Tukkiherra
Simo Holja oli ennen vorokkimies
 ja ponttoolla hoikkana sousi,
 Simo Holja se junnien juonensa ties
 ja tukkiherraksi nousi.

 Nyt kulkee hän supsiniturkissaan
 ja puhe on simaa silkkaa,
 povitasku on arvosta pullellaan
 ja massissa hopeat kilkkaa.

 Hän ajaa taloista taloihin
 ja rikkaita neitoja kosii,
 puumerkkinsä piirtää hän saloihin
 ja jakaa metsiä osiin.

 Hän metsiä raiskaa ja sahat soi,
 talonpoikia nylkee ja kostaa,
 hän luulee, että hän rahalla voi
 joka miehen kunnian ostaa.

 Hän vauhkoa Valkkia siimalla lyö
 ja kievarin kuistihin töytää,
 hän herrojen joukossa juo ja syö
 käsivarttaan nojaten pöytään.

 Hän suurista summista kerskailee
 ja ruokaliinalla huiskii,
 hän pöhnässä vennosti venskailee
 ja morsiamistaan kuiskii.

 Hän solkkaa: ”tässä on herra, he,
 Simo Holja se tarjota jaksaa,
 minä... yhtiö... sama se... selvä se, –
 mitä sampankalja maksaa!

 On taloni parhaita Suomenmaan,
 sitä rahaakin on kuin roskaa,
 on klaverit, kirjat kullassaan,
 vaan niitä en lue minä koskaan.

 Kuka Holjan rinnalla rimpua vois,
 näin, näinhän ne rikkaat röyhii
 ja Holja kun lähtee talosta pois,
 niin kuokkijat patjoja pöyhii –!”

 Hän lähtee talosta aamulla taas
 ja moukkia pihalla pilkkaa,
 joiden maat hän polkuhinnasta kaas,
 joiden massissa kuparit kilkkaa.

 Mut yksin kankaita ajaissaan
 ei saa Simo tunnonrauhaa,
 hän piiskaa vaahtohon Valkkiaan,
 taas kievarin pihoilla pauhaa.

 Ja yöllä hän voihkivi vuoteellaan
 kuin miettisi väärää valaa,
 on kaamea kolkkous sielussaan
 vaikka kynttilä pöydällä palaa.