Herra taitti
Kasvitarhassa kukkanen
 Ihanist ihanaisin
 Kukki, loistaen, lemuten,
 Ihastus lumovaisin!
 Mutta hoitaja surukseen
 Kerran aamulla varhain
 Näki kukkasen kadonneen:
»Poiss’ on aarteemme parhain!»

 Niin hän huudahti, tutkien
 Kuka työn teki moisen,
 Kunnes ennätti kysellen
 Luokse vartijan toisen.
 Tämä tyynesti vastasi:
»Herra itse sen taitti,
 Ihaillen sitä suuteli,
 Sydämellensä laitti».

 Silloin hoitaja ihastui:
»Herra itsekö taitti?»
 Silmä suruinen ilostui:
»Sydämellensä laitti!
 Sitten syytä ei suremaan,
 Omansa ol’ kukka –
 Että poimi sen, sehän vaan
 Osottaa rakkautta.»