Marsin vakooja
Tieteellisiä tarinoita.

Marsin vakooja.

Flagstaffin tähtitornissa Yhdysvaltain
Arizona-valtiossa. — 

»Kas tässä muuan eilen Mars-tähdestä
ottamamme valokuva», sanoi apulainen
hra Lampland ja näytti tähtitornin
johtajalle hra Lowellille vast’ikään
valmiiksi kehitettyä levyä.

»Ensimmäinenkö niistä vai toinen?»
kysyi hra Lowell, tarttuen varovaisesti
vielä kostean lasilevyn reunoihin ja
piteli sitä valoa vasten.

»Ensimmäinen. — Mutta toisenkin
saa uusi valokuvaajamme kohta valmiiksi;
se on jo kiinnitteessä...»

»Hän näyttää olevan oikein mestari
alallaan, vai mitä arvelette, hra Lampland?»

»Niinpä luulisin. Hänen eriskummalliseen
olemukseensakin tottuu, varsinkin
kun hän tuntuu pääsevän yhä parempiin
tuloksiin...»

»Minusta ovat tällä levyllä kaikki
yksityiskohdat, nimenomaan valaistuksen
eroavaisuudet kerrassaan mainiosti
kehitetyt — ja kas, tuossahan
se esiintyy taas uudelleen ja mielestäni
paljoa selvempänä kuin edellisissä levyissämme...»

»Tarkotatteko tuota liikkuvaa pilkkua,
hra Lowell?» kysyi hra Lampland,
käyden hänkin lähemmäksi tarkastelemaan
Marsista otettua valokuvaa.

»Sitäpä juuri, hra Lampland — tuota
arvotuksellisesti liikkuvaa Marsin pinnan
pilkkua, joka yhäti näyttää siirtyvän
etelänapaa kohti; sillä jokaisessa
edellisessä kuvassamme se näytti aina
olevan uudella kohdalla...»

»Toivonpa, että uusien valokuviemme
avulla vihdoinkin voimme ratkaista
tämän liikkuvan arvotuksen, joka ainakin
minusta toistaiseksi tuntuu vielä
salaporäisemmältä kuin noitten kiistanalaisten
kanavien kysymys...», jatkoi
Lampland.

»Niiden olemassaoloa on tähän asti
epäilty; mutta meidän otettuamme valokuvamme
Thot- ja Astaboras-kanavista
asiaa enää tuskin kiellettäneen. Ihmissilmä
voi pettää, mutta mielikuvitusta
vailla oleva valokuvauslevy ei!»

Hän ojensi levyn takaisin apulaiselleen,
joka asetti sen huolellisesti kuivaustelineelle,
ja kävi itse jättiläismäisen
refraktorin ääreen.

»Onko objektiivilinssiin suunniteltu
parannus jo toimitettu, hra Lampland?»

»On kyllä, hra Lowell — ja arvelenpa
vastaisten kuviemme jo näyttävän todeksi,
että asettamalla näitä valonseulojia
aalloiltaan määrätynpituisten säteitten
imijöiksi saadaan esiin suunnattoman
paljon selvempiä ja hienompia
yksityiskohtia...»

»Toivoakseni ne: myöskin auttavat
meitä ratkaisemaan tuon liikkuvan pilkun
arvotuksen», täydensi Lowell. —

Apulainen palasi pimeään huoneeseen.
Siellä työskenteli punalampun
himmeässä valossa laitoksen uusi, vasta
edellisenä päivänä toimeen otettu valokuvaaja
hra Ferrum.

Sepä vasta oli merkillisen hento,
miltei poikamaisen vaikutuksen tekevä
mies. Mutta punaisessa valohämyssä
hänen kasvonsa näyttivät eriskummallisen
vanhoilta, iho pergamentin tapaiselta
ja melkein läpikuultavalta, niin
että sen alta aivan selvästi oli huomaavinaan
suoniverkon. Otsan yläosaa
peittävä leveä, musta side oli omiaan
korottamaan miehen ulkonäön kammottavuutta.

