Orjalaulajan rukous
Oi, Afrodite liljankorkea,
 sa tytär maan ja päivänsätehen,
 ken kuljit kerran yllä tuskain meren
 sen daimonit vain hymyin valliten,
 sa, Afrodite riemun seppelöimä,
 pois heitä lempes synkkään Arekseen.
 Oi kuule jylinällä pauanteen
 tuo mustasukka Ares pakenee
 jo kauas, kauas mustaan Traakkiaan.
 Sa tiedäthän: jo murtui verikostokeihäs
 sen veljesmurhan inha ruoste söi,
 ja turhaan heiluttaa tuo hurja soihtuaan.
 Ei välkkyin lieska sen nyt enää näytä
 tuot’ urhoin temmellystä valtaisaa.
 Punerrus räikkä sen nyt loimottaa
 vain yllä kalmankenttäin huokaavaisten.
 – Oi, jumalatar kirkassilmäinen,
 min katsehista parvi perhojen
 jok’ ainoo hetki liitää riemuiten,
 pois käännä kasvos kauhun mailta noilta,
 pois käänny, pois, sua rukoilen,
 sun ettei kirjoperhoiltasi siivet
 näyistä yön sen maahan herpoaisi.

 Nyt ruttohenkäyksin tuulet tohajaa
 ja karja Areksen yön varjoss’ saalistaa.
 Reväissyt on jo sankareilta silmät
 tuo jumalainen korppi Areksen.
 Sen koira lieskakielin kiertää, ulvoo
 ja ilkein hampain jäytää sydämet. –
 Oi, Afrodite, sieltä käänny pois,
 mua yksin kuule nöyrää palvojaas. –

 Mik’ olenkaan, ma että yltäisin
 sun lempes aivotuksen, korkehin,
 vain oonhan sokea ja rampa ihminen. –
 Mut usko, kuumeiseksi liehtoi sydämen
 ne haavat ikuiset, joit’ Ares löi.
 Nimessä poltteen sen, ma sulle kuiskaan nyt:
 Salainen lempes julmaan Arekseen
 sun nääntää sielus liljahaaveineen,
 sun hipiältäs pantsar ruosteinen
 pois riistää myrtit, ruusut, narsissit.

 Ja Traakkiasta tuoksuttomat tuulet
 alastomuuttas jäisin viimoin ruoskii,
 sun kauneutes ahavoittaa mustin juovin. – –
 Häväistä et voi jumaluuttas näin,
 et taivas-kauneuttas himmentäin
 sit’ alttiiks anna riehujille maan.
 Oi tiesi käännä, toisialle käännä!

 Oi jumalatar kukkain tuoksuvain
 jo herää horroksesta synkän yön!
 Povellas uinuvalla – tunnethan –
 jo riemun hyrskyt leikki leikkejään.
 Nyt herää lännen leyhkään lempeään!
 Yl’ aaltoin astu, armas, Melokselle –.

 Sua huokaavainen kevät tullut onhan
 jo meidän saarelmalle autuaalle.
 Sen rantaa kiertää valkeet valkamat
 ja kukkakentät, nurmet paisuvat.
 Ja tulivuoret villit, hurjat
 pois julmat aikehensa unohtain
 nyt hartehilleen nostaa rypäleiset maat.
 – Hefaistos tullut on, tuo vanha lempes
 jo tulisinta rypälettä vaalii,
 sua varten kypsyttää – – –

 Jos kuulisitkin, kuinka Dionysos
 taas saapuu riemuin raikuvin,
 murattiköynnös, lehvät laakerin
 kuink’ ukon nauraessa tutajaa,
 kuink’ itkusilmin suuri herra tuo
 pojalle siivekkäälle kertoo lemmestään.
 Jos muistaisit tään kaiken, muistaisit,
 ken saapuu myös, ken nuorin, voimakkain,
 min vuoksi ainoan sa kerran itkit
 kuin nainen maallinen vuoks lemmenmurehen.

 Oi herää, herää, vaahtosyntyinen,
 Manalta saapuvan näät purren kiireisen!
 Päin juhlasaarta keula hyrskyää,
 päin aurinkoa riemu tyrskyää!
 Ken sieltä saapuukaan?
 Ken voittanut on kauhut Manan maan?
 – Sun sulhos ikiherääväinen,
 sun suuri sulhos, kaipuun nuorukainen,
 hän jättänyt on rannat kuolon maan.
 Hän ylkäs lempeä ja ikivoittoisa,
 hän rauhankenttäin vilpas metsämies,
 hän kaunein rauhanjuhlain voittajista,
 hän poika Kinyraan
 löi surman metsäkarjun sarveikkaan
 ja saapuu nyt sun luokses juhlimaan.

 Oi, Afrodite, kauneus tään saaren –
 alitse astu meidän riemukaaren –
 Oi ethän tulematta olla voi,
 kun adonian kuorolaulut soi –.

 En itsein vuoksi saapumaan sua ano,
 vaikk’ onkin suuri mulla riemus jano.
 Vuoks kaiken kansan, kaikkein kärsijäin
 sa saavu, jumalatar valtain lempeäin,
 vuoks voitettuin, vuoks saavu voittajain
 ja seppelkäsin, hymyin, armahtain
 jaa oikeuttas, loista kauneuttas.
 Sun tuomioosi yksin uskon,
 oi, valtiatar siintosilmäinen.
 Kun saavut, korkehin, oi saavuthan,
 sa seppelöit vain miehet kunnian,
 lie maahan lyöty taikka voittaja.

 En itsein vuoksi kuulemaan mua ano,
 en itsein vuoksi rukoellen sano:
 Pois heitä lempes synkkään Arekseen,
 suo juhlariemus meille sydämeen.
 Ma enhän kauan riemuakaan kestä:
 löi sodan keihäs rammaks jänteret
 söi sodan koira multa jäsenet,
 vain säästi sulle sykkiväisen sydämen.
 Sep’ yksin sykkien nyt etsii lohtuaan,
 sep’ yksin hehkuen nyt laulaa laulujaan.
 Sen rukousta kuule huokaavaista,
 se sama on kuin voimanpäivinään.
 Jos liekit löi sen kuinkakin,
 jos taistoin löi ja hurmehin,
 se sykki tahtiin ylhän näytelmän
 niin hurjistuin kuin mieli leikkijän,
 – mut vertyi julmuuksista synkän maan
 ja kaikkialla kauneuttas kaipas –
 Ja kenen puoleen huokas silloinkin
 tuo sydän hurja riemuin polttavin,
 kun jälkeen taisteluiden hehkui armahilleen?
 Sua yksin, ihme, kaivaten,
 sun kaltaistasi täältä etsien
 se aseetonna sydämiä surmas.

 Nyt rinnassain kuin raunioitten yllä
 sen liekki sinerväinen yksin palaa.
 Sun adonias armaan nähdä halaa
 se vielä kerran ennen viime riutumusta.
 Ja riemahtain se silloin laulaa,
 kun liehuin liidät tälle rantamalle
 ja juhlan suot taas rauhan uskojalle.
 Juur silloin raikuessa nuorten rintain,
 kun miesten kuoro laulaa kunniaasi,
 ja nuoret naiset maata polkemaasi
 on huulin suutelemaan vaipuneet,
 unessa katse, sielu hurmissaan
 niin kainoin hartein etees taipuneet,
 juur silloin, Afrodite palaavainen,
 oot erottava äänen hartahan.

 Eik’ armohymystäsi kenkään huomaakaan,
 ett’ ääni on se vainen orjalaulajan.