Otteita pastori U. Gygnaeus’en kirjeistä Sitkan saarelta v. 1840–1841/3
Otteita pastori U. Gygnaeus’en kirjeistä Sitkan saarelta v. 1840–1841.
III.
, 14p:ä Toukokuuta 
1842.

Mutta nyt jätän N. Archangelskin
ja tahdon kertoa jonkun sanan viime
kesänä tekemästä matkastani  ynnä Behringin meressä
oleviin pieniin  ja  
saaristoihin, jotka ovat hyvin kuuluisia 
niistä 10 ja 12,000 merikissan
nahasta, joita sieltä vuosittain tuodaan.
Ensimäinen käymistämme Aleutin saarista 
oli . Se on,
miten useimmat muutkin tähän saaristoryhmään 
kuuluvat, sangen vuorinen
ja monet niistä tulivuoria; onpa varsin 
omituista kun näkee savun suitsevan 
vuoresta kuin savutorvesta noitten 
huikaisevain lumikinosten välillä.
Ylipään tuntuu ensin näitä saaria lähestyminen 
enemmiten vastenmieliseltä,
vaikka luonto todellakin niissä on suurenmoista 
ja jaloa. Meren puolelta
ei näe silmä muuta kun lumen peittämiä 
kukkuloita, kummallisimpine haamoitus-piirteineen 
ja pitkin jyrkkiä vuorten 
rinteitä syöksyy alas rajuimpia vuorivirtoja, 
jotka päivänloisteessa välkkyen 
hohtavat hopealle. Risteiltyämme
7 päivää lähistöllä, onnistuimme vihdoin 
pääsemään saaren korkeain vuorten 
suojaamaan satamaa. Paikalla kohtasi 
meitä joukko  eli
Aleutilais-venheitä, jotka ovat tehty
merileijonan nahasta. Ankkurin laskiesamme 
oli jo niin pimeä ettemme
voineet nähdä maalta muuta kuin tuikkivat 
tulet, vaan seuraavana aamuna
kun ilma iloksemme oli erittäin ihana,
oli silmäimme edessä soma ja viehättävä 
kylä. Korkeitten lumihuippuisten
vuorten välissä, joitten juuria peittää
ihanin viheriäisyys ja kukkuloita huikaisevan 
valkea lumi, on pitkää ruohoa
kasvava ihana laakso, jonka läpi
virtailee monissa mutkissa käärmeilevä
joki ja tässä herttaisessa laaksossa ovat
puoliympyrän muodossa pitkin rantaa
rakennettuina siirtolaisten siistit asuntorakennukset, 
joitten seasta kohoaa kirkko 
tornineen ja kupukattoineen ilmaan.
Kaikki on siistin ja viehättävän näköistä. 
Kylän kumpaisessakin päässä
ovat Aleuttilaisten viheliäiset turvemajat, 
joissa ei ole lattiaa eikä tulipesääkään. 
Ikkunat ovat joko Marianlasista 
tahi kalannahasta. Nämä huoneet
ovat enemmän eläinten navetan kun
ihmisasunnon kalttaisia, ja — Jumala
tiennee miten ne ihmiskurjat tarkenevat 
niissä talvenaikana, mikä ilman
kylmyyden suhteen ei suinkaan liene
niin ankara kuin hirmumyrskyinsä vuoksi
mitkä talvisajoin siellä tiheään riehuvat.

Jos muita talouskaluja ei näekään, niin
on niissä ainakin samavari eli teekeittiö 
ja muutamia teekuppeja, sillä tuo
Kiinalainen juoma on ehtinyt tulla tutuksi 
Aleutilaistenkin keskuudessa. Tämän 
kansan miehet ovat varsin viheliäisiä, 
kooltaan, rumia, heikkoja sekä
pelkureita; naiset sen sijaan kasvultaan
keskinkertaisia, useinkin hyvän näköisiä
ovat reippaita ja toimeliaita, sekä käteviä muutamissa käsitöissä erittäinkin
korsiteoksissa.

