Hyvää yötä!
Hyvästi jää! Taa aaltoin vyön
 jo häipyy synnyinmaa.
 Veet tyrskyilee, käy tuulet yön,
 soi lokkein kirkunaa.
 Päin päivänlaskun säihkyä
 käy tiemme myrskyn myötä;
 hyvästi, aurinko, ja sä
 maa isäin, – hyvää yötä!

 Vain hetkeks päivä peittoon jää,
 tuon aamun jällehen;
 voin vettä, taivast’ tervehtää,
 mut synnyinmaata en.
 – Sä tyhjäks uljaan linnan näät,
 jäi telkeet portin suulle:
 Pihalla versoo ruohonpäät,
 ja ulvoo koira – kuulle!

 Hoi, kuule, paashi pienoinen,
 miks siinä itketkään?
 Vai pelkäät vimmaa tyrskyjen
 ja raivopuuskaa sään?
 Mut pyyhi kyynel silmistäis,
 on uljas laiva meillä;
 nyt nopein haukka jälkeen jäis
 sen riemuisilla teillä.

 »En kysy tyrskyin pauhinaa,
 jotk’ kiljuin syöksyy päin;
 Sir Childe, ei, toiset seikat saa
 mun murheiseksi näin.
 Ma jouduin eroon taatostain,
 jäi äiti huolten vaivaan;
 nyt mun ei muuta turvaa lain,
 kuin sä – ja Herra taivaan.

 »Mua taatto kauan siunas vait,
 lie surrut vähän vaan; –
 mut äiti varmaan itkee kait,
 siks kunnes palataan.» –
 No niin, sa lapsi, lohduks on,
 kun itkut pyrkii esiin;
 jos mull’ ois mieles viaton,
 myös mun sais silmät vesiin.

 Hoi, kuule, uljas linnamies,
 vai kelmeäks sun nään?
 Sua ehkä uhkaa Ranskan ies,
 tai pelkäät vimmaa sään? –
 »Sir Childe, mä hengestäni viis!
 Ei, muu se minuun koski:
 luo armaan vaimon aatos liis,
 ja kalvaaks kääntyi poski.

 »Luo linnas vaimo sekä laps
 jäi järven poukamaan;
 jos isää kysyy kultahaps,
 mit’ äiti vastaakaan?» –
 Niin vai, sa oiva linnamies, –
 en pyri murhees jakoon;
 ken mailman turhat tunteet ties,
 hän nauraa, – lähtee pakoon!

 En usko naisten kyyneliin!
 Pian uudet kosijat
 saa säihkyn silmiin sinerviin,
 jotk’ äsken kaihtuivat.
 Ei muistot mulle vaivaks jää,
 en sure, säät jos soisi;
 voin surra, kun en mitään nää,
 mi surun arvoist’ oisi!

 Ja niin nyt aavaa merta uin,
 ma maailmass’ yksin oon: –
 Mua muut ei kaipaa itkusuin,
 siis kaipuu haihtukoon!
 Vain koira vinkuu, kunnes sen
 vei vieras ruokain ääreen:
 Jos palaan niin ja lähenen,
 kenties mua tarraa sääreen.

 Ma kevein rinnoin laivassain
 jään merten kuohinaan. –
 Vie, minne viet mun, kun et vain
 vie rantaan kotimaan!
 Te terve, tyrskyt raivokkaat!
 Ja kun käyn tuulten myötä,
 taas terve, rotkot, erämaat!
 Maa isäin, – hyvää yötä!

George Gordon Byron
Runot
Valter Juva