Rakastava
Päivä laskee, kalve vuottaa,
 Kaste seutuloita juottaa,
 Ilta lankee ruskotellen
 Laaksoloihin tuttaviin.
 Lemmen nuoli rintasessa,
 Ikkunassa avoimessa
 Selma istuu, kurkistellen
 Kauvas maisemiin.

 Viel’ ei kuulu sulhokaista,
 Viel’ ei ääntä ainokaista
 Virman astunnasta tiellä
 Kohden hellää, hiukuvaa; –
 Niittyä jos tarkastavi,
 Metsähän jos katsahtavi,
 Varjot tyhjät liikkuu siellä,
 Taasen karkoaa.

 Silmä vettyy; sydän sykkii,
 Suonet ankarasti tykkii,
 Huokaukset hiljanlaiset
 Huuliloilta luikahtaa.
 Vaan ken toivot hälle täyttää?
 Minkä peittää, minkä näyttää,
 Tuulenleyhkät virmanlaiset
 Yksin nähdä saa.

 Hiukset tuulosessa liehuu,
 Ruusut poskiloilla riehuu,
 Hartiaiset alastoinna
 Kastehessa tärisee.
 Taivas mustuu, – impi kammoo,
 Kuurot räiskää, myrsky ammoo;
 Julma! miksi suojatoinna
 Tyttö tuskailee?

 Joka hetki toivon ryöstää,
 Vilu, hehku päälle syöstää,
 Tunnon liekit kuuman tuopi,
 Yösen tuulet kuuman vie.
 Uuman vyö on auvennunna,
 Verhon suoja kadonnunna,
 Rinta aaltoloita luopi;
 Poika! missä sie?

 Vaan hän entää. – Riemu suuri!
 Niinkuin tähti kirkas juuri
 Puiston suojasta hän kulkee,
 Luokses tiensä taivuttaa. –
 Ja hän on jo määrän päässä,
 Avain kilkkaa immen käässä;
 Uudin ikkunaisen sulkee,
 lamppu sammahtaa.