Joutsenet
Yli soiluvan veen ne sousi,
 ne aallon ulpuina ui,
 kun aurinko nuorna nousi,
 yöt pohjan kun punastui.

 Lumikaulat kaartehin ylpein
 veen kuultoon kuvia loi.
 Povet aamun kullassa kylpein
 ne outoja unelmoi.

 Vain joskus onnensa julki
 ylen suuren ne joikuivat,
 ja soinnut aalloilla kulki
 niin aavistuttelevat

 kuin hyminä huomenkelloin
 salokappelin kaukaisen;
 ja aallot vienosti velloin
 ne kantoi kaikua sen. –

 Ne rauhassa souti ja solui
 suven kerkeän kestämän,
 jonot lumme-valkeat jolui
 syvän päällitse päilyvän.

 Kohos siiville kerran ne sitten,
 suvi kun oli muisto jo vain,
 kukat laulavat lainehitten,
 unet valkeat ulappain.

 Ne matkasi päivänmaihin;
 viel’ loistava siipi loi
 kuvan viimeisen alle kaihin,
 mi aallon jo kammitsoi.