Sapatti
Luotuansa maan ja taivaan,
 mailmanmenon määrättyään,
 väsyi Herra työhön, vaivaan, –
 kuusi päivää häärättyään.
 Heittäysi loikomaan,
 raajojansa oikomaan,
 sanoi: ”Nyt on lauvantai.
 Teinkö liian kauan, tai
 jatkaisinko työtä yhä? –-
 Enkä viitsi – nyt on pyhä.

 Taas kun alkaa arkipäivät,
 unestani herättyäin,
 töitäni kuin kesken jäivät
 uutta voimaa kerättyäin
 jaksan jatkaa, toimia,
 ponnistella voimia.
 Jos on onni myötäni,
 kuten toivon, työtäni
 mikään häiritä ei saata.
 Vaan nyt tahdon hetken maata.”

 Tuumi näin ja nukkui heti,
 väsyneitä aivojansa
 lepuutellen unta veti,
 muistanut ei vaivojansa.
 Suloist’ oli virua,
 huomannut ei pirua,
 joka astui tilalle,
 pani kaikki pilalle.
 Pirun haltuun luomakunta
 jäi, kun Herra veti unta.

 Herättyään Herra näki
 kaikki perin muuttuneena.
 Taivaallinen sotaväki
 kuuli hänen suuttuneena,
 kiukuissansa sähisten
 kiroavan rähisten:
 ”Piru vieköön koko maan!
 Min’ en koske mokomaan!
 Ikuisesti vedän unta –
 työskennelköön ihmiskunta.”