Toldi
Kuin syys-yönä synkeänä
 Tuli paimenten palavi,
 Loittoa jo loimuellen
 Aron aution ylitse:
 Niin kuvakin Niilo Toldin
 Kirkas kiiltävi minulle
 Läp’ ijän yrön yheksän,
 Kautta polvikymmenisen.

 On minusta kuin näkisin
 Urhon vartalon upean
 Sekä tappelun tulessa
 Tuiman tuuran työkkäykset,
 Tajuisin tärähtelevän
 Äänensä ärähtelevän,
 Kuta nyt kuvoaisitte
 Jyryksi jumalan ilman.

 Sep’ oli mies mitä parahin,
 Missä miestä tarvittihin,
 Ei sen kaltaista kasua
 Maakunnan sa’an majoilla;
 Nyt kuin joutuis joukkohonne,
 Vainajista valveuisi,
 Kaikki tyynni katsoisitte
 Taikatempuiksi tekonsa.

 Kolmenkana koittamalla
 Ette nostais nuijoansa,
 Liioin linkonsa kiviä
 Tahi pistopiikkiänsä,
 Kammastuisitte katsellen
 Kilpeänsä suuren suurta,
 Sekä hällä saappahissa
 Nähen kannukset komeat.

Toinen Runo. 

 Nurmi paljas, niiton jälki
 Päivän paahtuvi värissä,
 Siin’ on sirkat hervonnehet
 Einettänsä etsimässä;
 Kortt’ ei yhtänä kohoa,
 Eikä sängestä ylene
 Vihantaa väheäkänä
 Koko laajalla keolla.

 Henkilöitä kymmenkunta
 Sulo suojassa rukojen
 Kuorsnoavat kuin kävisi
 Työnsä kaikki tesmällehen;
 Vaanpa vasta puolillansa
 Tahi tyynni tyhjillänsä
 Suuret vankat heinävaunut
 Siellä vielä seisovatten.

 Kaivonpatsas kaitaluinen
 Hoikkakaulalla vivulla
 Kaivon suuhun kurkistavi,
 Siinä vettä vaaniellen:
 Luulisi ison itikan,
 Sääksen taivahan tasaisen
 Mannun pintoa purevan,
 Vertä vanhan maan imevän.

 Kaivolla juhat janoiset
 Keskipäiveä pitävät,
 Tuossa tuimasti tapellen
 Paarmaparvien keralla:
 Unen on ukko istahtanut
 Härkäpoikien povelle,
 Ei ole veen vivuttajata,
 Kaukalohon kaatajata.

 Yksi vaan on valvehella
 Nuorukainen nukkumatta,
 Mikäli silmä siintänevi
 Kentän aution alalla.
 Painopuu imehen paksu
 Olall’ on vaaksan vahvuisella,
 Vaikk’ on vielä kantajalla
 Huulikin havenetonna.

 Maantielle tujottelevi,
 Kauas, kauas katselevi,
 Niinkuin näiltä tienohilta
 Muunne mielensä tekisi:
 Luulis tuossa törröttävän
 Estopatsahan elävän,
 Tien on varrelle varotun
 Pienen kunnahan kukulle.

 Mitä viivyt, veikkoseni,
 Tuossa päivän paahtehessa?
 Katso toiset kuorsnoavat
 Sulo suojassa rukojen,
 Hallisikin haukottavi
 Maassa maaten, läähötellen,
 Eikä nyt millänä mokomin
 Häntä hiirestys haluta.

 Vai viel’ et eläessäsi
 Nähnyt tuulta tuon näköistä,
 Ku kerasi voittosille
 Kohta käypi koettamahan,
 Kiirehellä kiitelevi,
 Nuollen tietä tullessansa,
 Kuin tulisi kattotorvi
 Savun suuren suitsuttaja?

 Eipä tuota tuijottele,
 Tuuliaista tarkistele,
 Ku tulevi tietä pitkin,
 Tietä tuhkan-karvallista:
 Tomupilven tuolla puolen,
 Pölypyörtehen takoa
 Kalvat kiiltävät komeat,
 Sotajoukko selviävi.

 Ja kuin joukko kerkeävi
 Tomun taakean sumusta,
 Noin myös huokaus nopea
 Nousevi pojan povesta;
 Sitte hän sinne kallistuen
 Katsoi katselemistansa,
 Kuin olisi katsojalla
 Syän, sielu silmissänsä.

 ”Somat Unkarin urohot,
 Kullan kuultavat ritarit!
 Voi, kuin teitä nyt nähessä
 Mure murtavi syäntä.
 Minne tie, kukali kulku?
 Sotahanko suoriatte
 Kuulun kukkien hakuhun,
 Voiton saamahan sepeltä?

 Turkinmaalleko menette,
 Tatarille tarkoitatte
 Jäähyväiset jättämähän
 Ilkimyksille ijäksi?
 Voipa voisinko minäkin
 Mukananne matkaella,
 Somat Unkarin urohot,
 Kullan kuultavat ritarit!”

 Niilon noin ajatellessa,
 Toldin tuota tuumiessa,
 Ikävöien itseksensä
 Sielun pohjassa syvässä,
 Syän suuresta surusta
 Parka on pakahtumassa.

 Olihan isänsä ollut
 Sankar’ aimo aikoinansa;
 Yrjökin, viekas veljeksensä
 Kasvanut kuninkahissa,
 Kera valtikan perijän
 Ylennynnä ystävyksiä;
 Nytkin huoleti hovissa
 Pöyhkeänä pyörinevi,
 Veliraukan raataessa
 Rinnan renkien keralla.

