Fritiofin satu: 8. Jäähyväiset
INGEBORG.

 Jo päivä koittaa, eikä Fritiof saavu!
 Ja sentään oli käräjät jo eilen
 kummulla Beelen: oikea ol’ paikka;
 siell’ onni tyttären jo päätettiin.
 Kaikk’ kyynelet, jotk’ itkin Freija tietää,
 ja kaikki hartaat pyynnöt, jotka tein,
 ennenkuin talttui viha Fritiofin,
 ja sain tuon ylvään suusta lupauksen,
 ett’ taas hän tarjoaisi sovun kättä!
 Oi, mies on kova! Kunniansa tähden,
 (tuon nimen ylpeys saa) hän kysyy viis,
 murtuuko siinä, hänen uhoillessaan,
 yks sydän enemmän tai vähemmän.
 On heikko nainen hänen rinnallaan
 kuin sammal, joka kalliolla kukkii
 vain värein kainoin: huomaamattomana,
 ja vaivoin pysyin paadessansa kiinni,
 se virvoitusta saa yön kyyneleistä.

 Niin, eilen kohtaloni ratkaistiin,
 ja illan aurinko sen jälkeen laski.
 Ei Fritiof saavu vaan! Yön kalvaat tähdet
 jo vähitellen katoaa ja sammuu,
 ja joka tähti sammuessaan noin
 vie kanssaan toivon rinnastani hautaan.
 Miks toivoisinkaan? Eipä mua lemmi
 Valhallan jumalat: ne vihoitin.
 Ylevä Balder, jonka templiss’ asun,
 on loukattuna, sillä mainen lempi
 ei ole kyllin pyhä taivaisille;
 ja ihmisriemu ei saa uskaltaa
 sen kupukaaren alle, mihin vakaat,
 ylhäiset vallat otti asunnon. –
 Mut sentään, missä syyni on, miks vihaan
 sai hurskaan jumalan tää immen lempi?
 Se puhdas on kuin Urdan kirkas laine
 ja viaton kuin uni Gefionin!
 Myös kirkas silmä ylhän auringon
 kahdesta lempivästä pois ei käänny,
 ja riemuin päivän leski, tähtiyö,
 vaikk’ itse suree, lemmen valat kuulee.
 Miks luvallinen taivaankannen alla
 jäi rikolliseks alla tempiholvin?
 Ma Fritiofia lemmin. Siitä saakka,
 kuin muistaa voin, ma aina lemmin häntä;
 tää tunne yhtä vanha on kuin Ingborg,
 en tiedä, milloin syntyi, käsittää
 en ajatusta voi, ett’ ois se poissa.
 Kuin hedelmä, min keskess’ sydän piilee,
 sen ympäri vain kasvaa, kehittyy
 ja päivänhehkuun kypsyy punoittumaan:
 niin immeks kasvoin, minut kehittymään
 tää sydäntunne sai, ja olentoni
 on ulkokuori vain nyt tämän lemmen.
 Suo anteeks, Balder! Puhtain sydämin
 ma astuin salihis ja puhtain lähden
 ma sieltä pois: sen yli Biifrost-sillan
 vien kanssani ja koko lemmessäin
 ma astun ylhäin Valhallaisten eteen.
 Siell’ lempeni, myös Aasain laps, kuin he,
 kuvastaa kilpiin itseään ja lentää
 pois kyyhkyssiivin halki sinerväin
 ja vaipuu niin jo Kaiken-Isän syliin,
 mist’ on se tullutkin. – Miks otsaas noin
 rypistät, Balder, mulle aamukoissa?
 Mun suonissain on verta Oodenin,
 kuin sinunkin. Mit’ tahdot, heimolainen?
 En lempeäni uhrata voi sulle,
 en tahdokaan; on taivaas arvoinen se.
 Mut uhrata voin elämäni onnen,
 sen heittää pois, kuin kuningatar heittää
 pois vaipan luotansa ja yhtäkaikki
 on sama kuningatar. – Olkoon niin!
 Hävetä tytärtään ei Valhallan
 lie tarvis: otan kohtaloni vastaan,
 kuin urho omansa. – Tuoss’ saapuu Fritiof.
 Niin hurja, kalvas! Kaikki poissa, poissa!
 On vihastunut norna hänen kanssaan.
 Nyt kestävyyttä! – Terve vihdoinkin!
 On kohtalomme päätetty, sen selvään
 nään otsaltasi.

