Pohjan kansalle
Sa koito ja kolkkonen Pohjanmaa,
 jo viljat on vietynä sulta.
 Mun kansani onneton kärsiä saa
 taas pakkasen, näljän tulta,
 mut milloinpa kansani kärsinyt ei? –
 Nyt halla se viljat vei!

 Voi, miks et, kansani, vaipunut jo
 sa tuskan ja turpehen alle?
 Sa toivoitko vielä, ett’ aurinko
 taas paistavi Pohjanmaalle? –
 Jo näethän turhaksi toivosi sun.
 Vie Tuoni jo kansani mun!

 Et koskahan löytäne, angervo, vaan
 sa muuta kuin hallaa, vaivaa,
 sill’ ainahan tuskat ilmoilla maan
 sun onnesi ontoksi kaivaa.
 Oi, heitä jo, kansani, toivehet pois,
 vain turmaksi sulle ne ois!

 Kun taivahan tähtöset kimmeltää
 ja kuuhut vaalea paistaa
 ja pakkanen paukkuva kylmättää
 se mierolla astelevaista,
 kun vinkuvi viima ja myrskyvi säa
 ja tuiskivi tuulispää,

 oi silloinpa, yöhyt Pohjanmaan,
 mun kansani hankehen peitä,
 ja, tuulonen tuiskuva, vaipaksi vaan
 mun kansalle lunta sa heitä!
 Et, Tuoni, sa saanunna koskonkaan
 oo aarretta armaampaa!

 – Mut etpä sä tottele neuvoja mun,
 vaan kärsit ja kestät vielä,
 et vaivu sa hangelle uinailuhun,
 vaan taistelet, toimit siellä –
 ja kalma se kauaksi karkota saa.
 Mun nousevi Pohjanmaa!