Mutta taidossaan hän näytti olevan
oikea mestari. Apulainen Lampland
otti nesteestä toisen, jo valmiiksi kiinnitetyn
levyn ja käänsi tuokioksi valkeahohtoisen
sähkölampun palamaan
voidakseen katsella kuvaa. Miten ihmeteltävän
selvänä kohosikaan etelänavan
jäävaippa sitä ympäröivästä epämääräisestä
harmaasta taustasta! Vielä
selvemmin kuin ensimmäisessä levyssä
erottuivat siinä kanavain suoraviivaiset
juovat, ja kas, tuossapa oli jälleen
näkyvissä sama salaperäinen »liikkuva
pilkku». Hra Lampland yritti juuri
viedä levyä lähemmä lamppua voidakseen
sitä tarkastaa paremmin, kun
valo äkkiä sammui! »Mitä nyt?» hän
huudahti, »kiersittekö vahingossa sähkön
sammuksiin, hra Ferrum?»

Hra Ferrum ei vastannut mitään,
vaan osotti säikähtynein elein sinertävän-valkeata
kipinävirtaa, joka oli
rätisten ilmestynyt seinälle.

»Lyhytsulku! Joutukaa! Pääkytkimelle!»

Molemmat miehet kiiruhtivat vaistomaisesti
käytävälle. Tällöin sysäsi
hra Ferrum pimeässä hra Lamplandia,
joka yhä piteli vast’ikään valmistunutta
levyä —

Kilahdus ja kirskunaa!

»Lempo soikoon! Siinä meni levy!»
huusi apulainen. — Mutta jopa leimahti
ilmiliekki näkyviin pimeän kammion
vaaranalaisesta seinästä, ja molemmat
säntäsivät ulos katkaisemaan vaihtovirtaa
ja siten tukahduttamaan uhkaavan
tulipalon alkuunsa.

Seuraavana päivänä oli vahinko jo
korjattu, ja särkyneen levynkin sijaan
oli saatu useampia yöllä otettuja valokuvia,
joita parast’aikaa kehitettiin pimeässähuoneessa.
Jo ensimmäisessäkin
valmistuneessa voi huomata yllättäviä
yksityisseikkoja. Hra Lowell oli mieskohtaisesti
valvonut levyn kehittämistä
ja tarkasteli sitä juuri suurennuslasilla.
Myöskin »liikkuva pilkku» näkyi, ja siinä
huomasi hra Lowell ensi kertaa eroavaisuuden
varhaisempiin kuviin verraten.
Paitsi että sen asema jälleen oli
muuttunut ja se näytti siirtyneen vielä
lähemmä etelänapaa kohti, näkyi salaperäistä
pilkkua ilmeisesti seuraavan
varjokin, joka vastasi auringon asemaa
ja erottautui jyrkästi itse pilkusta vääristyneen
muotonsa ja vaaleahkomman
värinsä puolesta. Sen vuoksi tuntui
kerrassaan paikkansa pitämättömältä
olettamus, että liikkuva pilkku voisi
olla jokin kolmas, pienikokoinen, pallomaisesta
muodosta poikkeava Marsin
kuu; ja siksipä odottelikin hra Lowell
hyvin ymmärrettävällä jännityksellä
toisten kuvien valmistumista, joiden
kehittämisessä hrat Ferrum ja Lampland
paraikaa puuhailivat.

Hra Ferrumin näytti tänään vallanneen
jonkinlainen hermostunut levottomuus,
joka pisti apulaisenkin silmiin
tämän ottaessa hänen kädestään seuraavan
valmiin levyn viedäkseen sen hra
Lowellille.

»Mikä teitä tänään oikein vaivaakaan,
hra Ferrum?» kysyi hän; »iskikö eilinen
piskuinen sähkötäräys teitä hyppysiin,
kun oikein vapisette?...»

Hra Ferrum ei vastannut mitään,
vaan läimäytti seuraavan levysäiliön
kehyksen auki ottaakseen siitä esiin
valotetun levyn. Mutta keskellä tätä
toimitusta pysähdytti hänen kätensä
apulaisen päästämä huudahdus.

»Ah — vihdoinkin näyttää tuo arvotus
saavan ratkaisunsa!» riemasteli
hra Lampland, vieden kallisarvoisen
valokuvauslevyn pimeästä kammiosta
tähtitornin johtajalle.

Hra Ferrum jäi tuokioksi yksin.
Salaman nopeudella hän vaihtoi käsissään
olevan levyn toiseen valottamattomaan,
jonka jälkeen hän timantilla
leikkeli valotetun levyn — viimeisen
tänäpäivänä otetuista — pieniksi sirusiksi,
jotka kätki taskuunsa.

