Pohjatuuli
Syyskuun päivä on ja raikas pohjatuuli
 Vuorten harjanteilta huminalla kiitää,
 Pilvivuorii harmait’ alas kiiritellen
 Summan Pimentolan maasta. Hurja leikki
 Onpi taivaan kannen alla: sumutornit
 Siellä nousee, kaatuu, koska taistelevat
 Sotasankarit ja hirveet louhikäärmeet.
 Ankarasti Tapiolan kannel kaikuu;
 Lempeen koivun seppele, tuo kellastunut,
 Alas riistotaan ja lehdet sinkoilevat
 Ympär’ avaruutta, koska myrskyt riehuu,
 Kosket kuohuvina jyskyy, paimensavu
 Niitun kantoisella kummull’ levotonna
 Tuonne tänne kiertelee, ja kurkiliuta,
 Niinkuin lumiaura, sineyttä kyntää,
 Kiirehtien päivän maihin helteisihin. –
 Ulos kohti pohjaa nuorukainen lähtee
 Temmellykseen myrskyjen, ja sydämmensä
 Urheasti sykkyy, ylös rinta kohoo,
 Hengittäen ilman viileätä virtaa,
 Veden väljän aaltoa kuin hauki nielee,
 Koska paahtehesta pataman hän pääsee.
 Uljaasti hän astuu, kultanummen povi
 Alla kumahtelee; ylös kunnahalle
 Käypi vastavirrassa hän pohjatuulen.
 Ja hän seisoo viimein kunnaan kiirehellä,
 Josta katse kauvas Pohjolahan ehtii;
 Näkeväsi luulet tarinojen mailman,
 Siintävät siell’ Lapin sammaleiset vuoret.
 Jalon kartanon myös näät ja halaviston
 Juhlallisen, tuulessa mi kumartelee;
 Neito nuori, ihana kuin kevät-aamu,
 Väikkyilevi halaviston hämärässä,
 Ruusu kauniin kartanon tän kukastossa.
 Kenpä poimasee tän ruusun? Kelle suotiin
 Onni häntä kiinnittämään povehensa?
 Nuorukainen, joka kunnahalla seisoo
 Pohjatuulessa, hän neidon lemmen voitti.
 Heidän sieluns’ yhdessä käy lakkaamatta
 Sekä laaksoiss’ että vuotehella pilvein
 Iankaikkisuuden sinitanterelle.
 Kaunis ruusu halavien hyminässä
 Päänsä uneksien alas kallistavi,
 Unissansa hymyilee, ja nuorukainen
 Pohjatuuless’ kultanummen kunnahalla
 Ylös päänsä nostaa; kirkkaast’ otsa loistaa;
 Lemmen hourauksessa hän lausuilevi:
»Riehu, onnen tuuli, raikas pohjatuuli,
 Riehu vapaast’ ympär’ poskieni tulta,
 Puhaltaen kultain kotokartanosta.
 Hänen nä’in, hämärässä yrttitarhan
 Korkeen halaviston suojass’ astelee hän
 Ylkää muistellen, ja kultakiharansa
 Loiskeilevat tuiman tuulen siipein alla.
 Riehu vapaast’ ympär’ poskieni tulta,
 Puhaltaen kultain kotokartanosta».

Aleksis Kivi
Runot