Talonpojan säädyn puolesta
Jota eläpi enemmän,
 sitä kuulee kummempia
 maailmassa mainittavan,
 joita oppineet osaapi
 silmän eissä siistit kyllä,
 mutta poskessa pureepi.

 Nyt on varsin vaaralliset
 ajat astuneet sisällen,
 kuin on kunnia kumossa,
 kaikki pantu palveliat
 miehiksi mitättömiksi,
 talonpojat tallattuna,
 arvoisilta arvattuna.
 Vaikka kyllä kyntömiehet
 aina aamusta varahin
 kaivelepi kaiket päivät
 julmiaki juurikoita.

 Missähän miehet meneepi,
 jotka ennen arvon antoi,
 osasi oikian nimensä
 piirustella pienillenki;
 nyt ei anneta enemmän
 kuin se kelpo kelmin passi
 kyntömiehillen kylässä
 talonpoikain taloissa.

 Jos on kelmiä keralla,
 niin on maassa miehiäki
 kuin on kumminki kutsuttu,
 kuin on luotu luojaltamme
 elementtiimme etuja
 miesten kanssa miettimähän;
 sanois häntä sanaksensa,
 niin olis nimi parempi,
 eli panis passariksi
 niin olis ilo isompi.
 Onhan joukossa jotain
 kuin on niin sukumme suuri,
 millä ompi miehen mieli,
 millä kelmin keppoisetki,
 sekaluutta on seurakunta
 joka veljessä vikoja,
 vaan ei oike’en osata
 niitä piilossa piteä.
 Toisen silmästä sisua
 mietitähän miehen lailla,
 vaan ei oteta omasta,
 vaikka malkokin makaisi.
 Toisinaan talonpojasta
 kerkiääpi kelpo herra,
 toisinaan herras-heleistä
 ketjahtaapi kelpo kelmi;
 näit’ on nähty näissä maissa:
 rentteriät on revitty,
 ruunun kassat kaivettuna.
 Ehkä häilyypi Hämeessä,
 kavaloita Kainuhussa,
 heittiöitä Helsingissä,
 toppeloita Torniossa
 vieläpä Pietarporissa,
 vaikka kelpo keisarimme,
 itsevaltias isäntä,
 siellä liikkuupi likellä,
 aina laittaapi lakia.
 Tosin hanki toisinansa
 saapi harmilla havaita
 vierellänsä viekkahia
 liehakoitsevan likellä.
 Näitä näyttääpi todeksi
 varsin vanhat aikakirjat,
 näitä myöskin näytteleepi
 meidän aikamme aviisit.
 Joka sääty saattaneepi
 itse puolestaan puhua,
 kotonaan on koskemista,
 kukin saapi säädyltänsä
 kipiästi kintuillensa.

 Nyt ompi Savosta saatu
 kuultu kauhia sanoma:
 lapset ryysynsä ryvetti
 isän Iivarin verellä;
 ehk’ on saanut Saksalaiset
 samanlaisia sateita
 että kyyneleet kynänsä
 kasteleepi kaikin puolin.
 Jok’ on virhittä, vioitta,
 aivan syytönnä elääpi,
 hänpä ensin heittäköhön
 meidän säätymme samaksi,
 kaatakohon kaikki tyyni
 talonpojat tantereelle.

 Vaan jos kaikki kaatuneepi
 talonpojat tappelussa,
 ketäs siitten käsketähän
 kun on itsekseen isäntä?
 Alaspäin on aatra silloin
 kun on kourassa koreessa,
 pyllyllään on pyörä silloin
 kun on akseli akalla,
 hukass’ on hyvä hunaja
 kun on suussa huonon herran,
 kallellaan on kaikki tyyni
 maailmamme mahtinensa,
 jos ei säädyissä sovinto
 saane sievästi siansa.
 Synnin käärme on kävellyt,
 viekkahasti viiletellyt:
 otti oksalta omenan,
 jonka antoi Aatamille,
 ensin Eevalle taritsi,
 sitten otti ohdakkeita,
 kylvi kyntäjän vakoihin,
 viimen juonensa julisti
 pisti pienten kantapäähän,
 joka myrkky myllähteli,
 sysäs syrjähän sydämen,
 tappoi taidon taitavilta,
 raateli se rakkauden.
 Ihmeeksi isot isämme
 kahteleisi kaikin puolin
 meidän aikamme menoja,
 kuunteleisi kummitellen
 kuin on kaikki katkottuna
 rauhan rakkahan sitehet,
 joilla vyötteli välinsä
 entiset esi isämme,
 näpräsivät kultanauhat
 toinen toisensa välillen,
 sovinto somasti soitti,
 heimolaisissa helisi.
 Nyt on syrjähän sysätty
 kujaisillen kulkemahan,
 rauhan lapset laitettuna
 vankina vaeltamahan,
 suosion pyhät pykälät
 unhotettu ulkopuolien,
 esi-isämme edutkin
 meiltä männyt männykköhön.

