Levoton uni
Yötuuli pilviä vie pohjaa päin.
 Ma heräsin. Niin pahaa unta näin.
 En nuku, en. Yötuuli pilvet kantaa
 maan yli, meren, kohti Suomen rantaa,
 Etäällä, pimenneinä, kohoaa
 ne kauniit tornit, joit’ en nähdä saa.

 Mua painaa vieras maa, en enää kestä!
 Vie, tuuli, minut pois, en enää kestä,
 vie yli meren, joka hyrskyää.
 Ma tahdon kotiin. All’ on tyhjän syli.
 Sen yli pääsen, lennän tuskan yli,
 pois yli meren, joka hyrskyää.
 Miss’ olet? Aallot lyövät Suomen rantaa.
 En löydä sua, jota rakastan.
 Sun syliis siipeni ei jaksa kantaa.
 Yön tyhjyydessä yksin vajoan – – –

 Miks kirkastui? Kuu paistaa yli Maan.
 Miks kaikki kevenee, miks tuska lähti?
 Tuo yli lahden värisevä tähti
 sun viime lupaukses loisteessaan.
 Ja äkkiä en ole yksin, en.
 Sun läheisyytes huoneessani tässä
 ma tunnen, elävänä pimeässä,
 sun hellyytesi syvän, suloisen.
 Et unohtanut. Aalto ei mua vienyt.
 Sa tulit, siunattu, vaikk’ en ma tiennyt.
 Sun syleilysi turva tuudittaa
 mun uneen, joss’ ei enää kuolemaa.
 Tuhanteen vuoteen et mua suudellut;
 nyt huultes lämmön tunnen ainoastaan,
 ja kun ma nukun, poveani vastaan
 sun pääsi lepää, armas, uupunut.

Tartossa 1933.