Sillä välin tutki hra Lowell apulaisineen
uutta levyä. Häneltäkin pääsi
tahtomattaan ihmetyksen huudahdus.

»Tässähän on enemmän kuin osasimme
odottaakkaan, hra Lampland!»
sanoi hän sitten, vielä kerran tarkastaen
huolellisesti kuvaa. — Tosiaankin näyttää
siltä, kuin koko ’liikkuva pilkku’ ei
kuuluisikaan Marsin pintaan, vaan leijailisi
vapaasti sen ilmakehässä! Mutta
mitähän se sitten saattaakaan olla,
koska sen muoto ja sen aivan mielivaltaisen
liikunnon laatu tekee aivan mahdottomaksi
sen käsittämisen miksikään
Marsin uudeksi kiertolaiseksi?»

»No niin, hra Lowell», vastasi apulainen,
»mikäpä estääkään meitä otaksumasta
tuota liikkuvata pilkkua älyllisten
olentojen luomaksi? Olemmehan
me tämänvuotisten Mars-kuviemme
avulla epäämättömästi todistaneet
’Marsin kanavain’ olemassaolon, vaikkapa
ne ovat pikemminkin käsitettävät
kasvullisuusvyöhykkeiksi kuin vesisuoniksi.
Niiden säännöllinen asema,
kanavaverkon käytännöllinen suunnittelu
— nehän joka tapauksessa todistavat,
että ne ovat keinotekoisesti
syntyneet ajattelevien olentojen alotteesta
—»

»Entä sitten —?» keskeytti hra Lowell
hänet.

»No niin — », jatkoi apulainen vilkkaasti,
»jos siis nämä jättiläiskanavat
ovat ihmisen kaltaisten olentojen tuotetta,
niin miksikä ei tuo oikullisesti
liikehtivä pilkkukin voisi olla jokin
Marsin ilmakehässä leijaileva laite, esim.
jonkinlainen meidän kiintopallojemme
tapaan ankkuroitu ilmatieteellinen asema?»

»Silloin pitäisi sen ko’on olla kerrassaan
tavaton, kun se kerran voi näkyä
kaukoputkeemme noin huomattavana
pilkkuna! Muuten luulen voivani huomauttaa,
että pilkku meidän valokuvissamme
yhä suurenee, aivan kuin se
etääntyisi melkoisella nopeudella Marsista...»

»Myönnetään! Jotakin Marsin ilmakehässä
leijailevaa, omintakeisesti liikuntakykyistä
sen täytyy olla, sen tämä
kuvamme meille sangen todennäköisesti
osottaa, hra Lowell. Toivon,
että viimeinen valokuva, jota hra Ferrum
paraikaa kehittää, vielä vankemmin
tukee minun otaksumaani.»

Näin sanoen hra Lampland kääntyi
palatakseen pimeään kammioon.

»No, hra Ferrum», sanoi hän astuessaan
huoneeseen, »onko viimeinen kuva
jo valmis?»

»Minä sitä juuri lopettelen», vastasi
puhuteltu omituisen pidättyvällä äänellä
»mutta — enpä oikein tiedä — lieneekö
tämä levy tullut liian vähän valotetuksi?
Kehiteliuos, jota olen kaikkiin toisiin
levyihin käyttänyt, ei tähän vaikuta
nimeksikään. Olkaa hyvä ja tarkastakaa
itse...»

Hän kurotti apulaiselle kehiteastian,
jossa levy oli.

Hra Lampland kallisti astiaa, jotta
liuos valui levyltä.

»Ei vielä merkkiäkään kuvasta», sanoi
hän ihmeissään. Mutta kuinka
tämä onkaan mahdollista? Olemmehan
me valottaneet sitä yhtä kauan kuin
toisiakin? Oletteko jo uudistanut kehiteliuoksen,
hra Ferrum? Ehkäpä
siinä onkin hitaan kehittymisen syy?»

»Olen toki; mutta voinhan vielä lisätä
pisaran ammoniakkia...»

»Tehkää niin, hra Ferrum; juuri tämä
kuva on meille erityisen tärkeä», huudahti
hra Lampland; sitten, satuttuaan
vilkaisemaan valokuvaajan käsiin, jatkoi
hän: »Käytättekö te aina kumikäsineitä
työskennellessänne, hra Ferrum?
Jo eilen teki mieleni sitä kysyä.»

