Viime kevät
»Sun viime kevääs», sanoit,
 ja kevään lahjaa anoit
 ja viime kukintaas.

 Mit’ anoit, kevät täytti..
 Se armon kättä käytti
 maan martaan yli taas.

 Puut verhos lehteen, kukkaan
 maan nurmet mesinukkaan
 se kuumin toukokuus.

 Ja suoniis tulet sytti
 ja rintaas sykähdytti
 sen kevään kaihoisuus.

 Sai päivät soittaa sulla,
 yöt aavistuksin tulla
 sai tupaas tulvien.

 Ja aatto sulle lauloi
 ja lemmen leikkiin pauloi
 sua tuuli keväinen,

 – Mit’ anoit, kevät antoi:
 sua aamun aatto kantoi,
 sua tuuti tuuli yön.

 Ja murhees kahle laukes
 sydämes urvut aukes
 kautt’ ihmeen, armotyön.

 Niin kuuli kevät lastaan.
 Vaan kevään ainoastaan
 laps suuri, anoit, sait.

 Mut eessä suven uksen
 täys tuskaa odotuksen
 saat vartoa sa vait’.

 Jok’ aamu tuntees herää,
 – ei tähkää tee, ei terää,
 se kasvaa vartta vain.

 Öin pitkin veres palaa
 – pois kevään lahjan salaa
 jo tarjoot vaikertain..

Runot