Sydämeni (Kovero)
On suurin surkeuten’
 Mun oma sydämen’.
 Ei sitä muuten näy,
 Vaan kyllä selväks käy,
 Jos valkeus sisustaan
 Sen pääsee paistamaan.
 Kuink’ ähkyy, vohkuu sen
 Palkehet pahuuden,
 Jos ei se saada voi,
 Mit’ aikoo, aprikoi!
 Sen juonet katalat
 Ja himot kauheat
 Ken kertoella vois
 Ja päivän valoon tois!

 Vaikk’ usein harhaan vie,
 On pahan kaiken tie,
 Ei syypää sittenkään
 Se ole mihinkään.
 Muut aina vääräss’ on,
 Se tälle mahdoton.
 Jos ain’ ei pettää saa,
 Se puikkii valheen taa:
 On syyttömästi nyt
 Taas koito kärsinyt.
 Se halaa maallista
 Ja hylkii taivaista,
 Vie mun alaspäin,
 Kun pitäis ylespäin.

 Langennut enkeli
 On sydämmessäni.
 Jos tuota tuntoni
 Välisti vastusti,
 Se käärmeruoskallaan
 Sai veren’ vuotamaan,
 Mun saattoi satimeen.
 Vie varmaan syvyyteen,
 Jos ajoiss’ apua
 Ei mulle anneta.
 Ei auta voima mun,
 Mä raukka rutistun.
 Oi Herra taivahan,
 Ann’ apu vaivahan,
 Vaimenna haavat nää,
 Sä olet kaiken pää,
 Laupias, armias
 Rakkaassa Pojassas!

1899.