»Aina, hra Lampland. Pitkällinen jäsenpakotus,
jonka ammattini on minulle
hankkinut, pakottaa minut tekemään
niin.»

»Vai niin. — No — tehkää siis kaikki
voitavanne pelastaaksenne tämän levyn.
Me toivomme pääsevämme aivan uuden
Marsin ilmapiirissä olevan ilmiön
perille, ja juuri tämä viimeinen valokuva
lupaa meille tärkeitä päätelmiä.» — 

Valitettavasti ei kyseenäolevasta levystä
kuitenkaan saatu kehitetyksi näkyviin
mitään. Sen sanoman toi hra
Lampland jonkun hetken perästä tähtitornin
johtajalle. Niin ikävä kuin
olikin moinen tulos, minkä syytä hra
Lowell ja hänen apulaisensa eivät osanneet
selittää — niin oli se kuitenkin — 
kuten hra Lampland kehuvasti lausui —
toiselta puolen tuonut ilmi laitoksen
uuden valokuvaajan perusteellisen tieteellisyyden
sekä teknillisen kyvyn. Ainakin
tusinan verran kaikenlaisia hätäkeinoja
hän oli käyttänyt saadakseen
»liian vähän valotetusta» levystä esiin
salassa olevan kuvan.

Aurinko teki jo laskuaan, ja hra Lowell
antoi asettaa laitoksen koneet valmiiksi
uusien Marsin kuvien ottamista varten.

Näin iltamyöhään oli »liikkuva pilkku»
verraten huonosti havaittavissa Marsilla
vallitsevain valon- ja varjonvaihtelujen
takia. Kuitenkin antoi Marsin
ilmakehän erinomainen kuulakkuus sangen
hyviä toiveita sinä yönä otettavien
kuvien onnistumisesta.

Hra Lowell oli hetkeksi pistäytynyt
asioilleen, ja hra Lampland oli yksin
tähtitornissa tehden pienemmällä kaukoputkella
eräitä taivaankannen mittailuja.

Korkeassa kupukattoisessa tornisalissa
oli hiljaista ja hämärää, vain sekuntikello
nakutti tuskin kuuluvasti. Hra
Lampland suoristautui kumaraisesta
asennostaan, kaukoputken ääressä seisoessaan.
Hän luuli kuulleensa jotakin
melua, silmäsi ympärilleen pimeään ja
jännitti kuuloansa; mutta epäilemättä
hän vain oli erehtynyt. Varmuuden
vuoksi hän kumminkin kiersi pienen
varasähkölampun palamaan — mutta
sittenkään ei hän erottanut mitään.

Vasta moniaan minuutin perästä hän
luuli eräästä pimeän suojan kolkasta
näkevänsä merkillisen, heikosti kuumottavan
pilkun, joka oli kuin jonkun
yöllisen petoeläimen fosforihohtoinen
silmä. Mutta tarkempaan katsoessa
tuo ilmiö hävisi. Suuttuneena hän hiljaa
itsekseen morkkasi ärtynyttä hermostoaan
ja palasi ison refraktorin
ääreen, asettaakseen sen valmiiksi kohta
alettavaa Marsin valokuvaamista varten.

Hän sovitti silmänsä jättiläiskoneen
okulaarilinssin kohdalle — mutta jonkunlainen
sumu verhosi näköpiirin!

Samassa saapui hra Lowell ulkosalta.

»No, onko kaikki valmiiksi asetettuna.»

»Ei, — katsokaapas itsekin, hra Lowell!
Kaukoputken näköpiiri on aivan
sumuinen, ja kuitenkin pitäisi ilmakehän
olla täysin kirkas ja kuulakka.»

Hra Lowell silmäsi ensin ison refraktorin
okulaarista, sitten samaan kiinnitystelineeseen
sovitetun pienen etsijäkiikarin
läpi. Jälkimmäisen näköpiiri
oli aivan selkeä.

»Olisikohan objektiivilinssi äkkiä jollain
tapaa himmentynyt — ehkäpä
käynyt usvaiseksi tahi on tomua laskeutunut
pinnalle?» arveli apulainen.

Hra Lowell ei vastannut. Samassa
tuokiossa hän tunsi refraktorin vierellä
omituisen, kitkerän happamen käryn.

Juuri kun hra Lampland yritti painaa
silmänsä jättiläisputken okulaarin
lähettyville, paiskasi hirvittävä pamaus
molemmat miehet pitkäkseen lattialle.

