Ihmiskunnan kukka


I. Päivän polulla. 

 Kevähisen kukkasen lainen
        tyttö on pienenä lasna:
 vuokon valkoisen,
        orvokin tuoksuavan.
 Aatteles vienouttansa,
        joka kuni hentonen helve
 liehuvi leijaillen,
        korttansa kaulaillen!
 Aatteles kainouttansa:
        umpuna, silmillä verhot,
 uinuu se aavistain
        tuulia maailmain!
 Aatteles raittiuttansa,
        joka terälehtenä nuorra
 ummusta pilkistää,
        päivähän tirkistää!

 Kukkasen kaltanen vielä
        neito on kasvaessansa –
 aatteles kauneuttaan
        ummusta aukenevaa!
 Ollapa pilvetön, kirkas
        kukkasen aamunen päivä,
 ollapa nähtävinään
        kaunehet korkeimmat;
 tullapa lämpimin tuulin
        tuudituks lempeys rinnan,
 hellimys heikomman,
        tuoksumus suloinen;
 tuliapa viljellyksi
        ymmärrys tarkka ja vilkas,
 kerkeä selvittämään
        piirtehet hienoimmat;
 tullapa viedyksi neito
        lämpimän päivyen alle,
 viedyksi parhaitten
        polkujen kulkemiseen –
 mihin elon tiellänsä voikaan
        kelvata neitonen nuori,
 laiho se toivokas on,
        ihastus kansan ja maan!

 Entäpä sitte kun joutuu
        armas ja auvokas aika,
 jolloin yhtä hän vaan
        alkavi kaihoamaan!
 Vihdoin löytävi neito
        toivotun poikasen uljaan,
 silmähän vilkahtaa
        silmäys vienoinen
 ruusulle tuoksuvat kummut,
        päivälle hohtavi taivas,
 valtimot läikkyen lyö,
        rinta on riemua täys.
 Riemuten rinnalla kullan,
        kätöset käärien yhteen,
 lintuna liidellään,
        pesähän pistäytään.
 Lemmen liekissä yhtyy
        lempivä mieli ja ruumis,
 sydämet yhtenä lyö,
        yksi on aatoskin,
 riemu ja pilvyet murheen,
        onni ja onnettomuuskin –
 kaikki on yhteiset,
        kaikki on salvat pois.

 Kuhertavan kevähisen teiren
        pesän pian poikaset täyttää,
 lapsoset avuttomat on,
        vaativat vaalintaa.
 Yhdessä askaret hoitain,
        yhdessä iloten ja surren
 ahkerat vanhemmat
        lapsia kasvattaa.
 Ulkona liikkuvi taatto
        päivisin ansiotöissä,
 äitipä puuhailee
        liettänsä lämmittäin.
 Iloa ja onnea on
        elo lempeän, toimevan vaimon,
 jonk’ koti puutteeton,
        lämmin ja kaunonen on,
 jonneka iltaisin
        mies mielevä tyynenä astuu,
 ilosena mieleltään,
        vaimoa auttelemaan,
 laulaen tuudittamaan
        kodin pienintä, hentoa kukkaa,
 toisia lapsia myös
        yhdessä hoitelemaan.

 Lapsien kasvatus on
        kodin tehtävä suurin ja tärkein,
 äidillä kasvatus on
        valtius maailman.
 Oi, mikä kalleus on
        hyvä äiti mi voipi ja tahtoo
 nousevat pienoiset
        ohjata parhain päin!
 Kasvatus tehtävä on
        kuin kevähinen kyntö ja kylvö,
 jossa mi taaksemme jää,
        edestä sen löydämme taas.
 Jos kuka kuntoa on,
        jalon tuntoa kylvänyt lapseen,
 lapsesta heijastaa
        takasin se vanhempaan:
 hällä on riemuinen
        elon päivyen ehtoopuoli,
 onnekas ompi hän myös
        iltana vanhuuden.

II. Valoa ja varjoa. 

 Yksi kun kulkevi kukkien keskellä
        elämän polkunsa täällä –
 toinen on kuin haavan lehti
        liukkahalla jäällä.

 Yksi kun lapsena kapaloon uinuu
        lemmen ja onnen vyöhön –
 toinen käypi kerjäläisnä
        pakkaseen ja yöhön.

 Yksi kun kasvavi kiehkuraruunussa
        kaunihin, ihanan ja jalon –
 toinen piennä työnnetään
        työhön mieron talon.

