Suomen kielen vähästä arvosta
Suvaihtooko Suomen kansa,
 Salliiko Savon isännät,
 Että sanalla sanoisin
 Eli puolella puhuisin:
 Kuinka suotta Suomen kieli
 Kapaloss’ on kauvan ollut?
 Niinkuin tuo on nytkin vielä
 Aivan sitkeissä siteissä!
 Eikä taja tullakkana
 Siittä miestä milloinkana,
 Joka poikki ponnistasi
 Katkosi kapalo-vyönsä,
 Jaksasi jaloin kävellä
 Aika miesten askeleilla,
 Peästä vielä pöyvän peähän
 Isoimmille istuimille,
 Rinnalle rikasten kielten,
 Valtakielten kumppaniksi.
 Että vielä virkamiehet,
 Oikeuven omat jäsenet
 Suomen kieltä kirjottaisi;
 Että tuomiot tulisi,
 Esivallan valta-kirjat,
 Kansan kielellä omalla,
 Talonpojan tuttavalla.

 Suotta kyll’ on Suomen kieli
 Kauvan penkillä pysynyt,
 Lavihtalla lautamiesten,
 Eikä vielä ennättänyt
 Rotokollahan kohota.
 Kaik’ on kannet Suomalainen,
 Suomen suoroa puhetta;
 Vastaan Venska viskatahan,
 Pantaissa paperin peälle.

 Kyllähän kynä tekisi
 Samanlaisia sanoja,
 Kuin on puheessa puhuttu;
 Oppinut osaisi kansa
 Suomen suoria sanoja.
 Ruotsin kieli on ruvennut
 Aina alusta elämän
 Suomen suureksi isäksi.
 Aina sill’ on arvo suuri,
 Joll’ on ystävät yläiset,
 Sukulaiset suuret vielä!
 Sanotaanpa Saksan kielen
 Ruotsin omaisen olevan.
 Kuss’ on suku Suomen kielen?
 Vielä Virossa vähäisen
 Aivan arvossa samassa,
 Ett’ ej kouluissa kysytä,
 Akatemioissa anota!

*) Toim., joka on kohdannut aik. numerossa julkaistun runon alkuperäisen version, julkaisee tämän sekä osoittaakseen käännöksen aitouden että antaakseen kielitaitoisille tilaisuuden vertailla erityisiä yksityiskohtia. Kirjoittajan ortografiaan on tehty vain vähän muutoksia.

Lähde: Helsingfors Morgonblad 1.5.1835.

Paavo Korhonen
Runot
Helsingfors Morgonblad
1835