Takasen Rebekka
Ei tunkea voi järki Luojan maaliin.
 Ens’ ihmisparin piti kuvanansa,
 Soi heidän olla omass’ ehdossansa.
 Näin jäivät hyvän sekä pahan vaaliin.

 Mut paha saikin ihmisestä saaliin.
 Hän hukkas Luojan kuvan. Seurastansa
 Tuon hylkäs hyve. Nyt hän sielussansa
 Vain muiston siitä kätkee ideaaliin.

 Mut harva kykee ideaalin johtaa
 Ilmoille ihmissilmän ihannella.
 Ei käy se mestarkäden toiminnotta.

 Työ Takasemme mestaruutta hohtaa.
 Rebekka rinnallansa hienoisella
 Suloa huokuu puhdasta ja totta.