Varjosta lehtevän puun
Ja päivä se painui pilvien taakse
 ja tuulet ne ruskoja taivaalle toi,
 ei kuulu nyt lintujen laulua, eikä
 nyt helkkyen sävelet soi.

 Yön tyynessä istuvi tyttö ja poika,
 ne kaksi on varjossa lehterin puun,
 ja tulta sen neitosen silmät loisti,
 vaan kiinni on poikasen suu.

 Se tyttö se lauloi ja laverteli,
 se poika se maahan katsoi vaan,
 jos joskus sattui silmät silmään –
 sai poikasen huokaamaan.

 Se leikki se poikaa niin kummasti poltti
 ja neitokin muuttui murheiseks,
 se katsoi toista niin kysyvin silmin,
 ja toinen se anoi anteheks –