Simon Caroli Cangasalensis
Simon Caroli Cangasalensis.

.

un Turun akatemia vuonna 1640 avattiin, oli ensimäisten
oppilaitten joukossa muuan . Suvun alkuperäinen
nimi oli ollut Nurkka ja oli Simonin isoisä
sama Simo Nurkka, Ison-Kyrön kirkkoherra, joka
nuijasodan aikana otti innokkaasti osaa talonpoikien
taisteluun, siinä määrin, että Klaus Fleming rangaistakseen häntä
käski polttamaan hänen talonsa, jolloin kirkkoherra niin köyhtyi,
että hän sai käydä kerjäämässä elatustaan. Hänen kolmesta pojastaan
oli Carolus nuorin, tuli ylioppilaaksi Upsalassa ja muutti
vanhan Nurkka nimen Nurcherukseksi. Hän pääsi Pohjan kirkkoherraksi
ja kuoli tässä toimessa 1626. Hänen poikansa oli
Simon.

Tullessaan akatemiaan muutti Simon Caroli aikakauden
yleistä tapaa noudattaen sukunimensä .
Otaksuttavaa on, ettei hän ikänsä puolesta ollut aivan nuori,
vaan oli jo yli kahdenkymmenen. Lahjakas hän oli, siitä on todistuksena
se, että hänellä oli n. s. kuninkaallinen stipendi. Ja
että hän monessa suhteessa toimi aivan oman päänsä mukaan,
sitä osoittaa hänen menettelynsä professori Simon Kexlerusta
kohtaan maaliskuun lopulla 1642. Kun inspehtorit kutsuivat
kokoon stipendiaatteja, niin ei Anglenius näitä kutsuja noudattanut,
vaan oli usein poissa. Ja kun hän sai valmiiksi stipendiaattikirjoituksensa
maaliskuun lopulla 1642, ei hän vienytkään,
niinkuin säännöt määräsivät, tätä kirjoitustaan matematiikan
professorille Simon Kexlerukselle, joka samalla oli stipendiaattien
inspehtori, vaan antoi sen suorastaan rehtorille Mikael Vexioniukselle
tarkastettavaksi. Mikä oli syynä tähän yleisen säännön
rikkomiseen, personallinen vastenmielisyyskö, epäilykset
siitä, oliko Kexlerus kykenevä arvostelemaan hänen kirjoitustaan?
Sitä ei voi tietää. Kun Kexlerus tämän sai kuulla, niin ei
hän suinkaan tyynesti sallinut sen tapahtuvan, vaan erään luennon
jälkeen toisten ylioppilaitten kuullen lausui Angleniukselle
niin ankaria sanoja, että tämä valitti siitä rehtorille ja konsistorille.
Konsistori piti tätä asiaa periaatteellisena kysymyksenä
ja sen mukaan teki päätöksensä, jonka mukaan ei professorin
sopinut millään tavoin ruveta mieskohtaisesti kostamaan ylioppilaalle,
joka häntä oli loukannut, vaan oli asia ilmoitettava
rehtorille yksityisesti, ja ellei siitä ollut apua, vedottava konsistoriin,
joka tutkisi asian ja rankaisisi syyllistä. Mitä Kexleruksen
ja Angleniuksen väliseen riitaan tulee, määrättiin, että
professorin tuli kutsua ylioppilas luokseen ja sopia asia hänen
kanssaan. Että professori tunsi tämän päätöksen nöyryyttäväksi,
sitä todistaa hänen menettelynsä vuonna 1644, jolloin hän
oli tullut rehtoriksi. Hän sai aikaan sen, että konsistorin notari
pyyhki pöytäkirjasta kaikki tätä asiaa koskevat yksityiset
seikat ja jätti ainoastaan sen, mikä yleensä koski professorien
suhdetta ylioppilaisiin riitaisuuksien syntyessä.

