Runoilijan laulu (Ibsen)
Riemun, leikin lempee paikka
 puisto tää on paahteinen:
 mitä siitä, syksy vaikka
 murtaa toivot keväimen.
 Ylläsi kuin valkosumu
 häilyy kukat oksillaan, –
 huomenna ne tuulen humu
 siroitelkoon maailmaan.

 Miksi kesken kukoistusta
 ajatella hedelmää?
 Miks on mieles murheen-musta,
 huokaat elon hyörinää.
 Linnunpelätit miks soivat
 päässä rumain riukujen?
 Veikot hilpeet, linnut voivat
 laulaa lailla tiukujen!

 Suojasta miks kukkatarhain
 karkoittaisit lintusen?
 Suo sen viedä toivees parhain
 palkaks sulo-laulujen.
 Heelmä myöhäinen jos vaihtuu
 lauluun, niin sa voitot vaan;
 muista, että hetket haihtuu;
 kohta halla hyytää maan.

 Tahdon elää, riemurinnoin
 laulaa kunnes kuihtuu maa; –
 heittää sitten nuoruus-innoin,
 mi ol’ kerran ihanaa!
 Portti auki; laitumelle
 käykööt laumat nälkäiset;
 kukan taitoin, sama kelle
 jäävät kuolleet tähtehet.

Henrik Ibsen