Rakkaus korsia kokoo
Kaunis, kallis on synnyinmaani,
 Suomi-äitini armahin,
 En sen vertaa ma tiedä toista,
 Mi mun mieltäni lumois niin.
 Katso – näätkö sen vaarat, vuoret,
 Näätkö välkkyvät vedet nuo?
 Ne – ne tenhoa mielen voipi,
 Lemmen suuren ne rintaan luo.

 Käyös metsien pimentoihin
 Kuusten kuiskeita kuulemaan,
 Käyös leppeihin lehdikkoihin,
 Käyös laaksohon kukkaisaan,
 Taikka soutaos illan tullen
 Vienoj’ aaltoja vilppaita,
 Niin ne kertovat kaikki sullen,
 Suomen niemyen suloa.

 Ellei rinnassas sydän silloin
 Syki lempeä hehkuvaa, –
 Ilomielin mi kaikki uhraa,
 Jos niin vaativi isänmaa, –
 Miksi riemuat, kaihot sitten,
 Mitä varten sa vaivaa näät?
 Kolkko, tyhjä on elämäsi,
 Työsi, rientosi itsekkäät.

 Synnyinmaasi ei niistä hyödy
 Eikä kansasi köyhä myös;
 Haihtuu tyhjänä tähkäpäänä
 Hedelmittä sun vaivas, työs.
 Mutta rakkaus korren pienen
 Yhteistyöhömme tuoda vois,
 Eikä jouten se kors’ ois tuotu,
 Synnyinmaa sit’ ei hyljäis pois.