Heinäkuussa 1642 tuli Knut Lilljehöök Turun läänin maaherraksi,
oltuaan sitä ennen kolme kuukautta samanlaisessa toimessa
Uudellamaalla, ja Anglenius pääsi hänen perheeseensä
kotiopettajaksi. Tämä seikka vaikutti määräävästi nuoren miehen
elämään, sillä maaherrasta hän sai suosijan, joka tästä lähin
oli valmis hänen puolestaan toimimaan monessa asiassa. Ja että
maaherran vaikutusvalta ei ollut vähäinen, sen huomaa jo hänen
sukulaissuhteistaankin. Hänen isänsä oli ollut valtakunnanneuvos
ja kamarineuvos Nils Lilljehöök ja puolisonaan oli hänellä
valtakunnanneuvoksen ja valtakunnanrahastonhoitajan Seved
Ribbingin tytär Elisabeth, jolla ennen avioliittoon menoaan oli
avioton tytär Södermanlannin herttuan Karl Filipin kanssa, mikä
tytär Elisabeth oli naimisissa Aksel Turenpoika Natt och Dagin
kanssa.

Tulevaisuus näytti siis Angleniukselle hyvin lupaavalta, kun
hän marraskuussa sekaantuikin juttuun, josta koitui ikäviä seurauksia.
Tämän kuun alussa nimittäin syytti muuan turkulainen
porvari Martti Hoorn Angleniusta siitä, että tämä yhdessä
Loimijoen kirkkoherran pojan Jacobus Johannis Valleniuksen
kanssa oli kirjoittanut hänen vaimolleen sopimattomia ja rivoja
kirjeitä. Ukko oli sattunut kaivelemaan vaimonsa Marketan
komppeita ja sieltä löytänyt nämät paperit. Heti kun asia tuli
konsistorin tietoon, otettiin Angleniukselta pois hänen stipendinsä.
Muutama päivä ilmiannon jälkeen oli asia konsistorin
käsiteltävänä. Hoorn oli tuonut kirjeet sinne luettaviksi ja kysyi
konsistori ylioppilailta, »mitä heillä oli vastattavaa tällaiseen
hullutukseen». Molemmat miehet nöyrästi tunnustivat kirjoittaneensa
kirjeet ja tehneensä sen paljaasta ajattelemattomuudesta
sekä pyysivät anteeksi tekoaan, vakuuttaen, etteivät he Hoornin
vaimolle olleet tehneet mitään kunniaa loukkaavaa.

Konsistori otti asian tutkittavakseen ja ylioppilaat pantiin
yliopiston vankilaan. Kuusi päivää myöhemmin oli asia uudelleen
esillä ja silloin tutkittiin sitä lähemmin. Simon antoi seuraavan
selityksen:

— Minä olen tässä menetellyt hyvin ajattelemattomasti ja
äkkipäissäni olen antanut kynän juosta. Ja tämä tapahtui sillä
tavoin, että muutama viikko ennen, kun tähän hulluuteen jouduin,
jätti tämä Jacobus, joka on sukulaiseni, matkustaessaan vanhempiensa
luo, avaimen siihen huoneeseen, joka hänellä on Frouvalan
Niilon luona, jonka talon väen kanssa Hoornin Marketta
on tuttu ja joka päivä käy heidän luonaan. Kun minä kerran
menin Jacobuksen kammariin, niin tulivat isäntä, emäntä ja
vaimo Marketta, Martti Hoornin puoliso, sinue minun luokseni.
Pöydällä oli rakkaudenlaulu, jonka vaimo Marketta luki ja sen
tehtyään sanoi: Se on osannut hyvin panna kokoon, joka on tämän
laulun tehnyt. Samalla soimasi hän minua, etten minä muka
osaisi samalla tavoin laatia ja koota kuin toinenkin. Sen vuoksi
ja jotta hän näkisi, että minäkin osaan kirjoittaa, lähetin hänelle
tuon kirjeen, enkä ajatellut, että se koskaan näin laajoihin juttuihin
johdattaisi, sillä en tarkoittanut mitään, etsin ainoastaan
turhaa kunniaa.

Kun Simon vielä oli vakuuttanut, ettei hän Marketan kanssa
ollut sen jälkeen puhellut muuta kuin kaksi kertaa ja nekin molemmat
todistajien läsnäollessa, eikä siis mitään pahaa hänelle
saattanut aikaan, pyysi hän konsistoria antamaan hänelle suosiollisesti
tämän odottamattoman hulluuden anteeksi.