 Minä muistan muinoisia:
 entisten esi-isäimme
 kärsiväistä kättä lyövän,
 kulkevan käsi kädessä.
 Esimiehet ne edellä
 polun oikian osasi,
 talonpoikakin tapaili
 herran helmoissa pysyä.

 Esimerkit ennustavat:
 eli aikain etuja
 eli varsin valmistavat
 onnettomia oraita.
 Jos on viitta viisahast:
 tiemme haarahan hakattu,
 silloin oikeen osaapi
 matkustella matkamiehet.
 Nyt on viitat viskottuna
 yli ympäri uria,
 jotka vievät viitoihinkin,
 erämaille eksyttävät.
 Siitt’ on epäilys eväsnä,
 vielä pelko peittehenä,
 jos vielä pimiä pilvi
 tuopi raskaita rakeita.
 Käydähän kerran katellen
 aina asti Aatamihin:
 hänpä aatralla alotti,
 keksi keinon kelvollisen,
 jost’ on leipeä levinnyt
 ruhtinaillen ruoka tullut,
 siitä herroilla heliät
 napit paljon paistavaiset,
 siitä rinnassa ritarit,
 siitä ruunut ruhtinoitten.
 Talonpoikapa takoopi,
 isot vaunut valmistaapi
 vapasukuisten varalle,
 talonpoikapa takoopi,
 rakentaapi rautavöillä,
 linnat liittääpi kokohon
 saapi värkit västinkihin.
 Kukas laivat laitteleepi,
 joilla suolat soudetahan
 melkiän meren ylitse,
 lainehissa lasketahan?

 Onkohan esi-isämme
 saanut alun aatelista
 vaiko tehty maan tomusta,
 pantu maallen patsahaksi?
 Kussa silloin kuulut miehet,
 kussa aatelit asuivat,
 koska Aatam aatroansa
 pitkin päiviä piteli,
 Eeva villoja virutti,
 keträvarrella kehäsi?
 Ei silloin silkkiä nähty
 eikä purppura-pukua,
 nahat naukuivat hamenna,
 rohtimista rouvi paita.

 Näin on aamusta asunut,
 esivanhemmat elänyt,
 vaan on pojat päivän päälle
 kovin korkeellen kohonnut.
 Pojat samoovat salissa,
 ukko jäänyt ulkopuolien
 outtamaan oven takana
 laupiuutta lapsiltansa.
 Aatelkaapa alkuanne
 mitä toitte tullessanne,
 muistakaapa muuttohetki
 mitä viette mennessänne:
 pannahanko paljo muuta
 kun ne kolme kouran täyttä
 mullan muruja mukaanne.
 Ja he ilkiivät isänsä,
 kehtaa kelmiksi sanoa,
 panna parahan palansa
 apsettinsa anturaksi,
 hivuksetki hiljaisessa
 päässä pystyhyn pyrähti
 aatellessa aikojamme,
 johon ennätin eleä.

 Maltappa matala herra,
 tutki turpehen alainen,
 koska seisot seinän päällä
 kaljun kyllä kaatavaisen,
 josta liukkaasti lipiipi
 taitavimmat tanssaritki,
 josta viisas vierähtäpi
 taitamattoman tavalla,
 josta pulskitkin putoopi,
 josta kelmit keiahtaapi –
 kyllä kohta kohtelemme
 entistä esi-isäämme
 ahtaassa asuinsiassa,
 kyllä kylmässä kylässä,
 johon joutuupi jokainen
 toinen toisensa perästä,
 jost’ ei valtikka vapauta
 eikä keppi kerjäläisen.
 Kaikki kaatuvat kumohon
 ruhtinatki ruununensa.
 Siell’ on rinnassa ritarit
 ykäänsä yhen näköiset,
 virkavaate valmistettu
 nuttu nurmesta kyhätty.
 Samooppas siellä salissa
 yli määrän ylpiästi,
 onko ukko ulkopuolia
 eli pojatko paremmat.

 Jos on virressä vikoja,
 oppineemmat oikaiskohon,
 jos on värsy väärin tehty,
 niin se jääköhön jälellen
 muistokirjoista mutahan,
 takapuolien tauotkohon.
 Rauhoa minä rakennan,
 sovittelen suosioa,
 soisin rauhan rantamaillen,
 soisin suosion tulevan,
 joutuvan joka tilahan.
 Mitäs siitä miesi saapi,
 jos hän toistansa toruupi?
 Vielä voittaapi vähemmin
 joka poskessa pureepi.
 Minä tahtoisin tapailla
 tässä kaikkia kokohon,
 kerran kelpo kestinkihin
 keisarit ja kerjäläiset;
 se ois kerran kelpo kesti,
 kun soisi sovinnon kellot
 istuimelta sen isoimman
 aina asti Aatamihin.

Pentti Lyytinen