 FRITIOF.

                Etkö myöskin nää
 veririimuja, jotk’ kertoo häväistystä,
 maanpakoa ja herjaa?

 INGEBORG.

                     Fritiof, tyynny,
 ja kerro kaikki! pahinta jo kauvan
 ma aavistin ja olen kaikkeen valmis.

 FRITIOF.

 Kun käräjiin ma saavuin kummun luo,
 sen kupehilla seisoi kilvetyksin
 ja paljastetuin miekoin Pohjan miehet;
 näin piirin siinä piirin sisäpuolla
 sen huippuun saakka: lakikiven luona
 kuin ukkospilvi oli veljes Helge,
 tuo poppamies ja kalvas kaihisilmä,
 mut vieress’ istui Halfdan huoletonna
 ja lapsen lailla leikki miekallaan.
 Ma astuin luo ja puhuin: ”Sota uhkaa,
 rajoilla maan jo taistokilpiin lyövät;
 maas vaarassa on, Helge kuningas:
 suo mulle sisares, ja taisteluun
 saat miekan multa, hyödyks voi se olla.
 Tää viha väliltämme pois! En kantaa
 ma tahtois sitä Ingeborgin veljeen.
 Äl’ liikaa vaadi, kuningas; sa kruunus
 yhtaikaa pelasta ja siskos sydän!
 Käteni tässä. Kautta Aasa-Toorin,
 ma viime kerran sovintoon sen tarjoon.” –
 Nyt melske syntyi. Miekat tuhannet
 tuhansiin kilpiin myönnytystä löivät;
 soi huudot pilviin, jotka riemuin kuuli,
 kuink’ oikeutta vapaat miehet puolsi:
 ”Suo hälle Ingeborg, suo hento lilja,
 tuo ihanin, mi laaksoissamme kasvoi;
 on Fritiof paras miekka meidän maan,
 suo hälle Ingeborg!” – Myös vanha Hilding,
 kasvattajani oiva, harmaapää,
 jo piti puheen täynnä viisautta,
 ja ydinlauseet soi kuin miekan iskut;
 kuningasistuimeltaan itse Halfdan
 nyt nousi, pyyntöön yhtyin suin ja katsein.
 Mut turhaan kaikki; hukkaan meni pyynnöt,
 kuin hukkaan päivänpaiste kalliolla,
 min rinnasta ei ruohon terää nouse;
 ja Helgen kasvoille jäi entisilme,
 vain jyrkkä Ei, kun sula kohtuus pyysi.
 ”Jos talonpoika (halveksuin hän lausui)
 ois vielä voinut saada Ingeborgin,
 niin templinsaastuttaja varmaan ei
 näy sopivan Valhallatyttärelle.
 Rikoitko, Fritiof, rauhaa Balderin,
 sä näitkö sisareni temppelissä,
 kun päivä meni yhtyviä kätköön?
 Nyt myönnä – kiellä!” Kajahti jo huuto
 miesjoukosta: ”Sä kiellä! lausu ei!
 Sun sanas uskotaan, ja puolestas
 me kosimme, sa poika Torstenin,
 kuninkaanpojan parhaan vertainen;
 oi, lausu ei, ja Ingeborg on sun!” –
 ”Sanasta riippuu onneni”, ma lausuin,
 ”mut älä pelkää, Helge kuningas!
 En valhein pyri riemuun Valhallan,
 en riemuun maan. Näin siskos, haastanut
 ma hänen kanssaan olen templin yössä,
 mut rauhaa Balderin en rikkonut.” –
 En jatkaa saanut. Kauhun häly nousi
 ja kulki kautta joukon: likimmäiset
 minusta poistuivat kuin ruttoisesta;
 ja siinä näin, ett’ tuhma taikausko
 mykisti kaikki kielet, kelmistytti
 nuo posket, joissa äsken hehkui toivo.
 Sai silloin voiton Helge. Äänin kolkoin,
 niin kaamein, kuni Vegtamskviidan vaalan,
 kun haudastaan hän Oodenille lauloi
 tuhosta Aasain Heelan voittaessa,
 sai Helge lausumaan: ”Maanpakoon, kuoloon
 lain mukaan rikoksestas saattaisin
 sun tuomita; mut olen laupias,
 kuin Balder, jonka templin häpäisit.
 Tuoll’ länsimeressä on saariryhmä,
 min valtiaana on jaarl Angantyyr.
 Kun Beele eli, jaarli joka vuosi
 veronsa maksoi, nyt se pois on jäänyt.
 Sä sinne purjehdi ja vero vaadi!
 Sen sakkotyökses määrään julkeudestas.
 Sanotaan, – ilkeästi lisäs hän –
 ett’ Angantyyr on kiivas mies ja hautoo
 kuin Fafne-lohikäärme kultiaan,
 mut meill’ on uusi Siigurd Fafnensurma!
 Nyt miehevämpään työhön käydä saat,
 kuin neitten viekoitteluun Balderhaassa!
 Ens suvena sun näämme kunniassas,
 mut muista, ett’ on vero mukanas.
 Jollei, niin, Fritiof, olet julki herja
 ja ikäs kaiken maassa rauhaton. –
 Niin tuomitsi ja päätti käräjätkin.

