Thaliarchus nuorukaiselle
Näät, kuinka hohtaa valkeavaippainen
 Soracten huippu; taakasta hankien
 käy painoon metsän puut, ja jäätyin
 virrat ne äkkiä vangiks joutui.

 Nyt tuima takkavalkea lietehen
 tee lämpimikses; reipasna maljahas
 suo vanhan, oivan viinis vuotaa,
 oi, Thaliarchus, sa tynnyristä!

 Muu kaikki heitä huomahan taivaisten;
 he murtaa myrskyn vimman, mi vastaksuin
 löi kuohupäät, – ja jälleen pystyyn
 sypressi kohoo ja saarni vankka.

 Äl’ urki turhaan huolia huomisen,
 vaan päivä, jonkas sait, lue voitokses;
 sa lemmen armaat riemut nauti,
 nuorena kiitele karkeloissa,

 kun intos uhkuu, kun ukon kärttyisyys
 ei vielä vaivaa. Päiväsi parhain jaa:
 Mars-kenttää etsi, – kävelyitä, –
 kuiskeita viehkeitä illan suussa. –

 Jää neidon kisaan, siinä kun varjoss’ yön
 hän varkain piilee, tirskuen kätköstään:
 Käsivarren koruun käy, – ja tyttö
 riuhtovi vastahan heikoin hyvein!

Horatius
Runot
Valter Juva

fr:Ode I.9 - À Thaliarchus
it:Le odi di Orazio/Libro primo/IX
la:Carmina (Horatius)/Liber I/Carmen IX
nl:Horatius/Carmina/1, 9
no:Ved vintertid