Ylämaan Heiska
Ja Heiska huima, huolta vailla,
 läks reippain rinnoin sotimaan;
 nyt pattona on kaukomailla,
 ja häntä en nää milloinkaan.
 Oi, jos hän palais vaan!
 Oi, jos hän palais vaan!
 Nuo vuoret antaisin, jos kotiin
 Ylämaan Heiska palais vaan!

 Kun muut käy maata uneen vaipuin,
 mä lähden humuun öisen haan;
 veet karvaat itken, – sydän kaipuin
 taas kotiin häntä halais vaan.
 Oi, jos hän palais vaan!
 Oi, jos hän palais vaan!
 Nuo vuoret antaisin, jos kotiin
 Ylämaan Heiska palais vaan!

 Jos moni kelmi palkkans’ saisi,
 ja roikkuis ruojat nuorassaan,
 taas onnenpäivät sarastaisi,
 ja Heiska pääsis palaamaan.
 Oi, jos hän palais vaan!
 Oi, jos hän palais vaan!
 Nuo vuoret antaisin, jos kotiin
 Ylämaan Heiska palais vaan!