Koto
Oi, koto armas, suloinen,
 Ma sydämessä laulelen
 Niin usein ylistystäsi, –
 Miks’ en mä sitä sanoisi?

 Sä annoit mulle elämän,
 Mull’ olit suoja lapsuuden,
 Ens’ askeleeni johdatit,
 Mua siipeis alla varjelit.

 Kun äidin helmaan pakenin,
 Ol’ siellä turva parahin;
 Hän poisti surut haikeat
 Ja silmäin taasen loistivat.

 Ken oli isän vertainen,
 Niin ylevä, niin herttainen,
 Niin jalo, suora, vakava?
 En miestä moista tiennyt ma.

 Mun sisarein ja veljeni,
 He kyllä kanssain riiteli;
 Mut kiista, sopu olivat
 Meill’ aivan yhtä rakkahat.

 Vaan päivät ovat lapsuuden
 Jo multa menneet maillehen;
 Nyt myrsky usein raivoilee
 Ja kodon rauhaa häiritsee.

 Edestä kodon eläisin
 Ma mielelläni kauankin,
 Vaan isänmaa on kalliimpi,
 Sen eestä kuolla kelpaisi.

Minna Krohn
Runot