Pääsiäisjuhlan säätämisestä
Läsn’ oli juhla Juutalaisten,
 Kuulu päivä pääsiäinen:
 Käsky korkian Jumalan,
 Kauvan aikaa jo alettu,
 Säätty maalla muukalaisten
 Edessä Egyptin herran,
 Joka vaivais vaikiasti
 Jalon joukkoa Jumalan
 Orjuudella ankaralla;
 Päivät tiiliä tekevät,
 Yöllä korsia kokosit,
 Ha’it varpuja varahin,
 Hiljaan hietoa vetivät.
 Viimein johdatti Jumala,
 Poies vaivasta vapahti,
 Otti orjahuonehesta
 Käsivarrella kovalla,
 Lähdetti meren läpitse;
 Antoi voiman Aaronille,
 Monet merkit Moosekselle,
 Muille muistoksi pahoille,
 Kuink’ on raskas Herran ruoska.

 Hätä häälyypi käsissä,
 Herran kourissa kuningas
 Päästi kansan kiiruhusti,
 Poies käskeepi paeta.
 Kansa kaaressa meneepi,
 Veden rantahan radissa,
 Puolehen Meren Punaisen
 Jalon neuvosta Jumalan.
 Kurja kuuleepi kuningas
 Meren estävän menosta;
 Kohta kulkeepi perässä,
 Näitä viskoen vihassa:
»Joko nyt joukko päästetähän,
 Orjat onneksi pakenit?
 Kukas muureja kutoopi,
 Kuka vallit valmistaapi?»
 Kohtapa joutuvat kokohon
 Miehet miekasta parahat:
»Jällen tuokamme takaisin,
 Orjat työhön ottakamme!»

 Jopa joutuupi lähemmä,
 Herran laumoa likeni,
 Kansa parkuupi pakossa;
 Mooses huokais hartahasti:
»Ei vara edespäin mennä,
 Sia siirtyä sivulle;
 Vesi väljä on edessä,
 Kalliotkin kahden puolen,
 Jäljessä vihaaja julma;
 Miekka välkkyypi verinen,
 Henki huokuupi hevoisten».
 Kohta kuuluupi humina,
 Puhui pilvestä Jumala:
»Mitä Mooses huokaelet,
 Valitat niin vaikeasti?
 Saata sauvasi vetelien,
 Keppis aaltohon aseta!»
 Saatti sauvansa vetehen,
 Aaltohon kepin asetti:
 Vesi vieryypi mäeksi,
 Kallioksi kahden puolen,
 Aalto pilvihin yleni,
 Jätti pohjan paljahaksi.
 Mooses mielellä hyvällä,
 Aivan Aaroni ilossa,
 Kansa kaikki riemuissansa
 Menevät meren läpitse,
 Kuivin jalvoin kulkenevat.
 Kurja mieleltä kuningas
 Läpi aaltojen ajaapi
 Jalon joukkoa Jumalan,
 Meneepi meren sisälle.
 Vesi kaatui kahden puolen
 Aivan yhtehen äkistä, –
 Kuten seinät korkeammat,
 Muljahtavat linnan muurit, –
 Peittääpi pahojen parven.

 Vaan sinä samana yönä,
 Koska kansa ulvos kulki,
 Juhla säätty on Jumalan,
 Pääsiäinen päälle pantu:
 Yksivuotisen karitsan
 Käski kansansa Jumala
 Tapettaa joka talossa,
 Ukset viskoa verellä,
 Pisoitella pihtipielet,
 Oven päällisen punata:
 Merkki Herran huonehissa,
 Ett’ei surma sais sisälle,
 Jolla löi Egyptin maata;
 Antoi murhaajan mureta
 Esikoiset kaikki tyynni,
 Aina asti kuninkahasta,
 Ett’ asti elä’imihin.
 Huuto kuului huike’impi
 Kansan kauhean seassa,
 Vaan ei joukossa Jumalan
 Pääse murhaaja majahan:
 Ukset viskottu verellä,
 Punaisella pihtipuolet,
 Ruusunkarvalla karitsan.

 Muistoksi tämän imehen
 Juhla säätty Juutalaisten,
 Joka vuonna uudistettu:
 Syödä kansassa karitsa,
 Pääsiäisnä puhdas lammas.

Mattias Salamnius
Runot