 INGEBORG.

 Ja päätökses?

 FRITIOF.

              En saanut valintaa!
 On kunniani sidottuna sakkoon.
 Sen vapaaks lunastan, vaikk’ Angantyyr
 kultansa kurjan kätkis tuonen jokeen.
 Mä lähden tänään jo.

 INGEBORG.

                     Ja jätät mun?

 FRITIOF.

 Ei, en sua jätä, lähdet seurassain.

 INGEBORG.

 En voi!

 FRITIOF.

        Mua kuule ensin, päätä sitten!
 Ei muistaneen näy viisas Helge, että
 isäni ystävä ol’ Angantyyr,
 kuin Beelenkin; hän ehkä suosiolla
 voi antaa, mitä vaadin; mut jos kieltää,
 niin taivuttaja, tuima puhemies
 on sivullani vasemmalla tässä.
 Helgelle kullan rakkaan lähetän
 ja vapautan niin meidät kruunupäisen
 teeskentelijän uhriveitsen alta.
 Mut itse, armas Ingborg, purjeet nostan, –
 Elliida meidät yli aaltoin outoin
 vie kohti jotain rantaa lempeää,
 mi suojaans’ ottaa kodittoman lemmen.
 En kysy Pohjaa enkä kansaa, jonka
 saa kalvaaks sana templinesimiehen,
 en miehiä, jotk’ käsin riettain ryhtyy
 sydämen pyhäkköön ja sielun terhoon!
 Ei, Freija auta! onnistu he siinä!
 Vain orja turpeesen on kiinnitetty,
 miss’ syntyi hän, ma tahdon olla vapaa
 kuin vuoren tuuli. Kourallinen multaa
 isäni kummulta, ja toinen Beelen,
 saa laivass’ sijaa vielä; siinä kaikki,
 mit’ isänmaasta enää tarvitsemme.
 Oi, armas, onpa toinen aurinko,
 kuin tämä kalvas meidän lumimaan,
 ja toinen taivas, kauniimpi kuin meillä;
 sen vienot tähdet tuikkii ihanasti
 ja alas katsehen ne suviöinä
 luo myrttilehtoon meihin lempiviin.
 Isäni Torsten teki laajat retket
 ja niistä kertoi usein talvisilloin,
 kun loimus takkaroihu, kuvaillen
 nuo Kreikan meret ynnä saaristot
 ja lehdot vihreät ja sinilaineet.
 Siell’ uljas kansa eli muinoin, asui
 jumalat ylhät marmortemppeleissä.
 Nyt autioina on ne, ruoho versoo
 siell’ umpiteillä, kukat peittää riimut,
 jotk’ entisajan viisautta kertoo,
 ja pylväät solakat on kiedottuina
 etelän köynnöskasvein vihantaan.
 Mut ympäristö kasvaa kylvämättä,
 ja maa tuo itsestään kaikk’ ihmistarpeet,
 ja kultaheelmät hehkuu lehvistöissä,
 oksilla lekkuu punarypäleet,
 ja täyteläät ne on kuin sinun huules.
 Siell’, Ingeborg, me rakennamme rantaan
 pienoisen Pohjan, kauniimman kuin tää;
 ja lemmellämme asutamme holvit
 soreain templein, saattain ihmisonnin
 taas riemuun unhotetut jumalat.
 Kun joku silloin löyhin purjein liukuu
 (ei myrsky siellä viihdy) sivu saaren
 ja iltaruskoss’ iloisena katsoo
 laineilta ruusuisilta kohti rantaa, –
 niin silloin huomaa templin kynnyksellä
 hän uuden Freijan (Afrodiite siellä
 sun nimes on) ja näkee ihmeissään
 nuo keltakutrit, jotka liehuin lentää,
 ja silmät, kirkkaammat kuin Kreikan taivas.
 Ja vähitellen Freijan ympärille
 pien’ alfiparvi kasvaa, joiden posket
 luo hehkua, kuin ruusut etelän
 ois kaikki istutettu Pohjan hankiin.
 Oi, Ingeborg, niin kaunis, läheinen
 on mainen onni kahta lempivää!
 Jos vain he kiinni siihen tohtii käydä,
 se taipuu myöntyväks ja Freijan taivaan
 pystyttää heille pilvein tälle puolen.
 Sa tule, joudu! Joka sana hetken
 onnellisuudestamme lyhentää.
 On kaikki valmisna, Elliida laukoo
 jo mustat kotkansiivet lentohon,
 ja raittiit tuulet näyttää tien jo pois
 näilt’ taikauskoisilta rantamilta.
 Miks viivytkään?

