Lemmensoitin
Kauheasti myrsky mylleröi,
 lemmenharpun kieliin äänet löi.
 Sävelet niin syvät, somat soi,
 elosasti soinnut helakoi,
 vaikka kielet usein katkesivat
 syöntä murtunutta kaikuilivat

 Hentoon korvaan kovin outo on
 myrskyn soitto synkkä, iloton.
 Eikä kylmään polopohjolaan,
 joukkoon julmaan, sutten ulvontaan
 kuulu kuiskeet sulosoittimien,
 kultasoinnut maitten suvisien.

 Mutta helskyy Suomen syksysää:
 myrsky metsät, korvet kielittää,
 aaltoin äänet syvät, suuret soi,
 pilvein kannat paukkain salamoi.
 Silloin tunnet, miksi riehakoipi
 lemmensoitin harvoin hellin soipi.

 Tunne onnee, kunhan hellästi
 soitetahan elon riemuksi.
 Kunhan kaikuu rauhan kunnia,
 laula: terve ilosanoma!
 Mutta ellös väisty arkaellen
 levottuus jos läikkyy lainehdellen.

 Uusi tuuli taasen tulla voi,
 mikä lemmenharppuun huminoi,
 sijaan soiton huiman, katkeran
 luopi lännen hyryn vienosan.
 Kevät kun saa luonnon innoituksiin,
 soluu riemut surun huokauksiin.

–[Valpa]s.

Lähde: Työmies 11.10.1901.

Edvard Valpas-Hänninen
Fredrik Cygnaeus
Runot
Työmies
1901