Runebergin muistoksi
Pois on mennyt meiltä laulun ponsi,
 Poissa on hän runoruhtinaamme!

 Kulunut vaikk’ on jo vuosikunta
 Hetkest’ aivan haikeasta siitä,
 Jolloin läks hän tämän ilman alta,
 Valon, soinnun maahan mennäksensä,
 Ijäisenpä ihanuuden maahan,
 Niin ei tahdo suistua surumme,
 Kaiho Suomen kansan ei vaan laata,
 Kuin on mennyt meiltä laulun ponsi,
 Laulun ponsi, runoruhtinaamme.

 Syytä sulla onkin, Suomi, kyllin
 Yhä kaihoella, kaipaella:
 Tietäjäs hän oli tenhosuurin,
 Taitajasi taivasta läheisin.
 Ennen häntä eteläisen ilman
 Ihanteita ihmetteli Pohja!
 Italian ikiselvää päivää,
 Hellaan hehkuvia tuoksuöitä,
 Olemattomiai onnenmaita,
 Joissa kansaa autuaallist’ asui,
 Paimenet ja paimenettaretpa,
 Laitumella lammaskarjojansa
 Säännellen vaan sävelillä huilun
 Tahi talutellen punapauloin,
 Simoa ja suudelmia söivät;
 Taikka joissa viljavainioilla
 Joutuneilla joukko kumma liikkui:
 Talonpojista, maantyttölöistä
 Kulkivat ne, mutta muu ol’ luonne,
 Luonne oli hieno herrasluonne,
 Päällä silkkiä ja samettia,
 Suussa suloisia sanoja ja
 Sukkeluuksia ja somuuksia.

 Silloin uusin runoin Runeberg jo
 Tuli, loihti, nosti noidansauvan,
 Kajahutti taikakanneltansa.
 Katsos vaan – ken uskonut ois tuota! –
 Kotimaakin, vaikk’ on köyhä, kylmä,
 Taideniekan taulull’ on ihana;
 Suomen maat ja maisemat ja ilma,
 Suomen salmet, lahdet, lammit, laaksot
 Lumoovat nyt silmäs ihanteella.
 Mitäs on nuo miehet sekä naiset,
 Edessämme aivan eläväiset,
 Taiturin tään tauluihinsa luomat?
 Liha on ne meidän lihastamme,
 Veri juuri meidän verestämme:
 Kurun Matti Pohjan onpi poika,
 Savon mies on Saarijärven Paavo,
 Hana muinoin meill’ ei harvinainen;
 Pistuoli, sun pirttis pimeyttä,
 Oloasi osatointa emme
 Kuivin silmin katsella me saata;
 Ihanainen Hanna ensilemmen
 Sulon muiston saattaa mielehemme;
 Hedan nähden näämme herttaisia
 Emäntiä entisiä maalla;
 Nuokin Augustat ja Annat, Aarot,
 Kaikki, kaikki on ne meidän kansaa.
 Ja te, Suomen suuret sotaurhot,
 Uskon, uljuuden ja sankaruuden,
 Kuulun kunniamme kannattajat,
 Esikuvat heikon jälkipolven,
 Ihmehtimät, yltämättömätpä,
 Kenp’ ois unhoksista ilmi tuonut
 Teidät, ehompina entistänne,
 Kirkkaina ja kuolemattomina
 Maailmalle mainioiksi tehnyt,
 Ell’ei kaikunut ois ihmekannel?

 Laulusankar’, sankar’-laulajamme,
 Omamme hän oli, omimpamme,
 Hän, jok’ aartehia aavisti ja
 Löysi luontehesta Suomalaisen,
 Halvan, köyhän, kurjan korpelaisen,
 Petäisen purian povessakin
 Ilmi saattoi, innokkaasti lauloi
 Kunnian ja kelvon kukoistavan.

 Omamme hän oli, omimpamme;
 Mut voi kohtaloa kovanlaista,
 Että sävelillä Suomen kielen
 Tämä kannel kaikua ei saanut!
 Ett’ei saanut, eikä saakaan koskaan,
 Suomalainen, umpi-suomalainen,
 Sulosointua sen kuulla, ääntä
 Ikirunojansa ihastella,
 Eikä ihanuutta ihmetellä,
 Jolla Suomen suurin taideniekka
 Kuvas Suomen kansan kaunihiksi!

 Kansa toinen, vaikk’ei varsin vieras,
 Ruotsalainen, runotemppelinsä
 Pyhimpähän pystyttävä ompi
 Sarjaan suurten laulusankartensa
 Ruotsiks runoillehen Runebergin!

 Mepä, aioiksi me ainaisiksi
 Sydämmemme syvimpähän kätköön
 Taitajamme muiston tallellamme,
 Hänelle, hänenpä hengellensä
 Sulat, hartahimmat kiitoksemme
 Lausuellen laulamastansa, ja
 Odotellen, toivoellen, että
 Runon into, Runebergin runon,
 Aian tullen, vuoron vierähtäen,
 Vastaistenpa polvien povista
 Kalevankin kansan kielellä jo
 Kaiun korkean ja kauniin saapi.

August Ahlqvist
Runot