Rauha (Geijer)
Rauha, kultahinen, ihana,
 Joka suutuit synnillistä maata,
 Palaa väsyneille turvana,
 Vaivoin nääntyneet apu saata.

 Hetket vierähtävät hiljalleen,
 Tuovat luonnon annit tullessansa,
 Kevään kukkinensa uudelleen; –
 Sinä vaan et palaa niitten kanssa.

 Sopu, järjestys on luonnon tie;
 Mikä kuolee, kuolostansa syntyy;
 Minne valo katsantomme vie,
 Kaikki taivaat tasaisesti kääntyy.

 Mutta ihmiskunta riennoissaan,
 Jonka rauha heitti valloillensa,
 Vääntyy vaike’issa vaivoissaan,
 Syöstyy synke’ille poluillensa.

 Kah, kun julistellen etenee
 Ai’an rattaat maata, merta myöten;
 Salamoiten rata selvenee,
 Jälki kirkas on, mut eellä yötä.
 Tuhannetpa joka tuokio
 Nousevat, tuhannet lankeavat;
 Kilvan vaihtuu voitto, tappio; –
 Viimein hauta korjaa kohistajat.

 Mutta Luojan käsi kiistassa
 Määrät mittaa, onnet antaa, ottaa,
 Arvaamattomassa tuumassa
 Ihmiskunnan vaellusta johtaa.

Y[rjö Koskinen].

Lähde: Suometar 30.10.1857.

Erik Gustaf Geijer
Runot
Yrjö Koskinen
Suometar
1857