Kerran (Pakarinen)
Helkkyi Karjalan mailla ennen kielet Väinämön kanteleen,
 talvi-iltoina hämärissä
 pirtti laajeni sävelissä,
 suli syömmet ja mielet nousi –
 kesäiltoina pursi sousi,
 yli välkkyvän, tyynen veen,
 kaikuin Väinämön kanteleen!

 Karjalassako soitto kuollut, Väinö jättihän jäljelleen
 soiton, sointuvan sydämissä,
 laulun kylpevän kyynelissä,
 mikä tuimimmat tuskat mursi,
 minkä uhmaten sotapursi
 Louhen linnaankin synkkään vei –
 soitto Väinönkö kuollut? Ei!

 Kerran kuulemme vielä soiton Väinön kaikuvan kanteleen,
 vuodet, vietetty unelmissa,
 haihtuvissakin haavehissa,
 heimousaattehen meille armaan,
 toki loppuvat kerran varmaan –
 yhteiseksihän kanteleen
 jätti Väinämö kansalleen!

 Missä miesi, ken tammen taittais, päivä pääsisi paistamaan?
 Tullos Väinö jo tuonelasta,
 päästä kansasi kuolemasta,
 kannel uusi tee hauinluinen,
 soita niinkuni ennenmuinen
 kade kalpea nukkumaan –
 liitä Karjala Karjalaan!

1922.