Talviaurinko
Aurinko paistaa lumiseen maailmaan
 ja tekee kaiken säteileväksi.

 Ikäänkuin myriaadeiksi sirpaleiksi särkyneenä
 se kimaltelee maasta ja metsistä,
 valkeilta niityiltä ja vuorilta
 tuo talven aurinko,
 joka on kuin valkoista timanttia
 kovan, jääkirkkaan taivaan alla.

 Maailma on kuin korkea Jumalan huone,
 jossa vallitsee kylmä, kirkas ajatus,
 eikä mitään huumausta,
 sellaisten Jumalan huone,
 joiden sydänkin on kuin valkoista timanttia,
 jotka ovat virheettömiä ja ankaria
 niinkuin se Jumalakin,
 joka ei maan kamaralle astu,
 vaan tuomitsee taivaitten takana.

 Katson arkana tämän temppelin ovelta
 aistimeni sairaina valkeudesta
 ja pakenen majani hämärään
 itkemään aurinkoa,
 kesän huumaavaa aurinkoa,
 ja lempeää Jumalaa,
 joka suutelee silmuja
 astellessaan kesäöinä
 moniväristen tuoksujen keskellä – –