Vänrikki Stoolille
Ei kulje se armeija kunnekkaan,
 Se nuotiotulilla loikoo,
 Osa ommellen kurjia ryysyjään,
 Ump’unessa toiset kun oikoo.

 Ylipäälliköt silkkiteltoissaan
 Ne kruununkakkua järsii,
 Ei kysy he mietteitä miehistön,
 Ei kuinka se suree ja kärsii.

 Sill’ aikaa kaakkonen kaivertaa
 Yhä taivaalle pilvenhäntää,
 Susi ulvoo, pimeys peittää maan
 Ja sataa lunta ja räntää.

 Kevättulva jo tekevi nousuaan
 Kaikk’ ottaen oraiset pellot,
 Väen velton se hyrskyhyn hukuttaa,
 Koko maan soi kuolemankellot.

 Vesi vieras nielevi kuiluihin
 Myös päällikkökunnan aran
 Kera kansan veljesriitaisen
 Sekä valtioviisahan staran.

 Rakas Stool! Ylin tarkotus johdattaa
 Tätä jääkaus-hävitystä;
 Kaikk’vallan kostava käsi se on,
 Joka lyö, kun laiho on kystä.

 Vedenpaisumus päättyy. Mitta on täys.
 Kevättulvaa seuraa suvi.
 Meri Joldian laskee. Kylväjä uus
 Käy esihin. Elo on huvi.

 Stool! Poikasi poika se Noak on,
 Joka välttää onnettomuuden,
 Hän on ottava jälleen isäinsä maan
 Ja siittävä suvun uuden,

 Juurt’alkaen uuden ja viisaamman,
 Joka tietää mik’ elon on sunta,
 Ja jossa se vihdoin toteen käy
 Tuhatvuotinen valtakunta.

Ukko (Oskar Uotila).