Ja räjähdyksen pitkäisen tapaisessa
leimauksessa näkyi silmänräpäyksen
ajan tuhkanharmaat, lihattomat ja riemulliseen
irvistykseen vääristyneet kasvot
— hra Ferrumin kasvot!

Ja noissa kasvoissa, joita tällä kertaa
ei mikään musta otsaside rumentanut,
nähtiin maan päällä koskaan näkemätön
ilmiö — niissä oli kolme silmää: kaksi
vierekkäin olevaa tavallista ihmissilmää
ja niiden yläpuolella, keskellä otsaa,
kolmas silmä! Ja kun iso suoja taas
yhtä äkisti kävi pimeään, hehkui tuo
yli-inhimillinen kolmas silmä vihreän fosforiloistoisena.

Mikä hornan arvotus tuo aaveolento
oikein olikaan?

Molemmista miehistä hra Lowell ensin
tuli tolkuilleen. Hän hypähti pystyyn
ja hapuili seinältä sähkönappulaa. Samassa
hän kuuli takanaan kolinaa —
hänen apulaisensakin virkosi tainnuksistaan
ja pyrki jaloilleen. Mutta seuraavassa
tuokiossa hän syöksähti erääseen
salin kolkkaan, mistä kuumotti
himmeästi hohtava pilkku.

Hra Lowell erotti kiivasta kamppailua
ja ähkimistä. — Vihdoinkin hän oli
löytänyt sähkönappulan ja kiersi sitä —
mutta valoapa ei tullutkaan!

»Apuun!» kuului apulainen käheästi
huutavan.

»Tänne, hra Lowell — tänne — nyt
hän on käsissäni!»

Johtajakin tavotti kädellään — hänen
otteensa kävi kiinni ankeriaan liukkaasti
kiemurtelevaan ruumiiseen.
Mutta ennenkuin hän ehti tukevammin
kouraista, parkaisi hra Lampland pahasti
— 

Samassa tuokiossa tuo hädintuskin
tavotettu saalis livahti heidän käsistään.

Vasta silloin hra Lowell muisti pienen,
akkumulaattorin syöttämän, tähtitieteellisten
mittausten merkitsemistä
varten asetetun varalampun.

Kahdella harppauksella hän oli seinämällä
ja kiersi sen palamaan. Hän
huomasi olevansa kahdenkesken apulaisensa
kera; hra Lampland piteli oikeata
kättään, jonka yöllinen rauhanhäiritsijä
oli vääntänyt sijoiltaan.

Molempain katseet osuivat ensin suureen
refraktoriin. Odottamaton räjähdys
oli tempaissut siitä alapään,
okulaarilinssin, tyystin mennessään. Onneksi
näytti kallisarvoinen yläpäässä
oleva objektiivilinssi säilyneen ehjänä.

»Mikä tuo hirtehinen oikein oli miehiään?
Ja kuinka saattoi räjähdys
sattuakkaan kaukoputken sisässä?»
huusi hra Lowell yhä uudelleen.

Huudon kutsumina saapui saliin par
palvelijaakin.

»Valoa tänne!» komensi hra Lovell.

»Ja huutakaa hra Ferrum paikalle!»
jatkoi apulainen. — Palvelijat toivat
kynttilöitä, ja toinen heistä ilmotti,
ettei hra Ferrumia näkynyt huoneessaan
— vain hänen kumikintaansa olivat jäljellä.

»Tuokaa ne edes tänne!» sanoi hra
Lampland, yhä hieroen nyrjähtynyttä
ja särkevää oikeaa rannettaan.

»Ja katsokaa, ettekö löydä hra Ferrumia
mistään», huusi hra Lowell
heidän jälkeensä.

»Hänestä me tuskin enää näemme
jälkeäkään», mutisi hra Lampland. Johtaja
tuijotti häneen kysyvästi.

Palvelija toi mustat kumikäsineet.