 Jop’ on tänne joutununna
 Palatini Latsfin parvi,
 Itse Latsfikin lähennyt
 Kera joukkonsa kopean;
 Rivakasti ratsastavi
 Kellankarvaisen selässä,
 Kullan kirjat kiiltäväiset
 Paksut painavat pukua.

 Takana tepastelevat
 Sulkatöyhtöiset soturit
 Selässä sota-oritten
 Sorea-satulahisten:
 Niilo niitä katselevi,
 Eikä tuota tunnekana,
 Kivun käyvän silmällänsä
 Tarkasta tujotannasta.

 ”Talonpoika hoi! Budahan
 Mikä tästä tie menevi?”
 Lausi Latsfi ylpeästi,
 Yli olkansa osasi;
 Toldillenpa tuo sananen.
 Pisti nuolena povehen,
 Syän siitä niin sykähti,
 Jotta päältäkin jumahti.

 ”Talonpoikako? Minäkö?”
 Ajatteli ähmissähän;
 ”Kenkäs tällä tienoholla
 Herraksi hoettanehen?
 Tokko viekas veljekseni,
 Yrjänä kavala kettu,
 Ku Lajos kuninkahalla
 Vatiloita vaihtelevi?

 ”Talonpoikako? Minäkö?”
 Min lisäksi vielä virkki,
 Se oli kauhea kirous
 Vasten Yrjö veljeänsä.
 Sitten puuta painokasta
 Kapeasti käännältävi,
 Niinkuin keppiä kevyttä
 Päästä käessähän pitäen.

 Siitä sen suorahan ojenti
 Vain yhen käen varalla,
 Noin osoittaen uroa,
 Kusta poikkesi Budahan,
 Ja kuin rauaksi ruvennut
 Ois käsi, koko uroskin,
 Ei vähintänä vavissut
 Puu pitelijän pivossa.

 Latsfi Niiloa näkevi
 Suuren puun pitelennässä
 Sekä häntä hämmästeli
 Koko miehistön keralla.
 Lausui Latsfi: ”mies pätevä!
 Olkohon kuka hyvänsä. –
 No nyt, poiat, painimahan
 Ken hänen kera menevi?”

 ”Tai kuka koholla tuota
 Puuta pienoista pitävi,
 Min ojensi mies mitätön,
 Tietä näyttäen nalikka?”
 Hyi häpyä, huikeata!
 Jupisi joka soturi,
 Vaan ei kilpahan kukana
 Käy talonpojan kerällä!

 Kenpä kaksin taisteleisi
 Rajusään kovan keralla,
 Purku-ilman puuskallisen,
 Möyryävän myrskyn kanssa?
 Ken Ukolle uskaltaisi,
 Pitkäiselle piisoaisi,
 Sakenen sihahtelevan,
 Monimutkaisen keralla?

 Se yksin yrittäköhön
 Toldin kanssa, vaan ei toinen,
 Kenen on armas aikaella
 Eikä inhoita elämä;
 Voi ken hälle sai käsihin,
 Parkuin pyrkivi takaisin
 Synnyttäjänkin sylihin,
 Emovainajan varahan.

 Siirtyvi soturijoukko
 Poies pitkänä junana,
 Toldin työtä mainitsevat
 Koko väljässä väessä;
 Joka mies nyt mieluhista
 Hälle sieveä saneli,
 Kaikki hälle nyt hymyili,
 Kajostivat kasvojansa.

 Lausui yksi: ”ystäväni!
 Miks’ et matkoa sotahan?
 Paljon maksavi mokoma
 Soturi sinuinen siellä”.
 Toinen virkkoi: ”veikkoseni!
 Voi, vahinko, jotta jou’uit
 Talonpoiaksi poloinen
 Taatosta talonpojasta”.

 Siirtyi pois sotilasparvi
 Sekä hiljeni hälinä:
 Hälyn tuuli hälventeli,
 Pöly peitteli soturit;
 Toldipa pahoilla mielin
 Astuvi kohin kotia,
 Kauas kaikuvi keolla
 Jalon jalkansa polenta.

 Niinkuin sonnin suuttunehen,
 Niin on Niilon astelenta,
 Sekä isku silmiensä
 Yösyämen synkeymen;
 Kuin viattu villikarju,
 Vimman tuskissa tuhisi,
 Tahtoi puukin piipivossa
 Pian katketa kaheksi.

Toinen Runo. 

Tässä runossa kerrotaan, kuinka Niilo nurmelta palattuansa tapaa veljensä, hovilaisen, joka ystäviensä ja palvelijainsa kanssa on tullut kotona käymään, siellä säästyneitä varoja näiden kanssa syödäkseen, juodakseen ja loput mukaansa viedäkseen. Niilo, nähdessään veljensä, unhottaa äsköisen vihansa ja levittää hänelle sylinsä, johon Yrjö vaan pilkalla vastaa. Niilo silloin pyytää saadakseen ulos perintönsä ja tahtoo lähteä pois muuanne onneansa koettamaan. Yrjö lupaakin antaa mikä Niilolle on tuleva ja lyöpi häntä samassa korvalle, josta Niilo niin julmistuu, että ainoastaan äidin väliin-tulo estää hänet Yrjöä tappamasta. Sitten hän menee ulos ja istautuu yksin takapihalle, jossa vaipuu surullisiin ajatuksiinsa.

Kolmas Runo. 

 Eip’ oltu iloa vailla
 Taaton saamassa talossa,
 Siinä söivät, siinä joivat,
 Ylen määrin mässäsivät.
 Pöyästäpä päästyänsä,
 Herkuista herettyänsä
 Toldin Yrjänän toverit
 Saivat saitan heittelöhön.

