Takatalvi
Liekku ilmass’ syksyn ilvi.
 Tuuli vinkuu.
 Taivakalla lumipilvi
 maahan sinkuu.
 Kaikkialla koleata,
 harmaa, kolkko elon rata.

 Idän irnu metsiin uhoo
 häijyt vihat.
 Puita juuriin asti tuhoo,
 pilloo pihat.
 Lentää tupiin, ihmispoviin.
 Kuolon merkit piirtää oviin.

 Kalskahtaa jo kaakon kalpa,
 noitain luoma.
 Katkee hyvä, säilyy halpa,
 hiitten suoma.
 Sydämihin kyitä ahtaa.
 Korppikatse haaskaa vahtaa.

 Sudet, karhut tunkee kyliin
 kynsinensä.
»Mistä peitsi petoin syliin?
 Elkeillensä
 miten loppu langetella?» –
 Sietää tuota tuumiskella.

 Riehuu ilmass’ syksyn ilvi,
 touon jäätää.
 Miten hyinen lumipilvi
 poies häätää,
 miten myrsky asetella?»
 Sietää tuota tuumiskella.

 Tuumat toimeksi nyt pian.
 Ihmisvoima
 kovimmankin korjaa vian,
 Sortuu soima
 tuhat sydäntä kuin yössä,
 ponnistavi kevättyössä.

 Takatalven raivotessa
 ponnistamme.
 Aurinkoa vuotellessa
 soihtujamme
 hoitelemme. Kunnes alta
 hangen nousee kevään valta.

28/3 1910.

Hilja Liinamaa.

Lähde: Työläisnaisen Kevätlehti IV.

Hilja Pärssinen
Runot