Miihkalin kallio
Ma akkunallani istun,
 kuu salmeen pilarin luo.
 Ja kostea öinen tuuli
 kohun Miihkalkosken tuo.

 Siell’ alhaalla kosken alla
 tarun kallio kohoaa.
 Koko seutu ympärillä
 on oudon kamalaa.

 Kun yö on kauneimmillaan
 – taru vanha väittää vaan –
 mies aallon harjalle nousee
 ja huutaa armastaan.

 Mies on se kaunis Miihkal,
 talon lempi hän emäntää.
 Mut nainen renkiä nauroi,
 sekös tältä kuuma pää.

 Niin kummasti mieltä viehtää
 tuo aallon kaunis mies.
 Jos olisi vanha aika,
 se onnistuis kenties.

 Minä tuskani viimeisen veisin
 alas tuonne viileään...
 ja nousisin haamuna sitten,
 kun Miihkalin kutsuu ään’.

 Hän alhaalla aallon päällä,
 minä kiireellä kallion.
 Ja joku kurja saisi
 taas tästä laulelon.

Runot