, alin kerta, sakka maan
 pintahan ei päässyt, painui pohjahan se aina vaan,
 aina syvää syvemmälle saastahan ja pimeään,
 mist’ ei valkeutta kohti ylös päässyt yksikään.

 Vuosisata vuosisataan vieri, vaihtui aina näin.
 Köyhälistö kohdaltansa vaan ei päässyt eteenpäin.
 Heiltä puuttui pontevuutta sekä itsetajuntaa,
 rohkeutta, rakkautta, veljeyttä vakavaa.

 Velttouden, vihan kyynpä nälkä siitti sydämiin,
 kyyn, mi myrkkykäärmeheksi kasvoi kiini ihmisiin,
 turti tarmon, tahdon tappoi, sydämistä hyvän vei.
 Yhteisvoimaa vailla täällä mitään aikaansaada ei.

 Mutta sentään siellä, täällä sykki sydän ehyt myös,
 niinkuin päre pihtipielen taikka lyhty syksy-yöss’,
 sytti tulta toisihinkin, tulta toivon tuhkaan loi,
 nosti aatteen: veljeshengen, heikon voiman ilmi toi.

 Köyhälistö nousi, nosti aatelipun liehumaan:
 Oikeutta! Veljeyttä! Tasa-arvo päälle maan!
 Joukko lipun ympärillä laajeni ja taajeni,
 väkivallan, vaivan alta kansalauma heräsi.

 Vuosisatain aamu alkoi. Nyt on viittoeltu tie.
 Sitä käydä! – käsky kuuluu. Matkan päässä hyvä lie.
 Ken ei tunne rakkautta, veljeyttä povessaan,
 hän ei pysty meidän työhön eikä myöskään voittamaan.

 Oikealla asehella tosivoitto voitetaan.
 Siispä kukin kunnollisna käyköhönkin toimimaan.
 Valtahalu, valhe, vilppi sydämistä väistyköön.
 Oikeutta itsestänsä kukin ensin etsiköön.

 Sitten muista! Muistakaatte! Näin me käymme voittohon.
 Innon laulut, toivon laulut kautta maailman soikohon.
 Köyhän ääni kuuluville! Hornan yöhön valkeus!
 Sitä vaatii köyhälistö, Jumala ja oikeus.