 INGEBORG.

                 Sua seurata en voi.

 FRITIOF.

 Et seuraa?

 INGEBORG.

           Olet onnellinen, Fritiof!
 Et ketään seuraa, itse eessä käyt,
 kuin laivas kokkapuu, mut perää pitää
 sun oma tahtos sekä suuntaa ties
 vain käsin vakain yli tummain aaltoin.
 Niin toinen minun kohtaloni on!
 Se muiden ohjiin jää, ja saalistaan
 he eivät päästä, vaikka vertyy saalis;
 vain uhrautua, valittaa saan murhein
 ja verkkaan suruun riutua – kas, siinä
 kuninkaantyttären on vapaus.

 FRITIOF.

 Jos tahdot, olet vapaa! – Kummussaan
 on isäs.

 INGEBORG.

        Isäni nyt Helge on,
 on isän sijainen; hän määrää, kelle
 käyn miehelään, ja Beelen tytär varkain
 ei onneen käy, vaikk’ ois se läheinen.
 Mit’ olis nainen, jos hän irtaantuisi
 siteistä, joilla Kaiken-Isä liitti
 tuon heikon olemuksen voimakkaasen?
 Kuin lummekukka kalvakas hän on:
 vain aallon mukana se nousee, vaipuu;
 sen yli purjehtija käy ja siinä
 ei huomaa, että vihloo hän sen vartta.
 Niin, kukan kohtalo se on. Mut sentään,
 kun vielä pohjassa on juuri kiinni,
 on arvo kukalla, ja hohteen saa
 kalvailta siskotähtösiltä taivaan
 tuo kuulas tähti siniulappain.
 Mut jos se irtaantuu, se ajelehtii,
 kuin lehti kuihtunut, vain aavaa selkää.
 Mä viime yönä – kauhea ol’ yöni –
 sua vuotin, vuotin vain, mut et sä tullut,
 ja raskaat ajatukset, lapset yön,
 nuo tummapäiset, kulki pitkin jonoin
 ohi kuivain silmieni polttavain,
 ja itse Balder, ylhä, veretön,
 mua uhkaavasti katsoi tuijottain, –
 mä viime yönä onneani mietin
 ja päätökseni tein: jään tänne uhriks,
 jään kuuliaisna veljen alttarille.
 Mut oli onni, etten silloin kuullut
 saaristas, joita pilviin runoilet,
 miss’ iltarusko aina laskeutuu
 yli vienon tyynen lemmen kukkamailman.
 Ken heikkoutensa tiennee? Lapsuusunet,
 jo aikaa haipuneet, taas ilmi herää
 ja korvihini kuiskii tutuin äänin,
 niin tutuin, kuin jos ääni olis siskon,
 ja hellästi kuin huokaus lempijän.
 En teitä kuule! ei, en kuule teitä,
 te viettelevät, ikirakkaat äänet!
 Vai vielä etelään, ma Pohjan lapsi?
 Lien liika kalvas sen maan ruusustoihin,
 mun mieleni on väritön sen hehkuun,
 ja tunteitani polttais päivän paahde,
 mut kaihoisena silmä katseleis
 päin pohjantähteä, mi paikallaan
 vait seisoo vartiana isäin hautain.
 Ei jalo Fritiofini jättää saa
 maat’ isäin, jota puoltamaan hän syntyi,
 ei mainettansa heittää luotaan pois
 niin turhan syyn kuin tytön lemmen tähden.
 Tuo elo, missä aurinkoinen kehrää
 vuos vuodelta ja päivät pääksytyksin
 yhäti samallaiset olomuodot,
 tuo elo vaihtamaton, vaikka kaunis,
 on naista varten vain; mut miehellen,
 ja sulle etenkin, ois tyven vaivaks.
 Sä viihdyt parhain, milloin myrsky pauhaa
 ja raisuin ratsuin telmii ulapoilla,
 ja itse laivassas sa vaaran kanssa
 käyt henkes hinnoin taistoon kunniastas.
 Tuo sulo seutus autio se jäis
 vain haudaks urhotöille aikomilles,
 ja kilpes ruostuessa riutuis myös
 sun vapaa henkes. Älköön käykö niin!
 En pois saa riistää, Fritiof, nimeäs
 lauluista Pohjan enkä sammuttaa
 sun mainees loistetta sen aamukoissa.
 Ei, ole viisas, Fritiof, väistykäämme
 jo nornain alta; voimme pelastaa,
 kun rikkui haaksi, edes kunniamme!
 Et pelastaa voi onneamme enää.
 Erota täytyy meidän.