Jacobus vuorostaan selitti, että Martti Hoorn oli Frouvalan
Niilon talossa tullut tutuksi hänen kanssaan ja kutsunut
hänet luokseen. Kun hän huomasi, että Marketta oli iloinen ja
vilkas puheissaan ja tavoissaan, niin hän nuoruuden ajattelemattomuudessa
tuli kirjoittaneeksi kirjeen, vaikkei hänellä ollut
mitään pahempaa tekemistä hänen kanssaan.

Asia otettiin kovin juhlalliselta kannalta. Rehtori kehoitti
professoreita äänestämään ja päättämään aivan kuin korkeimman
jumalan edessä ja voidakseen vastata jokaiselle kunnialliselle
miehelle. Martti Hoornia kehoitettiin miettimään asiaa
lähemmin konsistorin seuraavaan istuntoon, »ottaen jumalan
avukseen ja kysyen neuvoa luotettavimmilta ystäviltään, miten
hänen tässä asiassa oli meneteltävä». Ylioppilaat päästettiin takuuta
vastaan vapaiksi.

Aikakausi oli kaikissa siveellisissä kysymyksissä teoriassa
hyvin ankara ja niinpä kahdeksan päivää myöhemmin 9. 11.
1642 asiasta tehtiin päätös, jonka mukaan molemmat ylioppilaat
häpeällisten kirjoitustensa vuoksi relegerattiin yliopistosta
kolmeksi vuodeksi ja oli heidän sinä päivänä, jona rehtori ilmoittaa,
poistuttava kaupungista ennen auringon laskua.

Seuraavan vuoden helmikuuhun asti Angleniuksesta ei
kuulu mitään, mutta silloin hän lähettää konsistorille kirjeen,
jossa hän pyytää päästä takaisin, jotta ei aivan kokonaan joutuisi
luvuissaan hunningolle. Kun poika oli teräväpäinen ja
luvuissaan ahkera, päätti konsistori sopivan hetken tullessa auttaa
hänet jälleen oikeuksiinsa kuitenkaan hänelle tästä vielä
mitään ilmoittamatta.

Kun ei mitään vastausta kuulunut, ryhtyi Anglenius ponteviin
toimenpiteisiin turvautuen suojelijaansa maaherraan. Ja
että hän ei näissä puuhissansa epäonnistunut, sitä osoittaa se,
että huhtikuun lopulla prokansleri, piispa Rothovius ilmoitti
maaherran puolesta käyneen hänen luonaan alimaaherran Jöns
Rosenschmidtin yhdessä varusmestari Balthazar Värlen kanssa
pyytämässä, että Anglenius jälleen pääsisi akatemian armoihin.
Omasta puolestaan prokansleri äänesti, että molemmat syylliset
armahdettaisiin, ja olivat professoritkin mukautuvaisia. Kun
eivät kaikki professorit olleet läsnä, tehtiin lopullinen päätös
vasta seuraavassa kokouksessa toukokuun toisena päivänä.

Päätöksessä sanottiin, että koska »Simon Caroli oli hyvistä
vanhemmista, oli aina ollut ahkera luvuissaan ja hänellä oli halua
ja tahtoa lisää jatkaa opintojaan, ja jotta hän ei joutuisi
epätoivoon ja sen kautta vanhemmilleen, suvulleen ja omaisilleen
suureksi odottamattomaksi suruksi ja murheeksi sekä itselleen
parantumattomaksi vahingoksi, sallitaan hänen jälleen tulla akatemiaan,
varsinkin kun hän relegerauksen jälkeen on moitteettomasti
käyttäytynyt».

Ja kun yliopiston notarin samana iltana piti mennä kutsumaan
maaherraa yliopiston pitoihin, sai hän toimekseen ilmoittaa
tästä asiasta maaherralle. Mitä Angleniuksen rikostoveriin
Valleniukseen tulee, sai hän luvan palata akatemiaan vasta lokakuulla.