Unalaschkassa ollessamme sattui keisarinnan 
syntymäpäivä ja, voinet uskoa, 
että mekin sitä vietimme. Kuvernööri 
Etholèn, jonka seurassa tämän
matkan tein, toimeenpani isot päivällis
kemut, jossa H.H. M.M. 
ja  (samppanja) maljat
juotiin, joll’aikaa ammuttiin kunnia-laukauksia 
niillä siirtolan 7 pikku kanuunalla
kuin laivammekin tykeillä. Laivastamme, 
mikä on Turussa tehty ja sen
nimenä ,
olemme me suomalaiset jokseenkin ylpeitä. 
— Unalaschkassa on vaan kaksi
luteerilaista, joista toinen on suomalainen; 
nämä kumpikin halusivat H. P.
ehtoollista ja edeltä kumpaakin kuulusteltuani 
pidin suomen- sekä saksankielisen 
rippisaarnan ynnä lyhyen suomalaisen 
jumalanpalveluksen laivamme
päällikön kajutassa koska kaikki huoneet
maalla olivat asukkaita täynnänsä. Se
täällä asuva maamiehemme, jonka nimi 
on Savolain, on rakentanut pienen
myllyn edellämainittuun jokeen. Vaikka 
mylly on kylläkin kehno, tekee se
kuitenkin siirtolaisten tarpeeksi jommoistakin 
hyötyä ja on oikeana ihmettely
esineenä alkuasukasten keskuudessa. Hän
on myöskin taitava metsästäjä. Me
samoilimme hänen seurassaan maita ja
mäkiä pitkin, saamatta kuitenkaan mitään 
mainittavaa saalista, sillä saaren
sisä osissa ei liioin ole lintuja, vaikka
rannikoilla vilisee parvittain vesilintuja. 
— Huvittavan ilmiön huomasin
 ollessani
jossa n. s. merikissoja pyydetään ja ne
myödään sitte Kiinalaisille. Nämä eläimet 
ovat nuoria merikarhuja  ja pyyntitapa, jolla niitä saadaan, 
on vallan merkillinen. Kaikkialla
saaren ranteilla nukkuvat vanhat urospuoliset 
koko kesän paikoillaan, hyvin
Harvoin vaan liikkuen, paitsi silloin
kun tulee naapurinsa kanssa tapella
naaraspuolesta, sillä nämä ukkokarhut
ovat kovin mustasukkaisia; naaraspuolet, 
joita kullakin uroksella on puolen
tusinaa, uiskentelevat ympäriinsä meressä 
kalanpyynnissä tälle uhtavaltijalleen,
joka mielivaltaisen sultanin tavoin tarkoin 
silmällä pitää seraljiaan. Nämä
eläimet tulevat Paavalin ja Yrjön
saarille keväisin ja menemät pois syksyllä, 
mutta mistä ja minne, sitä ei
tarkoin tiedä, eli oikeemmin sanoen, ei
vähintäkään tiedä kukaan, sillä tunnetuilla 
eteläisemmillä saarilla ei niitä
eläimiä ensinkään löydy, — omituisuus,
joka on antanut aihetta siihen luuloon
että muutamia tuntemattomia saaria löydettäneen 
vielä Aleutein eteläpuolella.
Näillä Paavalin ja Yrjön saarilla joissa 
merikarhuja ainoastaan on, ovat
ne melkeen kotieläimiä ja tunnetaankin
niitten vanhat urospuolet lu’ultaan
sekä nimiltäänkin eikä niitä koskaan hätyytetä. 
Sitä vastoin ryöstetään niitten 
3, 4 ja 5 vuoden ikään tulleet pojat 
uroksen pesästä, jolloin uros hieman 
murahtelee. Paulissa ollessamme
oli niityllä koottu 300 nuorta merikarhua 
ja parhaillaan alkoi silloin niitten
nuijiminen. Nuoren merikarhun miten
nuoren merilejonankin liha on erittäin
hyvänmakuista.

---

1842
1888
Alaska
Siirtolaisuus
Uudelleen julkaistut kirjeet
Uno Cygnaeus