»Katsokaas, hra Lowell», sanoi apulainen,
»enpä erehtynytkään epäillessäni
häntä. Jo aikaisemmin tän’iltana,
meidän sovitettuamme valokuvauslaitteen
uudestaan kaukoputkeen ja minun
tarkatessani ystävämme Ferrumin
hommia, heräsi minussa — ties mistä
syystä! — epäluuloja. Minusta rupesi
äkkiä tuntumaan siltä, kuin ei mies
olisikaan se, minä häntä pidettiin. Jopa
hänen mainio kemisti- ja valokuvaustaitonsakin
oli vain omiaan vahventamaan
epäilyksiäni. Täällä yksin ollessani
minut yllätti salamanleimauksena
ajatus, että kaikki viime päivien merkilliset
tapaukset liittyivät toisiinsa kuin
yhtenäisen ketjun renkaat: valon äkillinen
sammuminen samassa tuokiossa
kuin yritin lähemmin tarkastaa eilistä
’liikkuvaa pilkkua’, levyn perinpohjainen
häviäminen pimeässä ja hämmingin
aikana — samoin tuo eilinen kokonaan
valottamattoman levyn ongelma — ja
vihdoin nämä tässä — hänen alati
käsissään pitämänsä kumikintaat.»

Hra Lampland kohotti niitä. »Katsokaahan
— kummassakin käsineessä
on kuin onkin viisi sormensijaa — mutta
viides on umpinainen, tukon täyttämä!»

Ylen ymmällään hämmästyksestä tunnusteli
johtaja käsineitä.

»Totisesti», huudahti hän sitten,
»kummassakin ovat pikkusormet umpinaisia!»

»No niin», jatkoi hra Lampland, »nelisormisia
ihmisiä ei tällä erää tiedetä
elävän millään maapallomme kolkalla.
Ottakaa lisäksi huomioon miehen merkillinen
ulkomuoto, tuollainen ukonpää
ja samalla lapsenruumis, hänen silmäänpistävä
mielenkuohunsa, joka lisääntyi
sitä mukaa kuin Marsin valokuvamme
onnistuivat yhä paremmin — 
ilmeisesti hänen salaa refraktoriin pujahduttamansa
pommi, jonka sytytyslaite
oli niin sovitettu, että se tän’yönä
räjähdyksellään pirstoisi kallisarvoisen
koneemme — ja arvatenkin meidät
kummatkin yksintein! — niin no, vain
yksi ainoa olettamus on mahdollinen, ja
vanha roomalainen periaate on cui bono:
hra Ferrum olikin — ei suinkaan mikään
ihminen, vaan — Marsista tänne
lähetetty vakooja!»

Hra Lowell pudisteli päätään ja yritti
väittää jotakin vastaan, kun kintaat
äsken löytänyt palvelija toi hänelle
palasen negatiivi-valokuvauslevyä, jonka
hän oli vastikään keksinyt pimeän
kammion nurkasta.

Luoden vain silmäyksen lasipalaseen
jatkoi apulainen: »Tämä lasisirunen, joka
on ainoa jäte eilisiltana lyhytsulun aikana
särkyneestä levystämme, on todistukseni
loppunivel! Katsokaahan
siitä, hra Lowell, ’liikkuvaa pilkkua’!
Suotuisa sattuma sovitti alkuperäistä
kuvaa otettaessa niin, että aurinko loi
tuosta Marsin ilmakehässä leijailevasta
salaperäisestä esineestä jättiläismäisen
varjon etelänavan valkealle jäävaipalle.
Ja minä luulen, että te kaiken edellä esittämäni
perusteella jo erotatte, mikä
tuo arvotuksellinen esine oikein on
lajiaan, ja ymmärrätte, minkä vuoksi
tuo väärä hra Ferrum — ilmeisesti
toimien täällä syntymätähtensä asukkaiden
asioissa — teki kaikkensa ensin
valvoakseen meidän täkäläisiä Marsinhavaintojamme
ja sitten yhäti vaikeuttaakseen
niitä ja vihdoin tehdäkseen
ne mahdottomiksi jonkin määräajan
kuluessa.

Hra Lowell nyökäytti päätään ja virkkoi
totisesti: »Paljon tuosta kaikesta
tapahtuneesta pysyy minulle vielä arvotuksena,
mutta ainakin on ’liikkuva
pilkku’ saanut ratkaisunsa: tämä hämäräperäisyyden
paljastava varjo esittää
suunnattomasti vääristyneet ihmeellisen,
ennen näkemättömän jättiläismäisen
lentoneuvon ulkopiirteet,
lentohirviön, joka herkeämättä lähenee
määrättyä maaliaan: meidän maapalloamme!»

Lähde: 
 [1]  
 [2] 

Carl Grunert
Nuori Voima
1919
Tieteiskirjallisuus