Ylösnousemus (Sarkia)
Ilon aurinko, päästä
 surun vankeudesta
 minut ilmojen kirkkauteen,
 ylös rumuudesta,
 epätoivon jäästä
 minut sulata kauneuteen!

 Lyö, salama,
 tuli, laukea!
 Surun vuori
 kova, aukea!
 Riku, raukea,
 kiven puristava kuori,
 syvän epätoivoni valama,
 ja vapauta sydämeni nuori!

 Liikahda, paasi
 sydämeni kylmän haudan,
 ennenkuin se allesi nääntyy,
 kuuma sydän elämältä kuolee.
 Liikahda, paasi
 sydämeni pimeän haudan,
 nyrkkini vertyvät saranaasi,
 särmään salparaudan,
 ikäväni lieska sua nuolee.

 Jumalani, salparauta vääntyy,
 saranoillaan raskas ovi kääntyy.

 * * *

 Maan päällä kuljen.
 Lämpöä – tuoksua –
 valoa –
 kukkien tulta!
 Minä siis elän, minut on päästänyt multa.
 Valossa kuljen, on ylösnousemushuomen.
 Soittakaa, purot, ylösnousemusta!
 Laulakaa, linnut, haudan voittanutta!
 Viekää sanoma vuorten yli!
 Ihminen on noussut ylös.
 Ihmisen poika on noussut ylös.
 Saaliinsa antoi mullan syli.
 Minä siis elän, minut on päästänyt multa.
 Kukkikaa, ruusut, punaista tulta!

 Olen ylösnoussut.
 Yrttitarhan liljat
 kasteessa ihanassa kiiluu.
 Rinteillä vihertävät viljat.
 Idän puolla päivännousu hiiluu.
 Minun sieluni ylösnousi,
 minun voimani on kuin jännitetty jousi,
 alla taivaan korkean holvin
 käyn uusin jaloin, riemusta vapisevin polvin
 Olen ylösnoussut.

 Sadat linnunsuut ylösnousemushymniä soittaa,
 huminoivat vihreät puut, ovat kasteessa kummut.
 Meren yllä on koi, se mun sieluni haltioittaa,
 sarastuksen riemua soi meren kalliorummut.

 Tule, kimmahda ees, pyhä kirkkaus taivaan kumun!
 Hukun, nurmikko, vihreytees, sulan solinaan ojan.
 Näen ilman ja maan, voin kuulla ma tuulien humun
 Tomu luonut on kahleistaan minut, ihmisen pojan.