Kukkasen kohtalo
Joukossa laakson lasten huomasin
 Mä kerran ruusun, punahuulisen,
 Se terässänsä vielä makasi,
 Viattomuudessansa uinaillen.

 ”Oi, nauttimahan nouse, kaunoinen,
 Iloja, joita elonaika suo!”
 Niin virkki perho, kultasiipinen,
 Mi kukan luota liehui kukan luo.

 ”Sun asunnossais on niin kolkkoa,
 Ja nauttimatta syömmeis sykkivi,
 Vaan tääll’ on ihanuutta, iloa,
 Ja lempi, muiskut sua oottavi”.

 Ja kukka, heltyin hänen sanoistaan,
 Suuns’ liehakoitsijalle tarjosi,
 Ja perho suutel, ”hyväst” virkki vaan
 Ja toisten ruusuin luokse kiiruhti.

K. S–n.

Lähde: Suomalainen Wirallinen Lehti 15.2.1870.

Johan Ludvig Runeberg
Runot
Suomalainen Virallinen Lehti
1870