Kaupin linna
Kaupin linna.

Keskiaikainen joulutarina.

Tähdet, taivaan joulukynttilät,
tuikkivat. Valkovillainen jouluvaippa
peitti maan.

Hevoset olivat valjaissa, kaksi
lumivalkeaa hevosta. Ne korskuivat
reen edessä Kaupin linnan pihalla.
Korskuen kuopivat ne lumitannerta
kavioillaan. Karhuntaljat
olivat reessä levällään. Ne odottivat
linnanherraa ja hänen pientä poikaansa
peittoonsa.

Kauppi laittautui joulukirkkoon
linnassaan. Kaupin linna oli rakennettu
kivenkovuisista, tuhatvuotisista
hongista, ettei niihin ajanhammas
pystyisi. Linnassa oli kaksikymmentä
huonetta, ja viidessä
huoneessa oli lasiset ikkunat. Kansa
tiesi kertoa, ettei sellaisia läpinäkyviä
ikkunalautoja ollut muualla
kuin kuninkaan ja Kaupin linnassa.
Vielä tiedettiin, että Kaupin linnan
uunit olivat valkeat kuin sokeri.
Lusikat olivat hopeasta ja veitset
kullasta.

Paljon tiesi kansa tarinoida Kaupin
linnasta. Mutta harva pääsi sitä
katsomaan. Sillä suuri Saksan-Kauppi
kammoi ihmisiä, ja oli honkapuista
laitattanut kolmen sylen korkuisen
aidan linnansa ympärille.
Aidan yli näkyi vain kuparikatto ja
saksankuusten latvoja. Aidassa oli
honkapuinen portti, joka oli varustettu
kiemuraisin raudoin. Portilla
seisoi yötä päivää ankara vartia,
joka ei päästänyt ketään puutarhaan
eikä linnanpihaan.

Jo lähti Kauppi linnastaan pienen
poikansa kerällä. Viisi palvelijaa
seurasi heitä linnanpihalle palavat
soihdut kädessä. Viisi palvelijaa
peitteli Kaupin ja hänen poikansa
karhuntaljoihin. Valkoiset hevoset
korskuivat ja kuopivat tannerta
kavioillaan. Portin lukossa kalisi
avain ja rautaiset saranat narisivat.
Valkoiset hevoset lennähtivät juoksuun.
Portti oli seposelällään, ja
vahti kumarteli paljain päin. Huhhei,
huilahti reki lumiselle tielle,
ja valkoiset hevoset nelistivät korskuen.
Lumi kitisi ja narskui. Ja
tähdet tuikkivat, taivaan joulukynttilät.

Kaupin linnan herra, suuri Saksan-Kauppi,
ajoi joulukirkkoon pienen
poikansa keralla. Ja iloinen oli Kaupin
pieni poika lämpimissä karhuntaljoissaan,
kun lumi kitisi ja narskui,
pakkanen paukkui puissa ja tähdet
tuikkivat taivaalla.

Mutta tien varrelta alkoi näkyä
outo, punertava kajastus. Kaupin
pieni poika katseli sitä, ja leimahteleva
tulenloimo oli hänestä kaunis
pimeässä yössä.

— Mikä siellä palaa? kysyi Kaupin
pieni poika isältään.

— Seppä taitaa polttaa tupaansa,
vastasi Kauppi.

— Tupaansa! ihmetteli poika.
Eikö heillä ole joulukynttilöitä?

— Ei taida olla, naurahti Kauppi.

Valkoiset hevoset nelistivät, ja he
lähestyivät sepän mökkiä. Tupa oli
tosiaankin yltä päältä tulessa. Sepän
vaimo oli lämmittänyt tupaansa
myöhään illalla. Nukkuessa oli tupa
syttynyt, ja seppä oli hädin tuskin
päässyt paitasillaan hangelle vaimonsa
ja pienen poikansa kerällä.

Valkoisten hevosten juostessa
katseli Kaupin pieni poika sepän
mökin paloa. Kaunis oli hänestä
korkealle leimahteleva valkea, ja
kaunis oli punerva loimotus valkoisella
hangella. Hän katseli sitä ihastellen
ja riemuiten.

Mutta kun he saapuivat kohdalle,
näki hän sepän, hänen vaimonsa ja
poikansa paljain jaloin seisovan
valkoisessa lumessa. Kaupin poika
nauroi. Sillä Kaupin pojasta, joka
istui lämpimissä karhuntaljoissa,
näytti paljasjalkainen poika hyvin
hullunkuriselta valkoisella hangella.

— Isä, miksi he ovat paljain jaloin?
kysyi hän.

— Heiltä on palanut kaikki, eikä
heillä ole enää mitään, vastasi
Kauppi.

— Ei kenkiäkään!

— Ei, vastasi Kauppi. Ja hevoset
juoksivat edelleen.

Kaupin pieni poika tuumi sepän
perheen kohtaloa karhuntaljojen sisällä.
Hän ei enää nähnyt, että ensimäinen
kylän vaimo, joka riensi paikalle,
otti sepän pienen pojan syliinsä
ja kääri hänet suureen villahuiviinsa.
Hän ei nähnyt, että toinen
antoi huivinsa sepän vaimolle
ja kolmas lähti kiireimmiten viemään
heitä kotiinsa lämpimään.
Hän luuli, että he yhäkin seisoivat
hangessa paljain jaloin. Ja häntä
puistatti.

— Isä, emmehän me koskaan tule
niin köyhiksi, ettei meillä ole kenkiä?
kysyi hän peloissaan.

— Emme, vastasi Kauppi.

