Sairas


I 

 Pienet ja kärsivät tähdet
 katsovat kaupunkiin.
 Olen niin väsynyt tänään
 tuskiini hiljaisiin.

 Kerran, kauan sitten
 palavaa unta näin.
 Taivaalla hulmusi tähdet
 ylleni syöksähtäin.

 Siitä on liian kauan.
 – Nyt minä rukoilen
 vain, että tänään saisin
 nukkua vähäsen.

II 

 Vain eläimet valittavat,
 minä en saa valittaa.
 On pimeä, pimeä maa.
 Ja kuolema hiipii ympäri
 ja saalistaa.
 Minä olen ihminen. Rinnassa hirveä nyyhkytys
 kuuntelen, kuuntelen kulkua kahisevaa.
 Minä olen ihminen. Kuulkoon Jumala sydämeni huudon,
 kuolema, hiipivä kuolema ei sitä kuulla saa.

III 

 Oi Jumala, siipeni murtuneet
 ota käsiisi ihmeellisiin!
 Olen lentänyt liian kauas,
 olen lentänyt eksyksiin.

 Olen lentänyt siivin voitollisin
 läpi ilmojen häikäiseväin.
 Tuhat aurinkokuntaa kiersin,
 joka ainoan taivaan näin.

 Nyt rajalla viimeisen taivaan
 ja rajalla kuoleman maan
 minä vapisen enää hiljaa
 ja rukoilen, rukoilen vaan.

IV 

 Niin kauan, niin kauan jo makasin näin,
 pää raukea ikkunan valoa päin.
 Pilvet liukuvat taivaalla,
 metsä on himmeä tuskasta.
 Niin kauan kuin muistan jo makasin näin,
 pää pilvien lentoa päin.

 Oi olenko kuollut, Jumala,
 kun en enää kaipaa haudasta,
 kun ei vapise siipeni murtuneet
 vaikka pilvien nousun nään.
 Oi Jumala, olenko kuollut jo,
 kun en välitä, nouseeko aurinko,
 vai laskeeko hämärä ikuinen
 yli vuoteeni lämpöisen.