Laulun huomen, yli Suomen
Mitä mä kylältä kuulen,
 Kuka kaukoo kaupungeista?
 Turhatko hyminät tuulen,
 Vainko totta, toen eistä,
 Ett’ on uusi Laulun huomen
 Tulemassa yli Suomen.

 Sata vuott’ on saanut olla
 Laulantokin laimin lyöty.
 Kantele on raaniolla
 Läsiältä läpi syöty,
 Torakaisilla tupana,
 Heittiönä ja hupana.

 Viisaimmat virren teon
 Sanoit jonkin joutavaksi,
 Joka mielen, töistä keon,
 Viepi tyhjän noutavaksi.
 Siitä muka köyhät ajat,
 Nälkä vuodet, kurjat majat.

 Eiköhän enämmin lienyt
 Siihen viinakin, viassa?
 Jok’ on monen mielen vienyt,
 Ett’ ei siinä nyt siassa
 Ole neuvoihin neroa,
 Eikä töistänsä veroa?

 Tahi eikö tapa ynnä
 Säätyä kuin ylimäistä,
 Jok’ ei meillä maata kynnä
 Seuraavat alaiset väistä?
 Isännätkin, ilman työtä
 Tahtoisit talossa syödä!

 Paljon sull’ ois työtä, huolta,
 Jos oot herraksi halussa!
 Tahi tahdot vaimo-puolta
 Nähdä kalliissa kalussa!
 Rommit tuoda, tuli-juomat,
 Kahvet ja kanaljan luomat!

 Eipäs niitä ollut muinon
 Vahvemmassakan varassa.
 Vanha faari partasuinen
 Kävi säätynsä sarassa;
 Eikä poikakaan pelannut,
 Juonut, herroiksi elännyt,

 Miss’ oli pitoja pietty,
 Häitä lapsille laettu,
 Niihen laulaja, se tietty
 Ensimäiseksi haettu,
 Heti-kohta virren miitti,
 Jota kaikki kansa kiitti.

 Koska hän korotti äänen,
 Korvansa kohotit kaikki:
 ”Kuulematta jos ma jäänen!”
 Pelkäisi nyt Martti, Maikki,
 Eskot, Liisat, liki sata
 Lähestyvät laulajata.

 Hänpä miesten mielet taisi
 Saada taatuille tavoille.
 Sais se vielä nytkin, saisi
 Suodun Suomelle, Savoille:
 Autuaaksi ajan uuden,
 Kautta uuden uutteruuden!

–o– [Abraham Poppius]

Lähde: Maamiehen Ystävä 13.12.1845.

Abraham Poppius
Runot
Maamiehen Ystävä
1845