Kosken partaalla (Mendelin)
Hän kosken partahall’ istui,
 Sen kuohuja katsellen,
 Ja seikat muinaiset muistui
 Nyt mielehen neitosen.
 Hän lapsuus-aikansa riemun
 Taas muisti nyt armaimman,
 Ja ensi lempensä liemun,
 Tuon hehkuvan, intoisan.

 Hän muisti, kuink’ ihamiellä
 Suv-’illoin hän leijaili
 Ja poimi kukkia siellä
 Ja Ahtia aatteli.
 Ja tyyn’ ol’ ilta ja hiljaa
 Vaan rastas se visersi,
 Ja vienoon heiluva vilja
 Ja kukat ne tuoksuili.

 Ja raitis laulunsa illoin
 Halk’ kuohuvan kosken soi,
 Ja tuuli tuoksuva silloin
 Se vastimen armaan toi.
 Tuon laulun nytkin hän muisti,
 Se soi hänen korvissaan,
 Ja tietämättänsä luisti
 Sen sanat jo sointumaan.

 Hän lauloi, sävelet riemuin
 Halk’ kuohuvan kosken soi,
 Ja ensi lempi se liemuin
 Taas tenhonsa mieleen loi.
 Hän vaiken’. – Toinen nyt hällen
 Ei vastannut lauleloon, –
 Ja poski hohtava jällen
 On vaalea, rusoton.