Madonna
Tään templin joulu-yössä kuiskata
 voin Sulle sydämeni kaipuun syvän,
 kun mies en ole omantunnon hyvän,
 vaan mua painaa monta pattoa.

 Klaus Kurki olen, Laukon ritari;
 vähäistä lemmin Elinaa. Hän kuolee.
 Myös Uolevi! He pettää, nai ja huolee,
 ja mulle jää vain lemmen kitari!

 Madonna pyhä! Nainen toinen on,
 mun kaltaiseni, synkkä, syyllisempi
 kuin minä, mutta jonka hurma, lempi
 mua huikaisee kuin kutsu auringon.

 On Kirsti Fleming, Vääksyn vallatar,
 min yhtä suur’ on voima kuin on sulo,
 min silmä kaunis on kuin kevään tulo,
 vaan jonka sieluss’ asuu hallatar.

 Hän minun morsioni öinen on.
 Madonna, miksi minuun katsot? Kadun.
 En muuttaa saata suuntaa elonladun,
 mi minut vie nyt Hornaan, kuolohon.

 Kuitenkin Sulle kannan kauneimpain
 nää helmet, simpukoiksi siintynehet
 mudassa, vaan ei mutaan kiintynehet,
 kun Sua kiittää ne nyt kivustain.

 Ne ota! Mies jo mielipuoli lien,
 mut uskon Jumalaan. Sun jalkais juureen
 ne lasken, kuljen hiljaisuuteen suureen,
 mut myötä sinne hirmumyrskyn vien.

 Madonna! Rauhaa Sulta rukoilen,
 lepoa, lempeyttä hetken verran,
 mua ettet unohtaisi eessä Herran,
 vaan oisit mulle päästö syntien.

 Elina, Elina, miks hylkäät mun?
 Madonna! Elina! Te liette samat,
 samojen kunnahien kasvattamat.
 Petätte! Pois! Ma heti surmaan Sun!