— Emmekä koskaan seiso paljain
jaloin hangessa? uteli poika.

— Kyllä sitä ennen saa taivas
verta hikoilla, kerskasi Kauppi.

Kaupin poika käänsi päätä ja katsoi
jälkeen. Yötaivas punersi etäällä
tulipalon loimosta.

— Katso, isä, taivas on verinen!
huudahti hän.

— Olkoon, vastasi Kauppi. Mutta
me emme tule köyhiksi, ennenkuin
—

He ajoivat juuri kosken sillalle,
ja koski kohisi heidän allansa.
Kauppi sieppasi sormestaan kultasormuksen,
jossa välkkyi kallis timantti.
Hän heitti sormuksen kosken
kuohuihin.

— Emme tule köyhiksi, ennenkuin
tämä sormus palaa kosken kuohuista
takaisin, vannoi hän.

Ja he ajoivat kirkkoon, jossa joulukynttilät
tuikkivat. He istuivat
kirkon kunniapenkillä, kuuntelivat
messua ja ajattelivat, miten rikkaat
ja mahtavat he olivat tämän köyhän
kansan keskellä. Siksi, että tuntisi
suuremmaksi ylvään onnensa, olikin
Saksan-Kauppi laittanut loistavan
linnansa tämän karun maan
metsiin.

Valkoisilla hevosillaan ajoivat he
takaisin linnaansa. Siellä oli äveriäs
jouluateria pöydässä. Mutta ulkomaisten
herkkujen ohella oli myös
suuri hauki, jonka linnan kalastaja
oli saanut kosken alta linnanherran
ja hänen poikansa ollessa kirkossa.

Kalaa tarjotessaan kertoi linnan
kokki herralleen merkillisen uutisen.
Haukea peratessaan oli hän tuntenut
jotakin kovaa sen suolissa. Hän
oli tutkinut lähemmin ja löytänyt
hauin vatsasta timanttisormuksen.

Kaupin käskystä nouti hän sen
heti nähtäväksi. Ja katso, se oli
sama sormus, jonka Kauppi oli ylpeästi
heittänyt koskeen!

— Isän sormus! huudahti poika.

Ja Kauppi itsekin istui niin ihmeissään,
ettei muistanut käydä
käsiksi ruokiin.

— Isä, tulemmeko me nyt niin
köyhiksi, ettei meillä ole kenkiä?
kysyi Kaupin pieni poika peloissaan.

— Älä hulluttele! ärähti Kauppi.

Mutta timanttisormus, jonka hän
pani takaisin sormeensa, poltti häntä
kuin tuli. Koko joulupäivän hän
käveli kuin tulisilla hiilillä linnansa
kahdessakymmenessä huoneessa.

Seuraavana yönä ei hän voinut
nukkua, vaan heittelehti levotonna
vuoteellaan. Vihdoin hän nousi ja
otti kaiken kullan kaapistaan. Hän
keräsi kaikki kalleutensa suureen
kuparikattilaan ja heitti siihen
timanttisormuksen sormestaan.
Hän sytytti soihdun, lähti hartiavoimin
kantamaan kultakattilaansa
ja hiipi kuin varas puutarhansa etäisimpään
nurkkaan. Hän lapioi lumen
pois, survoi rautakangella rikki
routaisen maan ja kaivoi kuopan.
Siihen kätki hän aarteensa ja peitti
kuopan mullalla ja lumella.

Nyt vasta hän oli levollinen. Hän
palasi hiljaa huoneeseensa, lukitsi
ovensa ja nukkui sikeästi.

Mutta soihdun oli hän unhottanut
palamaan linnan eteiseen.

Aamuyöstä heräsivät linnan kymmenet
palvelijat suureen hätään ja
hälinään. Koko linna oli tulessa, ja
hädin tuskin ehti väki pelastua ikkunoista
paljailla paitasillaan. Linnan
herra heräsi kovaan kolkutukseen
ja näki tulipalon loimon. Silloin
hän sai halvauksen, ei päässyt
vuoteestaan, vaan paloi linnaansa.
Eikä kukaan tiennyt, mihin hän oli
kalleutensa kätkenyt.

Kaupin pieni poika pelastettiin.
Hänet pelastettiin paitasillaan ja
paljain jaloin. Mutta sitten palvelijat
juoksivat kylään, ja hän
jäi linnanpihalle seisomaan. Paljain
jaloin seisoi hän lumisella talvitanterella.

Valkea loimotteli tervashonkaisesta
Kaupin linnasta kymmenin
kerroin korkeammalle kuin sepän
pienestä tuvasta. Mutta ei se Kaupin
pientä poikaa ihastuttanut. Hän
itki ja vaikeroi. Sillä hänen pieniä
jalkojansa paleli.

Vihdoin riensi väkeä kylästä
apuun. Ensimäisenä joutui seppä ja
hänen vaimonsa, sillä heidän oma
hätänsä oli heidät opettanut ymmärtämään
toistenkin hätää. Sepän
vaimo sieppasi siunaillen Kaupin
pienen pojan syliinsä, kietoi hänen
palelevat jalkansa siihen suureen
villahuiviin, jonka naapurin
vaimo oli hänelle antanut, ja alkoi
häntä kantaa retuuttaa kylää kohden,
lämpimän pirtin suojaan.

Kaupin pieni poika tunsi, että sepän
vaimon oli vaikea häntä kantaa
käsivarsillaan. Helpotukseksi hän
kietoi pienet kätensä sepän vaimon
kaulaan.

Lähde: 

Lauri Soini
Pääskynen
1917
Sadut