 Veri nuori, viina vanha
 Heillä suonissa sykytti,
 Ketterästi keihäsvarsi
 Miehillä pivossa pyöri;
 Joka mies piloa pisti,
 Nauroi kohti kulkkuansa,
 Ja kuin varsan vallattoman
 Miel’ oli kaikilla kepeä.

 Yrjänäpä yltäkyllin
 Syötyänsä, juotuansa,
 Heitti herras-itselönsä
 Vanhan istuimen varahan,
 Siinä istuvi ihaten,
 Lakan alta arvelevi,
 Miten miehet vallattomat
 Keihoilla kisaelevat.

 Tuosta kun takapihalla
 Näki Niilo veiosensa
 Itseksensä istumassa
 Surun suuren sortamana,
 Juohtui juoni mielehensä,
 Halu ilkeä havasi,
 Ja nyt noita noin kehoitti
 Sotureita paksupäitä.

 ”Hei pojat! on yksin tuossa
 Arokurki kuurullansa,
 Nokan on pistänyt piloinen
 Alle siipensä suruinen;
 Riutuiko, vai raaton’ on jo?
 Koetamme, kohotaksenko?
 Pisto-aitoa pitävi
 Sen takana tärrytellä”.

 Kuin ois koirien keselle
 Jänön poika paiskattuna,
 Niin nuo hurjat haitukaiset
 Tähän tarttuivat sanahan.
 Aita Niilon niskapuolla
 Paikalla pamahtelevi,
 Hänpä tuon häväisemyksen
 Pahaksi ylen panevi.

 Sehän on huojas huomaella
 Ja käsitteä kepeä
 Eikä yksin ymmärryksin,
 Vaan käsinki, kämmeninki:
 Häntä yksin härnyttävän
 Tämän törkeän pilailun,
 Jok’ useinkin osasi
 Liioin päätänsä likelle.

 Toldi kärsi kaikitenki,
 Vaikk’ ei tyynellä tavalla:
 Suuri sielunsa sotivi
 Vimman kuohuvan keralla:
 Toki voittavi vihansa,
 Kärsivi ylen katsellen,
 Jotta parvi palkkalaisten
 Häntä pilkkana pitävi.

 Eihän nuo hänen vihalle
 Maksais mansikan jyveä,
 Vaan he kaikki kaatuisivat
 Eestä kostavan kätensä,
 Kuin käestä Simsoninki,
 Ku, kuten on kirjoitettu,
 Yhen aasin leukaluulla
 Tappoi miehiä tuhannen.

 Toldi tuota kärsieli,
 Kunnes malttoi kärsiellä,
 Sillä maksoi miesten pilkan,
 Jott’ ei ollut jollakana,
 Eikä näyttänyt näkevän,
 Höröstellyt hiukkoana
 Tuota pauketta pahoa
 Tahi kolketta kovoa.

 Vaan kun häntä heittosaitta
 Luuhun olkansa osasi
 Silloin suuttui silmittömäks,
 Hirmustuvi hirveästi,
 Tempoi allansa olevan
 Myllykiven kappalehen,
 Sen loi Yrjön ystävihin,
 Heitti herjojen keselle.

 Kiitävi kivi jykeä:
 Kenpä saattavi sanoa,
 Mihin tuo piättynevi,
 Tai kenen tavoittanevi?
 Poistu, Niilo, pois kuin pääsnet!
 Pääsi sull’ on piilun alla!
 Ei nyt maine murhamiehen
 Veellä päältäsi pesey’y!

 Arke’ut, ajolle jou’ut
 Taattoloiesi talosta,
 Niinkuin karju kaikotettu
 Joutui joukosta ajolle,
 Ku toverin kuolijaksi
 Torahampahin tokaisi,
 Jon tähen ajoivat toiset
 Pillomuksen parvestansa.

 Kivi painava pakeni,
 Kussapa alas putosi,
 Soturin jalosukuisen
 Surma hirveä sukeutui:
 Kuin ois öljytehtahassa,
 Niin rutistui ruumihinsa,
 Muskulat musertunehet
 Veriöljyä valutti.

 Veren appoi ahnehesti
 Maa pölyinen pintahansa,
 Kahta silmeä soturin
 Häivä kalman kattelevi,
 Eikä tuosta turman työstä,
 Mi hänen Manalle viepi,
 Itse tunne tuskoana,
 Niinkuin kaikki kumppalinsa.

 Yrjöpä ylen vihastui,
 Jopa julmistui kovasti:
 Sääl’ oli soturiansa,
 Surku kelpo käskyläistä.
 Muuten myös ihasteleksen,
 Kun on veikko murhamiesnä,
 Jotta joutuvi käsihin
 Hälle tuon tuhoaminen.

 Siis kavalan aikehensa,
 Jonk’ on matka mutkallinen,
 La’in verhohon vetävi,
 Oikeuen ongelmoihin;
 Käskyn antoi ankarimman
 Miestä vangita välehen,
 Noin hänen hävittävänsä
 Toivoi tuomarin sanalla.

Neljäs Runo. 

 Niinkuin hirvi haavoitettu,
 Nuolen noutama urakko,
 Kiitävi kivun pakosta
 Korven synkeän sylihin
 Sekä lähtehen lähelle,
 Kylmän lainehen kylylle,
 Haavallensa hankkimahan
 Tuhatlatvan tutkaimia;

 Vaanpa sinne saatuansa
 Lähe on kaikki kuivillansa,
 Eikä hän haavan hauteheksi
 Tuhatlatvoja tapoa;
 Kaikki on oksat karsinunna,
 Risut parkoa repinnä,
 Jott’ on raukka raukeampi
 Paljon ennistä pahemmin.