Anglenius oli siis päässyt jälleen entiseen asemaansa ja armon
aurinko paistoi hänen ylitseen. Syyskuussa 1644 matkusti
depositori pois kaupungista ja Anglenius pyrki tähän toimeen,
josta oli tulojakin, nimittäin 16 äyriä »valkoista rahaa», sama
määrä, mikä tuli rehtorin ja dekanuksen osaksi uuden ylioppilaan
pyrkiessä akatemiaan. Konsistori piti Angleniusta tähän
toimeen hyvin sopivana ja hän sai viran.

Seuraavana vuonna syyskuussa tuli yliopiston notarin
virka avoimeksi, sillä sen varsinainen hoitaja Johannes Frisius
oli Riiassa eikä voinut sieltä saapua. Kolme ylioppilasta haki
silloin tointa ja antoi konsistori kaikki äänensä Mikael Jacobi
Jurveliukselle. Anglenius sivuutettiin sen vuoksi, että hänellä
jo oli toinen toimi ja oli hän sitäpaitsi käyttänyt luvattomia keinoja
viran saamiseen. Hän oli nimittäin hankkinut itselleen suosituksen
Pietari Brahelta piispalle ja konsistorille.

Depositoriasemansa kautta joutui Anglenius paljon tekemisiin
ylioppilaitten kanssa, sillä kuuluihan hyviin tapoihin, että
tälle erikoiselle virkailijalle tarjottiin juotavaa, kun hän vain
sattui olemaan saapuvilla, puhumattakaan niistä suurista pidoista,
joita pidettiin sekä deposition että absolution yhteydessä.

Huhtikuussa 1646 oli Anglenius läsnä eräässä tappelussa,
joka ansaitsee tulla kerrotuksi, se kun on kuvaava tämän ajan
ylioppilaitten tavoille. Linnan ryytimaassa oli Jokkim Jönsillä
jonkimmoinen kapakka, jossa tarjoiltiin olutta ja jossa ylioppilaat
istuivat pelaamassa korttia. Tänne sattui tulemaan kaksi
pohjalaista ylioppilasta Simon Danielis, Angleniuksen serkku,
ja Andreas Jacobi. Jokkim toi heille kummallekin tuopin olutta,
vaikka he eivät sitä olleet tilanneetkaan, ja miehet alkoivat pelata
korttia erään uuskaupunkilaisen Jacobus Josephin kanssa.
Tämä menetti pelissä seitsemän haarikkaa olutta, ja kun hänellä
ei ollut rahaa, millä velkansa olisi suorittanut, antoi hän kapakoitsijan
vaimolle hansikkaansa pantiksi. Akka oli tähän tyytyväinen,
mutta samassa tuli Jokkim, heitti hansikkaat maahan
ja tarttui Simonin takkiin vaatien sitä pantiksi tai riksiä. Anglenius
tuli jo väliin ja tarjosi Jokkimille riksiä, mutta kapakoitsija
ei huolinutkaan siitä, vaan vaati, että Simon itse suorittaisi
velkansa. Hän tarttui pohjalaisen ylioppilaan takkiin, haukkui
häntä ja kiskoi takkia itselleen. Pohjalainen kiukustui ja paiskasi
Jokkimin alleen. Andreas piti tappelua tarpeettomana ja
tuli erottamaan, jolloin Jokkim tarttui hänen tukkaansa. Kun
Simon oli päässyt irti kapakoitsijasta, arveli hän viisaimmaksi
kadota ja oli jo menossa, kun tappelu sai sellaisen käänteen,
että hänen täytyi jäädä sitä katsomaan ja ottamaan siihen osaa.
Jokkimin vaimo oli menossa kellariin hakemaan olutta ja nähdessään
miehensä pinteessä iski hän kädessään olevalla tinatuopilla
Andreasta niskaan. Andreas hellitti otteensa, kapakoitsija pääsi
jalkeilleen, sai vaimoltaan tuopin käteensä ja iski sillä Andreasta
otsaan, jolloin syntyi verihaava. Ryytimaassa olevien ylioppilaitten
joukossa oh Axelius Orraeus, joka piti sopimattomana
kapakoitsijan menettelyä, hyökkäsi häneen ja väänsi tuopin
hänen kädestään. Mutta Jokkim ei näin vähällä aikonut jättää
ylioppilaita rauhaan, hän meni halkopinon luo, sieppasi sieltä
halon ja se pystyssä ryntäsi Andreasta kohden. Nyt riensi Simon,
jonka tähden koko kahakka oli alkunsa saanut, avuksi ja väänsi
halon Jokkimin kädestä. Kapakoitsijan vaimo oli nähnyt miehensä
joutuvan alakynteen ja otti hänkin vuorostaan halon pinosta
sekä hyökkäsi sillä ahdistamaan Simonia, jolloin tämä väänsi
sen häneltä. Ämmä kaatui ja Simon potkaisi häntä vielä lonkkaan.
Nyt katsoivat ylioppilaat viisaimmaksi lähteä livistämään,
sillä Jokkim oli tarttunut varmempaan aseeseen, kirveeseen,
ja se pystyssä juoksi heitä kohden. — Asia tuli konsistorin
eteen, jolloin kapakoitsijan vaimo, annettuaan kahden akan
tutkia lonkkansa, joissa oli mustelmia, syytti Simon Danielista
pahoinpitelystä ja tuomitsikin konsistori hänet maksamaan kaksikymmentä
markkaa sakkoa.

