Myrsky laulaa
Kun ruutuhun pilvet rankat
 Maan kurjuutta itkee vain,
 Ja viuhuvat puuskat vankat
 Käy kimppuhun kulkijain,
 Syyslehviä puut kun viuhtoo,
 Muka armoa anoin noin,
 Mut myrsky ne kanssaan riuhtoo,
 Ja on laivuri neuvotoin,

 Niin suommepa pelkureille
 Nyt uutimet ikkunaan,
 Me lähdemme rantateille, –
 Oli tyyni jo vaivaks vaan!
 Se oman rintamme puhkaa,
 Tuon ahtahan, kiusauneen,
 On tuuli, mi riehuen uhkaa
 Kivikattoja räystäineen.

 Se kiertävi kadut soukat,
 Sorapilviä lakaisten,
 Ja märkinä kaikki houkat
 Jo rientävät huoneesen;
 Mut rannassa hyrsky höyryy
 Ja riemuiten pärskyää,
 Se ukkosen lailla möyryy
 Sen tasaista möyrinää.

 Vain niskaan hattu, ja tuulen
 Suo päätäsi tuivertaa:
 Rypyt otsan jo häipyy, luulen,
 Ja jo ruusuja poski saa!
 Suo kostean ilman täyttää
 Sun keuhkojas suolallaan,
 Ja murhe, mi raskaalta näyttää,
 Jätä myrskyjen pauhinaan!

 Kaikk’ kalvavat, sairaat vaivat
 Vie myrsky jo horteillaan,
 Ja huoliis, jotk’ kertyä saivat,
 Se ylväsnä henkii vaan.
 Se yrmii raukkojen paulaa
 Ja kaikkea kehnoas,
 Ja se ilkkuvin äänin laulaa,
 Miten lemmit sä kahleitas!

 ”Tule pois! saat oppia multa,
 Miten kahleita katkotaan!
 Taas pääsköhön äitis-kulta,
 Emo luonto, jo kunniaan.
 Ma puhdistan saastan ja kuonan
 Ja raitistan sairaan maan,
 On terveyden ahjo luonan’
 Meri ääretön, vapaa vaan.”