 Niinpä Niilokin pakeni,
 Hartioilla huoli raskas,
 Ku hänen kupehiansa
 Kannuksinsa kaivelevi;
 Ja kuin hepo hinkalossa,
 Jon päällä laki palavi,
 Niin hänellä heitteleksen
 Syän sykkien povessa.

 ”Kahilistoa” käveli,
 Osasi ”Ojantohonki”,
 Siin’ ei löytänyt sijoa,
 Kuhun päätä painaltoa.
 Turhin tuotakin tavoitti:
 Yksin olla, itseksehen,
 Vaan ei vammalle syämen
 Löyä lääkettä mitänä.

 Ja kuin hukka, jonka hääti
 lammaspaimen laumastansa,
 Niin nyt suurehen solahti
 Kuivahan kahilasuohon:
 Siinäkin sopottelevi,
 Joka kaisla kuiskoavi:
 Ei kukana ilman alla
 Ole orvompi sinua.

 Mätäs päätyi päänsä alle,
 Kaislan sänki sängyksensä
 Sekä yllensä sininen
 Kansi taivahan katoksi,
 Kunnes yhtyi yö pimeä,
 Otti alle siipiensä,
 Pannen mustan palttinansa
 Uroholle uutimeksi.

 Jopa joutuvi unonen
 Sinne saapuvi simainen
 Välkkyvissä vaattehissa,
 Perhon lailla liihytellen,
 Vaan ei vielä tohtinunna
 Uron silmille aleta,
 Ennen huomenen hämyä,
 Aamukoiton alkamista.

 Sitä sääkset säikytteli,
 Kaislat pistävät peloitti,
 Enemmin peto peloitti
 Kaisloissa kahahteleva;
 Arka jo kaukoa kavahti
 Vainomiehien melua,
 Mutta kaikkia kovemmin
 Toldin huolta haikeata.

 Vaan kun valkoi aamu kaunis,
 Päivä koitti kirkkahasti,
 Alas istuihe itikka
 Eikä kuulunut kumua,
 Silloin hiipi hiljallehen
 Uni poian päälaelle,
 Levittäen lentimensä
 Sen on silmälle kahelle.

 Siitä suuteli simansa,
 Pojan huulille hunajan,
 Yön varaksi vaalimansa
 Unikukkasen kuvusta;
 Se oli tenhon tarmollista
 Unen mairetta metoista,
 Jotta tuosta Toldillenki
 Vesi kielelle vetihe.

 Vaan sitäki tuskan tuoja
 Nälkä kalvava kaehti
 Ja välehen valveutti
 Tuon unesta aamuisesta;
 Sitte poikoa patisti
 Sekä roiski ruoskallahan,
 Kunnes luhtoa kuleksi
 Pitkittäin ja poikkipuolin.

 Siinä hän etsivi samoten
 Luhtalintujen pesiä,
 Rannanraukujan, kajavan,
 Sorsan, suokanan kotoja,
 Auki murteli asunnot,
 Aitat tyynni tyhjenteli
 Ja munilla kirjavilla
 Nälän vaivoja vajenti.

 Nälän näillä poistettua,
 Halun häättyä munilla,
 Mieli läikkyi lainehina
 Tuumissa tulevan aian:
 Kunne kummalle menisi,
 Mihin puuttua pitäisi?
 Ei tieä tulinen sielu,
 Kulle laskisi laulle.

 Kyllä poies poikkeaisi,
 Pian lähtisi pakohon,
 Ellei eessä silmiensä
 Armas äitinsä olisi:
 Senp’ on murhe murtaneisi,
 Huoli särkisi syämen,
 Jos ei viesti vierähtäisi,
 Saisi poiasta sanoma.

 Näillä tuumin nääntelihe
 Kolme päiveä kovoa,
 Kolmantenapa karahti
 Kaislikko hänen takana,
 Sen sueksi arvelevi
 Eikä kättänä kohota:
 Ei ole muut kuin Yrjö yksin
 Hukka huhniva hänelle.

 Sep’ oli Pentti palkollinen,
 Vanha orja uskollinen,
 Jonk’ on äiti jouuttanut,
 Pojan etsohon emonen;
 Nyt kovasti nyyhkyttäen
 Niilon kaulahan kavahti
 Ja hänelle noin nimesi
 Vähän aian oltuansa:

 ”Oi, kuin miekkonen osasin,
 Löysin sun, syänkäpyni,
 Jo sua etsin yötä kolme
 Pitkin suota suunnatonta,
 Katsellen joka kahilan
 Hajotellen heinikotkin,
 Enkä luullut löytäväni
 Tänä päivänä enämpi”.

 ”Kuin elelet, poika kulta?
 Eikö jo nälkä näännyttänyt?
 Eikö syönynnä sutoset,
 Aron aution elävät?
 Katso, tässä konttiseni,
 Ota, syöös onneksesi!
 Siin’ on paistit, siinä vehnät,
 Taskumattikin mukana”.

 Siitä orja uskollinen
 Pyyhki silmänsä pivolla,
 Pivoapa pyyhkäisevi
 Nukkavieru-nuttuhunsa;
 Jo panihe polvillensa,
 Laski laukkunsa olalta
 Sekä siitä järjestänsä
 Kaikki kaivavi käsille.

 Vielä pöyänkin varusti,
 Vaikka vaan hätävaroiksi,
 Pöyän laittoi laukustansa,
 Kontinkannesta rakenti,
 Sen päälle panevi paistin,
 Viinileilin, vehnäisetki,
 Kaunolla kahen omenan
 Viimein valmisti veronsa.

 Veitsen etsivi esille,
 Varren tähtitäplikkähän,
 Tuota Toldille taritsi,
 Pani herransa pojalle;
 Hänpä veitsellä hyvällä
 Viilti vehnäiset paloiksi
 Sitte söi halukkahasti
 Leipeä lihan keralla.

