Ystävyys (Schiller)
Ystävä! ihaile Luojan töitä,
 Etsien lakia niiss’et löydä,
                  Eipä yllä niihin ymmärys –
 Mailmat ja henkivaltakunnat
 Kiertää yhden ratta’aisen naulat
                  kohti tarkotustansa.
         Tähtyet, ne avaruuden orjat,
 Saivat suortuneet ratansa hurjat
                  ympär’mailman napaa.
 Henkyet, syleillen järjestöissä,
 Virtaat kuin mereen vesi joissa
                  Henkiauringon tykö.
         Tuoko vyörtö kaikkivalte’uden
 Myös ijäiseen lempiliitto’uteen
                  Hemmin sydämemmeki sitoi
 Raahvael! syleilyssas, – o riemu!
 Rientää henkiaurinkoon mun sielu,
                  Täydellistymähän myös iloin.
         Hetki autuas! jona sun löysin,
 Tuhansista mä sinun eroitin,
                  Tuhansistapa olet minun.
 Mailmat musertukoot ja kaikki
 Kappaleet eroilko’ot nyt rikki
                  Sydämein iäti on sinun.
         Eikö silmiesi liemuloissa
 Oma hekkuma minulle loista?
                  Itsiäin sinussa vaan ihaan.
 Ihanaisempi on maa se armas,
 Kahta kirkkaampi on ja taivas
                  Ystäivässäni kun niitä nään.
         Murhekyynel kuormansa unouttaa,
 Nauttiaksensa levon suloutta,
                  Sylelyissä armahaisensa.
 Hohdekki se hehkuihastuksen,
 Eikö silmien säteessä ystävyksen
                  Etsi myös suloista hautaansa?
         Seisosinko luonnossa mä yksin
 Sielut kallioihin houreksisin,
                  Ja syleillen heitä suutel’sin.
 Ilmat kuihkusi mun kuiskehia,
 Vuoret vastailivat iloja,
                  Kaipausta tuskin tuntisin.
         Hengettömät oomme – kun vihaamme,
 Jumaloita lemmin kun elämme,
                  Pyörtöä suloista seuraten.
 Polvi polvelta tuhansin kerroin
 Lukemattomien henk’ olentoin
                  Halki tungehtee se köytönen.
         Käsitysten, nousemista nosten,
 Mongolista luoksi ennustus’ten,
                  Kun jo enkelei lähinnä on.
 Riehuksimme kaikki kiehkurassa,
 Kunne viimein valkeu’n meressä
                  Hukkuvat laveus ja aika myös.
         Ystävittä mailmojen luoja
 Tunsi kaihon, loi siis henklöiä,
                  Autuita kuvia autu’en.
 Josko kallahistansa se korkein
 Ei lie löynnyt maljastansa henkein,
                  Sepä kuohuu iankaikkiseen.

Lähde: Kanawa 18.10.1845.

Friedrich Schiller
Runot
Kanava
1845