Sortunut kantelo
Ennen miesi kaihomielin
 Polvilleen sen loi,
 Sormet liikkui, liekui kieli,
 Honkakoppa soi,
 Nyt on miesi mullan alla,
 Kannel rauska pihamaalla.

 Noin se katoo kaunis, jalo,
 Totuus kestää vaan,
 Sit’ei voimakkainkaan palo
 Saata hoipumaan;
 Tyyntyy laulun, soiton virta,
 Hakkaa, hakkaa ajan pirta.

 Runotarkin ihastunna
 Ajan mettä juo,
 Aatteet jos lie kulununna,
 Uutta luopi tuo,
 Vaan ei kaatunutta raukkaa
 Aikakaan voi enää auttaa.

 Tuolla, tuoll’ on laulajalla
 Uusi koti jo,
 Tähdet tuikkaa yllä, alla –
 Siellä kantelo
 Laulaa laulun raikkahamman,
 Kaijun laatii korkeamman.

 Siellä köyhä laulajakin
 Morsiamen saa,
 Tääll’ ei saanut, vaikka haki,
 Honkakoppaa vaan
 Täällä ihaella koitti,
 Onton sydämmensä voitti.