 Voi iloa Pentin vanhan
 Tuon on tuota katsellessa!
 Maistuvi makeammalle,
 Kuin jos itse atrioisi;
 Niin hänellä leuka liikkui,
 Kuin ois hänkin herkkuellut,
 Jopa joskus kyynelytki
 Ripsen harmajan hämärti.

 Kunp’ oli Toldi kyllin syönyt,
 Nälän Niilo häätänynnä,
 Silloin orja uskollinen
 Kaulan kiertävi Matilta:
 Matti kerran kiljahtavi,
 Punahurme purskahtavi,
 Valui vanhuksen käsille,
 Päälle Pentin kämmenien.

 Pentti viiniä punaista
 Otti onneksi isännän,
 Kulausta kaksi, kolme,
 Kielen vierehen valellen,
 Sitten poialle putelin
 Antoi käellä oikealla,
 Suuta pyyhkien samassa,
 Huulta paian helmuksihin.

 Viini viehätti tulinen
 Miehen vanhan mielihinsä,
 Sittepä syän avoihe,
 Sitte kielensä kerittyi!
 Pakinan perusteheksi
 Pani Niilon taaton taaton,
 Kuin oli ollut aikoinahan
 Härkäpoikana hänellä;

 Sitten siirtävi sanansa
 Niilon äitihin, isohon,
 Vanhempahan veljehensä,
 Niinpä Niilohon lopulla;
 Kuka tiesi, konsa oisi
 Puhevirta vierähtänyt,
 Kuin ei Niilo noin olisi
 Sanaa virkkanut suruisen:

 ”Oi, kuin silma kuunnellessa
 Tuiki läyläksi tulevi!
 Heretkös jo, heitä poies
 Tuo pakina tuskallinen!
 Muinoin kiukoan kylessä,
 Maissin päitä riipiessä,
 Oisin kuunnellut ikäni
 Puhettasi puhki polven”.

 ”Kuin monesti jo kuvasit
 Tuota taaton urheutta!
 Pian puoliyö lopetti
 Joka iltaman jutelmat;
 Ja kuin sitten kauan kesti,
 Kunnes uinota osasin!
 Vasta aamun alkaessa
 Silmät ummistui miehen”.

 ”Ollut aika myös on mennyt,
 Armas aikani alennut;
 Kirjan on lehti kääntynynnä,
 Onni poikennut pahanne:
 Tuli työ, tapoin urohon,
 Jouuin pillan piilijäksi,
 Oi, ken saattavi sanoa,
 Konsa tuosta kostunenki?”

 ”Vaan ma luotan Luojahani,
 Heitän huoleni hänehen,
 Ku on orvonkin isänä
 Ja tukena turvattoman;
 Ehkäpä vereni vielä
 Hävyn huuhtovi minusta,
 Jonka viljon veljyeni
 Mulle surmaksi sukesi”.

 ”En ole siksi syntynynnä.
 Sen jo tunnen ja tajuan,
 Tässä sammakon tavalla
 Kaislikoissa kykkimähän;
 Enkä orjaksi ylennyt,
 Härkien hätyyttäjäksi,
 Kasakaks’ en kasvanunna,
 Mieron heinämies rukaksi”.

 ”Nyt vain tuota tässä vuotan,
 Jotta joutuisi hämärä,
 Illan tullen ihmisetki
 Mailta kääntyisi kotihin;
 Sitten täältä pois pakenen,
 Saan maailman markkinoille,
 Ett’ ei tuone tuulikana
 Teille tietoa minusta”.

 Penttipä puhetta tuota
 Ylen äijälti apeutui,
 Hänen on surku herroansa,
 Kun nyt lähtevi kululle;
 Kauan istui äänetönnä,
 Pian itkuhun puheten
 Sekä kynsin kenkänänsä
 Ristilöitä riimustellen.

 Viimeinpä sanoihin saapi,
 Aivan nöyrästi anovi,
 Jott’ ei Niilo närkästyisi,
 Nuori herra harmistuisi,
 Hänpä huiman hankkeheksi
 Tuota tuumoa näkevi,
 Jotta piilijän jälille
 Rupeaisi noin rutosti.

 ”Näätsen, nuori herraseni,
 Viikon puolen viivyttyä
 Taaskin Yrjänä isäntä
 Pois palannevi Budahan:
 Silloin ollehet asiat
 Unehesen uppoavat
 Ja kuin pikkuinen kuningas
 Oot oleva näillä mailla”.

 ”Ethän hennonne hylätä
 Kelpo käskyläisiäsi,
 Kutka kuin omoa lasta
 Niin suaitsemme sinua?
 Kuin härätki hylkeäisit,
 ”Hatasarven” ja ”Kukanki”,
 Joien ei kaltaista kohata
 Maan kaheksan markkinoilla”.

 ”Kuinka kaikki hylkeäisit
 Hilpeät huvittelusi?
 Kuka myllyhyn menisi,
 Kaksi säkkiä selässä?
 Ken kivet kohotteleisi
 Käsivartensa varassa
 Myllypoikien peloksi,
 Haitukkojen hämmästellä?”

 ”Elä poikani pakene,
 Ellös kauaksi karatko,
 Katkeraksi kaipu’uksi
 Koko Suurelle kylälle;
 Ellös herratta hylätkö
 Toldin vanhoa taloa
 Eläkä anna äitiäsi
 Surun saattoa Manalle”.

 Renki noin rukoelevi,
 Vaan ei tuosta toinen huoli,
 Silloin tällöin päätä puisti,
 Kons’ ei suostunut sanoihin;
 Vaan kun vanhus äitistänsä
 Viimein virkkavi sanasen,
 Kiven sillä kierittävi
 Poialle syämen päälle.

