Koulusta eroaville tovereille
Tuolla lahden laitehella
 Suojassa on saarien
 Sorjan niemen kainalossa
 Valkamainen rauhainen.
 Syrjäisestä sijastaan
 Sit’ ei juuri huomaakkaan.

 Raivomyrskyn riehuvaisen
 Sen ei voima sinne näy,
 Eikä aallot vaahtopäiset
 Tyrskyinensä tänne käy.
 Tyyn’ on lahden pinta vaan
 Rauhaisana levossaan.

 Työtä täällä kuiten tehdään,
 Toimetta ei ollakkaan,
 Kirvehiä heilutetaan,
 Puuhatahan uutteraan
 Vaikkei kalske kuulukkaan
 Kauas muuhun maailmaan.

 Aluksia siellä syntyy
 Joukoin lukemattomin,
 Niitä sitte varustellaan
 Valtamerten myrskyihin.
 Lakkaamatta käypi työ,
 Lepoa suo tuskin yö.

 Ja kun taasen alusjoukko
 Valmihiksi saatu on,
 Siitä vast’ on valkamassa
 Ilo, riemu rajaton;
 Kaikuessa laulujen
 Lasketaan ne vetehen.

 Kiiltävinä, uljahasti,
 Puhtahine purjeineen
 Suuntaavat ne satamasta
 Kauas maahan etäiseen.
 Kautta myrskyin, pauhuin vie
 Ulappainen, aava tie.

 Niin ne kaikki eri teitä
 Hajoavat maailmaan,
 Mikä ompi vakavana,
 Mikä horjuu kulussaan,
 Mutta kaikki kuitenki
 Yhä eespäin pyrkivi.

 * * *

 Tämän, veikot, oottekin juuri
 Te valkaman venhoja vaan;
 Ja te nyt pois aiotte täältä
 Ulos aavalle purjehtimaan.

 Tämä helmansa suojassa kätki
 Ja autteli vaarassa ain’,
 Sepä myös opin antoi ja tiedot
 Asehiksi ja oppaiksi vain.

 Elon myrskyjen taistohon teidät
 Nyt tuuli ja purjehet vie,
 Ulapalla ja vaarojen kautta
 Yhä kulkevi huojuva tie.

 Joka puolella uhkaavi niellä
 Ja suistoa turmiohon
 Salavirtojen pyörtehet viekkaat –
 Kariloita vaan matkanne on.

 Mut jos ompi Hän perämiesi,
 Mi myrskytki hillitä vois,
 Elon Herra jos kulkunne johtaa,
 Hän vaaratki torjuvi pois.

 Läpi viekkahan maailman pauhun
 Te oikeahan satamaan
 Kodin rauhasan saavutte helmaan
 Jos te Hänt’ yhä seuraatte vaan.

Eetu.

Anonyymi
Runot