Influensa
Tää aikakausi höyryn, hermoisuuden
 ja telefoonin, tornin Eiffelin,
 on saanut niskoillensa taudin uuden;
 se iskee talonpoikiin, herroihin,
 ja kaikki ovat saaneet huulillensa
 sen vieraan nimen, se on – influensa.

 Se kulkenut on Venäjät ja Kiinat,
 Berliinit, Lontoot, Roomat, Pariisit,
 ja eksyi Suomeenkin; ei paloviinat,
 ei Helsinginkään herrat viikingit
 pois sitä peloittaneet, omillensa
 vain tuli meille tänne – influensa.

 Jo puoli mailmaa sairastaapi tuota
 tautia, joka lailla pahan sään
 kulkevi kautta ihmiskunnan;
 suotta tohtorit määräävät reseptejään,
 ilkkuen nauraa heidän puuhillensa
 maailman mahtimiesi – influensa.

 On piennä sentään lohdutuksenamme,
 se että harvoin ottaa henkeä,
 ei hautaan kaada suurta persoonaamme;
 on muistuttajana vain vähäisnä,
 arvoa miten liian voimillensa
 antavat ihmiset – tuo influensa.

 Vaan sangen on se seikka surettava
 kun tauti ilmestyy niin monessa muodossa,
 häiriötä huolettavaa saattaen aikaan ihmisruumiissa
 Selville viisaat sanoo saattaneensa,
 ett’ ompi monta lajia – influensaa.

 Kun esimerkiks’ syttyy nuorukaisen
 sydämmeen lemmen liekki neitoseen,
 tai koska tämä salaa lumoovaisen
 luo pulskaan nuoreen mieheen katsellen,
 niin varmaan ompi päässyt valloillensa
 ruumiissa nuorten lemmen – influensa.

 Tai kun kuherrusviikkoin loputtua
 käy elo nuorten arkipäiviksi
 ja ensi huimauksen haihduttua
 hupenee suukot harvinaisiksi,
 miel’ ärtyy kärtyksi, on tuhoinensa
 jo päässyt puolisoihin – influensa.

 Samaten ompi koulupoikain laita,
 kun eivät oikein taida läksyjään;
 ei laiskantaudist’ ole enää haittaa,
 ei tarvis tulla kiikkiin vähääkään;
 vaan kun ei osaa taivutella ”mensaa”
 saa empimättä syyttää – influensaa.

 Kun taipumus on paha kukkarolla
 kokohon kutistua kurjasti,
 jott’ ei oo ryypyn vertaa rahaa koolla
 ja vaikea on saada lainaksi,
 on silloin kukkarossa Mattinensa
 tuo sangen paha vika – influensa.

 Se tauti paljo tuskaa, kärsimystä
 on tuonut kurjall’ ihmiskunnalle
 mutt’ ompi antanut myös hyvitystä
 kun sitä aina syyttää saatamme
 omista virheistämme. Onneksensa
 siis kukin sairastakoon – influensaa!

N[iilo]. E. W[ainio].

Lähde: Pohjalainen 14.01.1890.

Niilo E. Wainio
Runot
Pohjalainen
1890