Kaarinan veri
Nuor’ Kaarina, Kuussalon kukkainen –
 Niin kertoi Mummoni kerta –
 Oli Immyt tuuheatukkainen. –
 Taru uhkuu syyttömän verta.

 Tuon kauniin Kaarinan seudullaan
 Moni alkoi noidaksi luulla,
 Niin loitsi hän miehet katseiltaan. –
 Taru neidon on rattosa kuulla.

 Hovin aatelisknaapeista uljain, Klaas,
 Näki impyen messussa kerta;
 Hän katsoi neitiä ja katsoi taas. –
 Taru uhkuu syyttömän verta.

 Klaas ratsasti kirkolta Kuussalohon.
 Ken ois sitä saattanut luulla:
 Hän aneli immyttä aviohon. –
 Taru neidon on rattosa kuulla.

 Isä knaapin tästä on vimmainen:
 ”Peri poikani noidan merta;
 Mut noidan saatan ma syytteesen;
 Rikos tahraa aatelisverta!”

 Niin Kaarina noitana tuomittiin.
 Et voi sitä tehdyksi luulla:
 Hän Kalmankankaalla mestattiin. –
 Taru neidon on kauhea kuulla.

 Ja mestauspaadella Kaarina huus
 Avuks taivasta, maata ja merta:
 ”Oi salliman vallat! mik’ onnettomuus.
 Te vaaditte syytöntä verta!”

 ”Niin totta kuin mieleni puhdas on,”
 Hän parkasi kurjalla suulla,
 ”Tää paasi mun vertani vuotakohon!” –
 Taru neidon on kauhea kuulla.

 Mut pöövelin paasi se paikan sai
 Kivikirkon seinähän kerta;
 Punapaatosen siin’ olet nähnyt kai:
 Yhä vuotaa se Kaarinan verta.

Oskar Uotila.

Lähde: Maamme 14.6.1890.

Oskar Uotila
Runot
Maamme
1890