Ankaralla poudalla
Jo kedot, kummut kellastuu,
 Jo ruohot ratki raukeaa,
 Ei laula lintujenkaan suu,
 Pois kukat kuihtuu, laukeaa.

 Jo lehmät, lampaat suojihin
 Pois laitumilta rientävät;
 Mut toiset metsämaillekin
 Jo taudin uhriks nääntyvät.

 Ja murhemielin peltomies
 Nyt vainioitaan katsahtaa,
 Kun katovuoden, kukaties,
 Jo lähestyvän aavistaa.

 Jo koko luonto surkastuu, –
 Voi, mistä moinen lemmettyys?
 Lopuss’ ei vielä Heinäkuu,
 Ah, jokos tuhon tuopi syys?

 Ei syys; mut poudan kuume nyt
 Tään surkastuksen aikaan saa,
 Kun taivaan nesteet kätketyt
 On tuiki vahvan salvan taa.

 Nyt makeammat hunajaa
 Kyll’ olis sade-pisarat:
 Janohon pakahtuupi maa
 Myös riehuu metsävalkeat.

 Kun pilvii taivahall’ ei näy,
 Ja päivä lisää hellettään,
 Jo synkät murhepilvet käy
 Nyt sydämiä peittämään.

 Jos Luoja kasteen vuodattais
 Jo lääkkeeks poudan polttamiin,
 Niin murhe-pilvet puhkeais
 Viel’ ehkä ilo-kyyneliin!