Edith Joutsenkaula
Armas! niinkuin ajatellen
 kotiliettä uutta
 kartan kauneuttasi,
 kun pelkään ikuisuutta.
 Mutta jos Sa uskallat,
 niin uskon, toivon, lemmin
 kuuta tuota kuulaammin
 ja päivää tulisemmin.

 Virkan, vannon: jos Sa mulle
 tulet, tyttö tyyni,
 etkä anna elämääs,
 se olkoon oma syyni.
 Mutta Sua rakastan
 ma saakka sydän vereen,
 vaikk’ on synkkä sydämein,
 sen päivä mennyt mereen.

 Katso! Taivaan rantehelta
 kultapilvi puuntaa,
 viittaa ilman ihalamman,
 suloisemman suuntaa.
 Kautta Pyhän Yrjänän,
 Sun kanssas kaadun rinnan,
 koska tiedän kuoleman
 ja elämänkin hinnan.

 Kuule! Lemmen lehtipuussa
 kultalintu laulaa,
 joikuu elon kauneus
 kuin pitkin joutsenkaulaa.
 Läkkän, armas, lämpimähän,
 taivon toisen alle,
 miss’ ei elon vaiva tunnu
 yhtä vaikealle.