Aalto (Manninen)
Povella aallon pohjatonna yö,
 mut partahalla kukat kisaa lyö.
 Iloinen läike päällä kiitää, kiiltää,
 syvällä ange talven-aatos viiltää.
 Noin rintasairaan riemu vallaton
 veis harhaan ystävän, jok’ ääress’ on.
 Vaan kaikki näin, ja muistokukan kelmeen
 äkisti poimin äärelt’ aallon telmeen.

 Ja kätkin sydämeni kirjahan
 tuon hymyn pienoisimman, hennoimman,
 ja virkoin: virka, kukka viisas, hento,
 kuink’ yöstä nousee unten heljä lento,
 käy hymyks itku, helpoks elon ies,
 ett’ alta sen, kun horjuu hongan kanta,
 kun aallon turhat kuohut murtaa ranta,
 kumartuis, kuin te, pattopäinen mies.

 Sa virka, jolle tuoksu-tuokion
 syleily syvyyden ja auringon
 soi huomen-soiluvainen: kunne haipuu
 sun sielus sinikatsehinen kaipuu?
 Ken sille airut aamun kartanon?
 Vai taittajas sen täyttäjäkö on?
 Sa kahden taivashaaveen, taivastarhan
 laps ange, lausu lunnas tuonen tarhan!

 Ja varroin vait, kuin vastausta ois...
 Vait, silmin kyynelhimmein hiivin pois.
 Sun tunsin, tumma laine, sieluus sielu
 kuvastui, sisin, turhin houre sen:
 yks, ehyt olla, yössä sydämen
 kun tuijottavi nielun alla nielu,
 verinen itku naurun naamioin,
 syvyytten itku, jolle ilkamoin.