 FRITIOF.

                    Miksi täytyy?
 Yö uneton vain apeaks sai mieles!

 INGEBORG.

 Mun arvoni sen vaatii sekä sun.

 FRITIOF.

 Toki miehen lemmessä on naisen arvo.

 INGEBORG.

 Ei lemmi mies, ket’ ei hän kunnioita.

 FRITIOF.

 Ei kunnioitust’ tuota turhat oikut.

 INGEBORG.

 On jalo oikku tunto oikeuden.

 FRITIOF.

 Jää lempi siis sen kanssa ristiriitaan?

 INGEBORG.

 Ei lempi tosin, mutta pako kyllä.

 FRITIOF.

 On pako välttämätön, tule pois!

 INGEBORG.

 Mik’ oikein on, on välttämätön myös.

 FRITIOF.

 Jo päivä nousee, hukkaan menee aika.

 INGEBORG.

 Oi, mennyt on se, mennyttä on kaikki!

 FRITIOF.

 Sä mieti, onko viime sanas tää?

 INGEBORG.

 Mä mietin jo, se viimeiseni on.

 FRITIOF.

 No niin, jää hyvästi, sä Helgen sisar!

 INGEBORG.

 Oi, Fritiof, Fritiof, näinkö eroamme?
 Siis sanaa ystävällistä et antaa
 voi lapsuusystävälles, etkö kättä
 onnettomalle, jota rakastit?
 Oi, enhän kukkasilla käymään jää,
 tai hymyillen ma luovu onnestain,
 en ilman tuskaa rinnastani riistä
 sit’ toivoa, mi olentooni liittyi!
 Olithan aamu-unelmani armas!
 Jokainen riemuni sai nimen Fritiof,
 mit’ oli eloss’ suurta, ylevää,
 sai silmissäni sinun uljaat piirtees.
 Miks tummennat tuon kuvan multa, miksi
 niin jyrkkä olet heikolle, mi uhraa
 osansa rakkahimman päällä maan,
 osansa rakkahimman Valhallassa!
 On uhri, Fritiof, raskas ilmankin;
 se lohdun sanan ehkä sietäis sulta.
 Mua lemmit, tiedän sen, sen tiesin jo,
 kun ensin sarasteli lapsen aatos,
 ja varmaan muisto Ingborgis sua seuraa
 viel’ ajat pitkät, minne käykään ties.
 Mut miekan melske huumaa murehen,
 ja aallokossa tuuli pois sen vie,
 ei tohdi istahtaa se urhon viereen,
 kun juomingeissa voittoaan hän viettää.
 Vain silloin tällöin rauhaisassa yössä,
 kun jälleen sivutses käy entispäivät,
 myös kuva kalvas silmääs haimentaa:
 sen hyvin tunnet, terveiset se tuo
 rannoilta rakkailta, sa siinä näät
 taas kalvaan immen kuvan Balderhaassa.
 Sit’ älä karkoita sa luotas, vaikka
 se surusilmin katsoo; kuiski sille
 vain sana lempeä, ja tuulet yön
 sen uskollisin siivin mulle tuo;
 se lohduks ois: en muuta voi ma saada! En
 mitään nää, mi murhettani poistais,
 sit’ elvyttää tää koko ympäristö.
 Vain sinusta nuo templiholvit haastaa,
 ja kuva Balderin, mi ensin uhkaa,
 saa sinun piirtees kumottaissa kuun.
 Jos merta katson, tuolla purtes ui,
 kohisten lähestyi, kun istuin vuottain.
 Jos lehtoon silmään, siell’ on moni puu,
 min kuoressa on Ingeborgin riimut.
 Nyt kuori kasvaa, nimi häviää,
 ja kuoloa se tietää tarun mukaan.
 Mä kysyn päivältä: miss’ on nyt Fritiof?
 mä yöltä utelen, mut vait ne on,
 ja meri, jota kynnät, kaukaa mulle
 vain huokauksen tuo vastineeksi rantaan.
 Ma sulle aina iltaruskon myötä,
 kun aaltoihis se sammuu, laitan viestit,
 ja pilvi, taivaan purjehtija, saa
 mukaansa valituksen hyljätyltä.
 Ma neitikammiossain murhein istun,
 vait viettäin elonriemun leskeyttä,
 ja kudon huntuun liljat taittuneet,
 siks kunnes kevät kudotuksi saa
 paremmat liljat peitteeks hautani.
 Mut jos käyn harppuun, laulaakseni kerran
 sydämen pohjasta sen tuimaa tuskaa,
 niin itkuun purskahdan, kuin nyt – –