Samana vuonna 1646 kesäkuussa meni Anglenius kahdeksantoista
muun ylioppilaan kanssa Aningaisten puolelle Simoilan
taloon ryyppäämään absolutiota, johon heidät oli kutsunut
neljä nuorta ylioppilasta. Yliopisto oli näitä juominkeja koettanut
kaikenlaisilla ankarilla määräyksillä estää, mutta ne olivat
jo niin piintyneet, ettei niistä vähällä päästy, ja mitä ei saatu
tehdä julkisesti, se tehtiin salassa. Muuan vanha eukko meni
rehtorille kertomaan näistä pidoista ja koko ylioppilasjoukko
kutsuttiin konsistorin eteen, jolloin heille määrättiin sakkoa puoli
riksiä jokaiselle, oli syyllinen isäntä tai vieras. Mutta maksun
suorittaminen oli pojille katkera pala ja koettivat he selittää näitä
juominkeja muiksi kuin absolutio-pidoiksi. Kaksi viikkoa myöhemmin
he olivat jälleen konsistorin edessä ja väittivät juominkien
johtuneen siitä, että pari tuttavaa oli kuumana päivänä kutsunut
heidät virkistämään itseään oluella. Kun he eivät olleet pitäneet
mitään absolutioon kuuluvia menoja, pyysivät he, »ettei
konsistori ajattelisi heistä mitään pahaa irtonaisten ja ilkeitten
ihmisten kertomusten perustuksella». Juttu pitkittyi ja vasta
seuraavana vuonna annettiin pojille tämä juttu anteeksi, sillä
isännät selittivät tehneensä tämän kaiken ainoastaan sen vuoksi,
että he nöyryyttäisivät itseään oman osakunnan jäsenten edessä
tehdäkseen nämät itselleen suopeiksi. Yliopiston kursori Abraham,
suuri juopporatti ja ainainen räyhääjä, oli todistamassa,
ettei siellä oltu pidetty mitään sarviaismenoja, hän oli vain nähnyt
pöydällä yhtä monta haarikkaa ja piippua kuin oli osanottajaakin.

Toukokuun toisena päivänä 1647 tuli Anglenius maisteriksi.
Asemansa kautta maaherran perheessä näyttää hän joutuneen
tekemisiin sen ajan huomatuimpien perheitten kanssa,
sitä todistaa hänen toimensa eräissä suurissa häissä elokuun
alussa 1647. Turun hovioikeuden presidentti Hieronymus von
Birkholtz naitti silloin tyttärensä Hämeenlinnan rykmentissä
palvelevalle kapteenille Johan Gjöösille. Vihkiäiset tapahtuivat
tuomiokirkossa ja urkujentekijä Anders Bruse soitti niissä. Hänelle
tulevasta palkkiosta, kahdesta riksistä, meni Anglenius
takuuseen. Mutta Gjöös läksikin matkaansa eikä maksanut tätä
summaa. Bruse ahdisti silloin Angleniusta, joka vuorostaan
useaan kertaan ahdisti kapteenia. Kaikki oli turhaa, rahoja ei
saatu. Ei auttanut mikään muu kuin että Anglenius pyysi Brusea
häntä auttamaan, ja kun kerran Gjöös oli tullut kaupunkiin,
meni hän yhdessä Brusen palvelijan kanssa sotaherraa velkomaan,
mutta eivätpä rahat tälläkään kertaa hellinneet. Kapteeni
väitti suorittaneensa maksun Brusen veljelle. Urkuri väitti,
ettei hän sellaista valtuutta ollut veljelleen antanut eikä mitään
kuittia ollut olemassa. Konsistori päätti silloin, että Angleniuksen
oli rahamäärä suoritettava. Summa oli suuri, hänellä ei
ollut rahoja ja maksun suorittaminen yhä viipyi, jolloin konsistorin
viimein täytyi antaa ankarat määräykset depositorille.