 Yhden henki kun heilimöi
        ja kukkana nurmehen juurtuu –
 toisen sielu silvotaan
        ja murehissa murtuu.

 Yksi kun livertäen, riemuiten
        kera kultansa kuhertelee
 toinen hälle tehtahassa
        huntuja kehräelee.

 Yksi kun ilosena vihkimätuolilta
        vuotehelle astuu–
 toinen raukka raiskaeltu
        kyynelistä kastuu.

 Yksi kun vaalivi ilosia lapsia
        turvassa taaton ja miehen –
 toinen niitä taluttavi
        yksin mieron tiehen.

 Yhdellä liesi on lämmin ja lauha
        ja koti niin kaunis ja armas –
 toisen mökki leivätön
        ja liesi kylmän kannas.

 Syytä on yhdellä ilosin mielin
        onnensa päivyttä kiittää –
 Toinen koito elon tiellä
        kyyneleitä niittää.

III. Monet murtuvat. 

 Iloset ihmiset, tietkää kaikki,
 vaikka te tahdotte unhottaa,
 tietkää, kuinka on ihmislapset,
 vaimot ja lapsoset kultahapset
 useat murtanut armoton maa!
 Lapsena, käydessä kerjuuteillä,
 kylmillä, jäisillä penkereillä
 usea jo kelmeni, kylmettyi,
 runtui ruumis ja särkyi sielu,
 sydänveri nuorekas jähmettyi,
 usean tempasi hornan nielu,
 tempasi maailma tunnoton, nurja,
 murskasi astinlaudakseen.
 Siellä nyt itkee se poljettu joukko,
 itkevät lapset ja raiskatut neidot,
 itkevät kalpeat vaimotkin.

 Monethan miehetkin murtuvat,
 sankarit suuretkin sortuvat
 elämän jylhillä jyrkänteillä.
 Kuinka jaksaa hento nainen,
 kantelon kielonen hienokainen,
 merien aallokossa,
 elämän taistelossa –,
 kuinka jaksaa hän auttaa itseään?

 Hän ei jaksa, hän yrittää turhaan,
 toteen vain huutaa ja kujertaa,
 toivoo lohtua, apua ja turvaa,
 kaipaa huoltensa huojennusta,
 halajaa henkensä vapautusta.
 Saapiko halata ja kaihota turhaan?

 Oi, jos kantaisi kantelon kaiku
 sydämien soppihin sisimpiin,
 hälytyskelloja,
 herätyskelloja,
 hyviä ja jaloja ja kauniita kelloja,
 suurien surujen synkkiä kelloja,
 kelloja veristen tuskien, murheitten
 tahtoisin tarmolla soittaa
 mielissä maailman valtojen;
 tahtoisin ihmiset voittaa
 työhön uudistuksen,
 kaikkien heikkojen pelastuksen
 ja vapautuksen.

IV. Nainen on ihmiskunnan kukka. 

 On nainen kansamme onnen pohja,
 ja hällä on tulevan toivomme ohja.
 Ken ihmisyyden ilmituojan
 ja nousevan polven hellän suojan
 ja nuoren kansan kasvattajan
 ja elämän sulosen hienostajan
 ken voi hänet tallata lokaan?

 Ja nainen on ihmiskunnan kukka,
 ja luomisen ruunu hän kaunein on.
 Miten sallitte, että sen kultatukka
 yhä suoltuu juoksussa murrokon?
 Heti viekää valoa ja lämpöä hälle,
 heti suokaa suloa sen elämälle!
 Heti loasta ja liejusta köyhä nainen
 nyt ihmistielle jo auttakaa!
 Heti tummasta alhosta kaunokainen
 nyt täytyy päivähän nostattaa!

 Oi, tulkaa tuuloset lämpimät,
 suven ilmalta, etelästä liidelkää,
 ja tulkaa päivyen säihkynnät
 ja tuokaa valoa ja lämpimää
 ja tuokaa vettä ja tuokaa tulta
 ja kirkastakaa sydänten kulta
 ja sulattakaa ja yhdistäkää
 ja veljet ja siskot lähentäkää
 luo toistensa!

 Kunnes kaunoset kantelot kerran kaikaa
 ihmeen ihanata, valosata uutta aikaa,
 aikaa kirkastetun ihmisyyden,
 aikaa vapaan, väljän henkevyyden,
 aikaa onnen ja riemun.