 Kotvan katsoi huokaellen
 Kaisloja kahisevia,
 Vaan ei vastannut mitänä
 Pakinahan palkkalaisen;
 Sinnes tuossa tuijotteli
 Kaisloja kahisevia,
 Kunnes kyynel suuri, lämmin
 Silmän ripsihin rupesi.

 Niilo niinkuin pyyhkäiseisi
 Hikihernehen otsasta,
 Niin pivolla pyyhkäisevi
 Kumman kuokkavierahansa:
 Kyynel maahan kierieli
 Pitkin pikkusormeansa,
 Niilopa kohti kääntyneenä
 Sanan virkkoi vanhukselle:

 ”Vieös viesti, Pentti kulta,
 Saata äitille sanoma:
 Nyt on Niilon onnen tähti
 Suru-pilven peittelemä,
 Ei nyt poikoa näkyne
 Eikä kuulu kotvallana,
 Mainehens’ on maahan pantu,
 Kuin olisi kuollehena”.

 ”Vaan ei kuole kuitenkana,
 Eikä vaivu vainajihin,
 Niin vain on, kuin konsa miesi
 Vaipui valhekuolemahan:
 Se kun aian oltuansa
 Heräjävi hurmiosta.
 Ihmiset imehtelevät,
 Kuuluvi kummia hänestä”.

 ”Minustakin moinen viesti
 Vielä hälle vierähtävi,
 Kuta lapset kuullessansa
 Imijätkin ihmehtivät,
 Silloinpa särähtänevi
 Sielu armahan emoni,
 Kunpa ei pakahtuneisi
 Syän suuresta ilosta”.

 Toldi tuon sanoa käski.
 Silloin orja uskollinen
 Viinilaskun laukkuhunsa
 Tyhjän työntävi takaisin,
 Veitsen tähtitäplikkähän
 Hyvin pyyhki puhtahaksi
 Sekä rasvariepusenki
 Kääri tarkasti kokohon.

 Sitten kontin kaikkinensa
 Otti toiselle olalle
 Ja hyvästi heitettyä
 Jalat matkahan järesti:
 Jalka käski, toinen kielsi,
 Katse taakse kääntelihe,
 Viimein teitä tiettömiä
 Kautta kaislikon katosi.

Viides Runo. 

Yön tultua Niilo lähtee matkaan, mutta äiti on hänellä yhä mielessä eikä hän voi hänestä erota hyvästi jättämättä. Kääntyy siis takaisin kotiin päin, mutta vähän matkaa kuljettuansa hän mätästä poikiessaan vaipuu mättään kanssa kuoppaan: siinä oli sudenpesä ja pesässä kaksi poikaista. Niilo ottaa ne surkutellen syliinsä ja silittelee niitä, mutta yht’äkkiä kaislikko karahtaa hänen takanaan ja sieltä emäsusi syöksee kauhealla kiljunnalla hänen päälleen; Niilo taistelee sen kanssa ja heittää sen kerran maahankin, mutta se nousee uudella raivolla häntä vastaan ja samassa uros-susikin saapuu sille avuksi. Silloin Niilo painiskellessaan emäsuden kanssa kuristaa sen kuolijaksi ja käyttää sitä sitten aseena toista vastaan, joka pian kaatuukin hengetönnä maahan. Näin saatuansa, susista voiton Niilo ajattelee ”omaa suttansa”: Yrjöä, arvellen, ett’ei ihmisessäkään mahda olla sitkeämpi henki kuin sudessa, ja taistelee toisen vaikean taistelun: kostonhimon kanssa. Viimein hänelle näkyy jotain johtuneen mieleen, hän nousee istualtaan, ottaa sudet olallensa ja lähtee suoraa tietä kotiin.

Kuudes Runo. 

 Kaunihisti kuu kumotti
 Kylän Suuren kirkon päälle,
 Talo Toldien kajotti
 Nurmipalstan partahalla;
 Vihanta talon takoa
 Haimenti he’elmätarha
 Suuri, mi vertoja vetävi
 Ala-Unkarin lehoille.

 Puiston puolehen talosta
 Ovi pieni aukeavi:
 Tuoll’ on suoja Toldin lesken,
 Yksinäisen yöllis-huone;
 Rosmarini-pensas pieni
 On suruisen akkunassa,
 Tuon takaa tähystelevi
 Poika yöllä yksinänsä.

 Niilo tuonne tultuansa
 Maahan päästävi petonsa,
 Hukat heitti heinikolle,
 Kasteiselle karkehelle,
 Sitten varpahin, varoen,
 Kuin kävisi varkahana,
 Meni äitinsä ovelle,
 Luokse huonehen lukitun.

 Kauan turhin kuuntelihen,
 Kaikkialle kääntelihen;
 Kuului vaan kamanapuusta
 Yhen tiukkasen tikitys;
 Ei tieä koputtoako,
 Vai olla koputtamatta,
 Kuin ei tuota tohtinunna,
 Käsin vain kääkeä hapuili.

 Kusta kummalta tulevi
 Pelko moinen mielehensä,
 Oisihan otellut ennen
 Lohikäärmehen keralla?
 Emostansa on pelossa,
 Vanhemmastahan varovi:
 Pahoin saattaisi pelätä
 Kolkutusta kuullessansa.

 Voisi sattua sitenki,
 Noin jos häntä häiritseisi,
 Ett’ei uskalla avata
 Usta eikä ikkunata,
 Mutta nostaisi nujua,
 Kimakasti kiljahtaen,
 Eivätkä toinen toisellensa
 Sitten saattaisi puhella.