Anglenius oli jo ollut siksi kauan yliopistossa, että hän arveli
ajan tulleen päästä paremmille päiville. Hän pyysi saman
vuoden marraskuussa teologista stipendiä matkustaakseen Saksaan.
Konsistori lupasi häntä suosittaa teologiselle osastolle.
Mutta mitään stipendiä ei kuulunutkaan, ja sai Anglenius saman
vuoden joulukuussa aikaan sen, että konsistori lupasi kirjoittaa
drotsille Pietari Brahelle Ruotsiin, jotta tämä koettaisi hankkia
nuorelle miehelle kuninkaallisen stipendin.

Samassa joulukuussa joutui Anglenius konsistorin eteen
muutamista lauseistaan, jotka hän oli päästänyt suustaan depositiossa.
Kaupungissa oli varakas mies Lassi Porvari, joka kuului
kaupungin raatiin. Depositiossa, joka tapahtui professori
Martti Stodiuksen luona, sanoi Anglenius eräälle uudelle ylioppilaalle:
»Minä maalaan sinulle sellaisen parran, kuin on Lassi
Porvarilla.» Tämä kävi raatimiehen kunnialle ja veti hän Angleniuksen
konsistorin eteen. Anglenius väitti kivenkovaan, ettei
hän ollut mitään sellaista lausunut ja otti todistajakseen professori
Martti Stodiuksen, jonka asunnossa menot olivat suoritetut.
Tämäpä myönsi kuulleensa mainitut sanat ja Anglenius
siis havaittiin syylliseksi.

Odotettua stipendiä ei vain kuulunut. Anglenius pyysi
silloin, että konsistori kääntyisi tässä asiassa suoraan kuninkaan
puoleen. Mutta eipä konsistori katsonut sitä sopivaksi,
vaan arveli, ettei majesteettia sopinut sellaisilla asioilla vaivata,
sillä hänellä oli muutakin ajateltavaa. Samalla huomautettiin,
että Anglenius voi Lilljehöökin välityksellä kääntyä valtioamiralin
puoleen. Ulkomaille aikoessaan oli Anglenius pyytänyt
saada itse valita sijaisen depositorin toimeen, mutta siihen ei
konsistori suostunut, vaan määräsi, että sekä Anglenius että
konsistori yhdessä toimittavat tämän vaalin.

Angleniuksen Saksan matkasta ei tullut mitään, sillä hän
ei saanut kuninkaallista stipendiä, mutta etteivät hänen moninaiset
pyrkimyksensä olleet hedelmättömiä, sitä todistaa hänen
nimityksensä Uuskaarlebyyn trivialikoulun rehtoriksi. Tämä
olikin maaherra Lilljehöökin viimeisiä palveluksia suosikilleen,
sillä huhtikuussa 1648 erotettiin hän virastaan. Syyskuussa tuli
Anglenius kiittämään konsistoria nimityksestä ja samalla pyytämään,
että tämä toimi hänelle suotaisiin. Seuraavana vuonna
1649 hän todellakin siinä virassa oli ja mainitaan siinä vielä
vuonna 1653.

Lähde: Kaikuja Hämeestä — Hämäläis-osakunnan albumi no 8, 1913, s. 237–245 (253–261)

Jalmari Finne
1913
Suomen historia
Turku
Historia:1600-luku