Syysmietteitä
Koivun latvasta jo lehdet sataa,
 kolkko tuuli suven maita syö.
 Ajan kellon riemuäänet ehtyi:
 viime hetkiänsä nyt se lyö.

 Kaunis päivö, uuvuitko jo aivan,
 kun niin vitkaan nostat päätäs vaan!
 Suruisen luot katseen lastes puoleen...
 syksy raastaa heidän verhoaan.

 Niinkuin pelvon ajamina pilvet
 yli maan ja meren lentävät.
 Kurjet huikeasti huutaa, kun ne
 kohden kotiansa entävät.

 Kotihin! – Oi koti, kallis sana!
 Sydän kestä! Kohta sinunkin
 odotukses loppuu, kutsuu viimein
 sinutkin jo Isä kotihin.

Lydia Koidula