 FRITIOF.

 Sa voitat, Beelen tytär, älä itke!
 Suo anteeks vikani; vain mielen murhe
 se hetkeks vihan asuun pukeutui;
 ei kauvemmin se tuota kantaa saata.
 Oi, hyvä nornani sa olet, Ingborg,
 näet jalo mieli neuvoo jaloon työhön.
 Min tehtäväksi määrää täytymys,
 sa osottaa voit selvemmin kuin muut,
 sa sorja tietäjätär, rusohuuli!
 Niin, väistää tahdon täytymyksen tieltä,
 sinusta eroon, mut en toivostain;
 sen otan mukaan yli lännen aaltoin
 ja kanssani sen hautaan saakka vien.
 Kun kevät joutuu, olen täällä taas;
 ma toivon, Helge nähdä saa mun jälleen.
 On silloin työni tehty, sakko suora,
 ja sovitettu valherikos myös;
 ma silloin pyydän, ei, sua vaadin silloin
 keskellä kilpein julkikäräjissä,
 en Helgeltä, vaan Pohjan kansalta;
 se naittajas on, tytär kuninkaan!
 Ma sanan tiedän sille, joka kieltää.
 Hyvästi siks, mua uskollisna vuota
 ja ota muistoks lapsuuslemmestämme
 tää rannerengas, Vaulund-sepon työ,
 miss’ ihmeet taivaan kuvatut on kultaan:
 on parhain ihme sydän uskollinen.
 Niin kauniisti se rannettasi sepii,
 kuin kiiltomato valkoliljan vartta!
 Hyvästi, morsioni, lemmittyin, –
 vain harvat kuukaudet, ja kaikki muuttuu!

 (Menee).

 INGEBORG.

 Niin uhmaa täynnä, uljas toivossansa!
 Hän laskee Angurvaadelinsa kärjen
 päin nornan rintaa, lausuin: Väisty tieltä!
 Oi, Fritiof raukka, eipä norna väisty,
 hän tietään käy ja hymyy vain sun miekkaas.
 Et toki tunne veljeäni tuimaa!
 Ei tajuta voi avoin sankarmieles
 sisua syvää Helgen, eikä vihaa,
 mi kiehuu kateen rinnass’ synkeässä.
 Hän siskonsako sulle sois? Ei, ennen
 kruununsa, henkensä hän alttiiks antaa
 ja minut Oodenille uhraa, taikka
 Ring vanhukselle, jota vastaan sotii. –
 Jos minne katson, toivo poissa on,
 mut sinun toivos ilon mulle antaa.
 Tän tuskani ma yksin tahdon kantaa,
 mut hyvät henget kanssas olkohon!
 Toki rannerenkaastas voin nähdä tälleen
 nuo murheen kuukaudet, kun taa ne jää;
 kaks, neljä, kuus, – liet silloin täällä jälleen,
 mut Ingeborgias et enää nää.

sv:Avskedet (Tegnér)