Joulu-aatto (Kiljander)
Kuu kalvee kuulti kankaalla,
 Ja hukka huuti luolassa,
 Ja halli haukkui kylässä;
 Mut matkustaja mökkiinsä
 Samosi sydän-saloa
 Kolkona joulu-aattona.

 Hän tietä umpee uraili
 Vaan kodissaan hänt’ odotti
 Jo vaimonsa ja lapsensa.
 Hän juhla-leivän, hovista
 Anotun, heille vei, he vaan
 Oil kauan syöneet pettuaan.

 Jo ilta pimeni kun hän
 Havaitsi pojan yksinään
 Kinoksen päällä istuvan,
 Käsiinsä kylmiin huokuvan
 Hämärä häntä näytteli
 Paleltuneeksi puoleksi.

 ”Oi minne meet, laps onneton?
 Mun majassani lämmin on.”
 Niin sanoen paleltuneen
 Hän otti, rienti mökilleen.
 Ja astui pirttiin juhlaiseen
 Nyt leipineen ja vieraineen.

 Pankolla istui vaimonsa,
 Laps nuorin hänen povella.
 ”Oot kauvan poissa viipynyt,
 Vieressä uunin istu nyt,
 Ja sinä myös” – hän hellästi
 Luo uunin vieraan saatteli.

 Koht’ alkoi vaimon huolella
 Liedoksen loiste leimuta,
 Ja unhottaen köyhyyttään
 Hän otti leivän mieheltään,
 Sen pani pöytään iltaiseks
 Ja hiukan maitoo särpimeks.

 Tuimalle atrialle nyt
 Oil lapsi-parvi rientänyt
 Iloiten olki-tilaltaan,
 Jäi uunin viereen vieras vaan.
 Tuon otti vaimo kanssansa,
 Vei lasten seuraan orpoa.

 Ja päätettyä rukouksen
 Hän otti leivän, jakoi sen.
 ”Siunattu olkoon lahjasi,”
 Näin vieras häntä kiitteli,
 Ja kyynel kiilti silmässään
 Kun leipä-palan otti hän.

 Kas, jaettu leipä ehynnä
 Taas oli vaimon kädessä.
 Hän katsoo, ihmettelee vaan
 Tuot’ outoo, vienoo vierastaan,
 Ja kummeksii kun näkee sen
 Nyt toiseksi jo muuttuneen.

 Kuin tähti kiilti silmä sen,
 Otsalla kirkkaus ihmeinen;
 Niin lainehteli vaattensa
 Kuin usman aallot tuulessa:
 Hän äkin oli enkeliks
 Nyt muuttununna kaunihiks.

 Uus valkeus syttyi huoneessa
 Ja toivo, riemu rinnoissa.
 Eik’ unhotettu milloinkaan
 Tuot’ aattoo; suureks juhlaks vaan
 Se syntyi koska enkeli
 Jäi majan koti-vieraaksi.

 Kun aikojen kuluttua
 Taas jouduin joulu-aattona
 Majahan noiden hurskasten,
 Näin siinä suvun entisen;
 Ja heidän pojanpoikansa
 Pöydässä istui vanhana.

 Vieressä istui vaimonsa
 Ja lapsi-parvi iloisna.
 Niin pyhältä tuo näytti nyt
 Kuin oisi rukous päättynyt.
 Se oli niinkuin huoneessa
 Pyhässä ois he asunna.

 Mut kynttilä se ainoa
 Loi pöydän päästä valonsa.
 Siin’ oli maitoo, vehnäistä;
 Vaan herkut nuo jäi syömättä.
 ”Tuo paikka kennen?” kysäsin,
 Oil vastaus: ”hyvän enkelin.”

K. K[iljander].

Lähde: Tapio 3.1.1877.

Johan Ludvig Runeberg
K. Kiljander
Runot
Tapio
1877