Mykkä laulaja
Luo tyrannin laulaja saatettiin.
 Hovi upea ympäri loisti.
 Hän astui arkana, aatteissaan,
 mut muisto puhtaasta tunnostaan
 pian häneltä pelvon poisti.

 Ja ylös hän ylpeän katseen loi.
 Huus tyranni patjoiltansa:
 »Olen kuullut, sa että kumarrat pään
 vain taivaan Luojalle yksinään
 ja hengelle vapaan kansan.

 Siks olen mä tänne sun kutsuttanut.
 Nyt kuule ja heristä korvas:
 Ma enkö myös ole jumala?
 Voin maahan murskaksi tallata
 lelut, jotka sun sielusi sorvas.

 Sun käsken ma lakata laulustas,
 joka kansahan kapinan syttää,
 mut että mun käskyni varma ois,
 olen päättänyt kielesi leikata pois
 ja sun ainiaaks mykistyttää.»

 Kuul’ laulaja tuomion julman tuon
 pää pystyssä, korkealla:
 »Ja vaikka te viette mun kielenikin,
 niin elää lauluni ihanin
 tämän polttavan poveni alla!»

 Yks viittaus kädestä tyrannin
 ja vietiin laulajan kieli:
 »Noh, tahdomme kuulla laulua.
 Tuo ilmi se suuri ja ihana,
 jonk’ kätkevi laulajan mieli!»

 Näin virkahti tyranni ilkkuen,
 mut samassa sielunsa säikkyi.
 Tuli laulajan silmästä singahti
 salin suuren ja korkean ympäri,
 ulos ikkunoistakin läikkyi.

 Ja ulkona kansa kaikki huus:
 »Älä murehdi, laulaja mykkä!
 Sa ennen haastelit sanoilla,
 nyt haastat sa tulella, leimulla.
 Ja kansasi sydän sykkää!»