 Siis hukat olalle otti,
 Suet nosti selkänänsä
 Sekä käypi kiertämällä
 Talon toiselle ovelle:
 Siellä, ulkona, sisässä
 Joka henki huokoavi,
 Koirasetkin koppisessa
 Kaikki unta ottelevat.

 Ovi auki on; näkyvi
 Siitä Yrjön sänkypaikka,
 Kuta pitkin kuutamainen
 Vaipan valkean levitti;
 Ulkona, etehisessä,
 Alla kartanon katoksen
 Vahtimiehet vaipuneina
 Kylitysten kellettävät.

 Kaikki on uupunut unehen.
 Toldi kauan tuumimatta
 Hukat heittävi olalta,
 Päälle kynnyksen panevi;
 Tuosta tempoi pistopiikit,
 Kaikki keihä’ät kokosi,
 Koppoi maasta kourahansa,
 Seinän luona seisomasta;

 Noilla maahan naulitsevi
 Vahtimiehet vaattehista,
 Jotta eivät nousta jaksa,
 Milloin nousta mielisivät,
 Sitten astuvi sisähän.
 Voi sinua, Yrjö Toldi!
 Nyt sinun tuho tulevi,
 Kuin ei liene ennen tullut.

 Tuossa nyt tähystelevi
 Niilo uutimen ohessa,
 Kuin kovasti kuorsnaellen
 Yrjö henkivi unessa;
 Kerran vaan kuin kouristaisi,
 Eip’ enämpi kuorsnoaisi,
 Vaikeneisi, vaikka oisi
 Sata henkeä hänessä.

 Mutta Niilo noin sanovi:
 ”Vähällä sun surmoaisin,
 Etkä muuta ansaitseisi,
 Jos mun mieleni tekisi;
 Vaan en nyt tätä nykyä
 Tule turmaksi sinulle,
 Sen vain sulle tietä annan,
 Jotta tässäkin käväisin”.

 Siis suet sylihin otti,
 Saattoi myötänsä molemmat,
 Pani ne sängyn partahalle,
 Suuren vuotehen sivulle,
 Sekä noille noin saneli:
 ”Tuuti, tuuti, tuttuseni:
 Näette, vanhin veljennekin
 Tässä vieressä venyvi”.

 Itse astuvi etemmä,
 Kulki toisehen tupahan;
 Siin’ istui surusovissa
 Pöyän ääressä emonsa:
 Pöyän päälle päällitysten
 Kaht’ on kättänsä nojannut,
 Niien päälle pään suruisen
 Laskenut levahtämähän.

 Siin’ oli uni suloinen
 Viikon väijynyt lähellä,
 Voinut ei voittoa surua,
 Läpi murtua murenen;
 Viimein viekastelemalla
 Oli päässynnä perille:
 Asun horkalta anoen,
 Puistajaiselta pukimen.

 Sen laisna lähelle päästen
 Takaraivohon rävähti,
 Jopa juoksi eestakaisin
 Kiirehestä kantapäähän;
 Sinnes vaivaista väsytti,
 Jähmitteli, juovutteli,
 Kunnes kaikki koetettua
 Viimein vaivutti unehen.

 Kauaks’ eipä kuitenkana
 Untansa ulottimunna:
 Poian astunta pelätti,
 Kolke vieno kammastutti,
 Ylös säpsähti emäntä
 Kohta tuon on kuultuansa,
 Niilopa ennätti emoa
 Rohkaista tavalla tällä:

 ”Oi on äiti armahani,
 Ellös vainenki varatko!
 En tuone talolle tälle
 Minä turmoa mitänä,
 Vaikkapa vaellan yöllä,
 Kulen lailla kummituksen;
 Sillä kohta surmattaisi,
 Kuin ma päivällä kävisin”.

 Eikä pelkeä enämpi
 Leski tuon tajuttuansa,
 Vaan puristi poikoansa,
 Liki rintoa likisti;
 Eik’ ole poian poskipäissä
 Yhen äyrisen aloa,
 Kuhun ei koske suu emonsa,
 Suukkoistoukoja tihitä.

 ”Voi, kun taas sinun tapoan,
 Jota en toivonut enämpi!
 Jo kaotin toivon kaiken,
 Melkein tauttasi menehyin.
 Vaan Jumala varjelkohon,
 Kuin näin ääntelen kovasti!
 Onhan Yrjänä lähellä,
 Tässä toisessa tuvassa”.

 Sen verran emonen virkki,
 Eik’ enämpeä puhuisi,
 Taikka oisi aukealla
 Hortobágy’in heinämaalla;
 Sielläkin syli sepäisi,
 Syan arka angistuisi,
 Huulet hellä suuteloinen
 Sulkisi sanattomiksi.

 Poika tuntevi povella
 Vanhemman vapisevaksi,
 Jopa kohta kaatuvaksi,
 Kuin ei häntä kannattaisi;
 Vaan on myös pojanki mieli
 Liioin määrin liikahtanna,
 Ett’ei varsin vastaele
 Senkun kotvan, seisottua.

 Kyllä tyyntyä koetti,
 Mieltä malttoa yritti,
 Vaanpa vasten tahtoansa
 Vesi silmihin vetihe,
 Kuin ois laukan kuorinnassa,
 Silppuannassa sipulin,
 Tai tulta puhalteleisi,
 Savun noustessa sakean.

 Vieri virtana vetensä
 Koi on silmästä kahesta,
 Emon poskille puoten,
 Kasvaloille kantajaisen,
 Ynnä yhtehen valuen
 Emon kyynelten keralla,
 Niinkuin kallion kahenki
 Purot yhtyvät yheksi.

 Viimein luontonsa lujenti,
 Sekä karkaisi syämen
 Ja siveli silmiänsä
 Vanhan tuojansa tukalla.
 Tuosta tarmonsa ko’oten
 Ja kohoten kuurultansa,
 Voitti tuskansa tulisen,
 Kuta kuinkin tyyntelihen.

 Siitä noin sanoiksi virkki,
 Poika äitille puheli:
 ”Heitä jo, maammo mairueni,
 Ellös suuelko enämmin;
 Ylen on aika ahtahalla,
 Tärkillä oloni täällä,
 Sain tykösi tuokioksi
 Jäähyväiset jättämähän”.

 ”En mä tuota toivokana,
 Täällä viikon viipyväni,
 Kuni on Yrjö kuuluvissa,
 Läsnä Luojan hyljättävä;
 Voisin vielä tuon tuhota,
 Sitä pelkeän peräti....
 En! en kosta konsakana –
 Siin’ on viimeinen sanani”.

 ”Sen sinulle vielä virkan:
 Ällös surko, äitiseni,
 Heitä pelkosi peritön,
 Siirrä pois syämestäsi.
 En mä lähtene ijäksi,
 Takaisin tulottomaksi,
 Vaan ma luotan Luojallani,
 Että mun antavi eleä”.

 ”Suuri on voima suonissani
 Ja käessäni kahessa,
 Sitä en myllyssä menetä,
 Huoli puiessa hukata;
 Olihan isoni armas
 Sankari aimo aikoinansa,
 Miksi yksin mie tulisin
 Heimoni häväisijäksi”.

 ”Lähen linnahan, Budahan,
 Antaun sota-uroksi,
 Näytän joukolle jotakin,
 Kuulun työn kuninkahalle,
 Jota ei viljon veljyeni
 Tuiki tarvinne hävetä,
 Joll’ ei harmista halenne,
 Katkenne kateuesta”.

 ”Siis sinua, äiti kulta,
 Armahaisesti anelen,
 Elä huoli huolehtia,
 Ellös itkekö minua;
 Mi siitä sureksimista,
 Ku ei vielä kuollutkana,
 Kun Manalle mennehetki
 Kerran kääntyvät takaisin?”

 Oisi vielä viljemmälti
 Poika äitille puhunut,
 Vaan jo koirat kartanolla
 Kovin alkoivat ulista.
 Toldi tuon tajuttuansa
 Kohta arvasi alunki,
 Jott’ oli sinne saaessansa
 Tuhman tehnynnä tekosen.

 Siit’ on yksin yltynynnä
 Penien vihan piäntä,
 Jott’ on Toldi tullessansa
 Suet saattanut talohon;
 Jopa kohta kaiken kansan
 Nukkumasta nostattavat,
 Siis supistaen sanansa
 Tuon vain virkki viimeiseksi:

 ”Jo nyt on multa aika mennyt,
 Lähtöhetki on lähennyt,
 Siis sinua, äiti armas,
 Heitän haltuhun Jumalan;
 Luoja silma siunatkohon
 Tään ilmaisessa elossa
 Sekä tuolla toisessakin,
 Se on hartahin haluni”.

 ”Siunatkohon, siunatkohon!”
 Sai emo sanoneheksi,
 Kenpä ketä siunoaisi
 Sen vain mietti mielessänsä;
 Tiesihän Kaikkitietäväisen,
 Tuiki tutkijan syänten
 Kyllä keksivän hänestä
 Kaikki suomansa salaiset.

 Vaan kun riistyi rinnaltansa,
 Poika äitinsä povelta,
 Ei voi kielin kertoella
 Emon tuskoa tulista:
 Ehkäpä emosen sielu
 Heitä solkena sovitti,
 Eikä auki aukiele:
 Pois peräti pakkunevi.

 Koirat vielä vinkueli,
 Kimakasti kiljahteli,
 Sekä julmalla jutulla
 Tulivat ovelle asti;
 Jo vahitki työllä tuskin
 Koetti pystyhyn kohota,
 Yrjö herrakin heräsi
 Tuosta pauhusta pahasta.

 ”Ken on täällä käynytkänä?
 Mikä tästä matkannunna?”
 Renkijoukko noin rähisi,
 Huusi hukkia nähessä.
 ”Niilo tuon on toimittanut,
 Kuta ei voisi muu kukana!
 Pois pojat! Ulos urohot!
 Sen perittävän perästä”.

 Ja kuin joukko vaapsahaisten
 Pesästä pörähteleisi,
 Moinen nyt nujakka nousi
 Koko Toldilan talossa:
 Toinen törmäs toisellensa
 Aavassa etutuvassa,
 Kiitelivät ken mihinki
 Jalan tai sälön selässä.

 Eikä tieä yksikänä,
 Minne mennä tai mikäli,
 Vaan kuin hullut huppuroivat
 Vasempaan ja oikeahan;
 Viimein Yrjö vimmastuen
 Heitä herjasi häjysti,
 Itse läksi eellimmäisnä,
 Toiset peuhaten perästä.

 Liekö tuota leski kuullut
 Metsämiehien melua,
 Huutoloita, hurtan ääntä,
 Sekä torven toitotusta?
 Liekö kuullut kiljuttavan:
 ”Teljetkätte tie häneltä!”
 Sekä senki tietänynnä,
 Keitä tietä teljetähän?

 Ei hän kuullunna kutana;
 Sillä poian poistuessa
 Heikot jalkajänterensä
 Varsin alkoivat vavista
 Ja hän kaatui kaunihisti
 Vuotehelle valmihille,
 Ties Jumala, kuinka kauan
 Tuossa tunnotta makasi.

Arvid Genetz
János Arany
Runot