Maan povesta pulpahti puronen
Maan povesta pulpahti puronen
 hän kirkasna katseli taivaallen:
 ”Ah kuinka on kaunis elon tie!
 Mut matkani minne, minne se vie?”

 Oli koivuja purosen partahalla
 ja kukkarantoja kaikkialla,
 ja välin nuokkui nuorta viljaa,
 ja puro se riensi niin riemuin hiljaa.

 Ja välin rannalla kasvoi kuusi
 ja välin hongat ne huminoivat,
 ja eessä siinti jo seutu uusi
 ja kaukaa vuoret varjoja loivat.
 Ja vuoristoissa
 ja laaksoloissa
 niin sadoin kielin ne laulut soivat.

 Kun päivä paisteli lämpimästi
 ja kevät kukkia herätti,
 niin laulut helkkyvät heleästi
 ne elon onnea ylisti.
 Kun päivä piilihe varjoon vuoren
 ja kuuset kattoivat puron nuoren,
 hän kuuli kuusien kuiskivan
 suuruutta taivahan Jumalan.

 Ja Luojan kirkkaassa kesäyössä
 ja syksyn synkässä tähtivyössä
 ja kumotellessa illan kuun
 ja huminoidessa honkapuun
 hän kuuli kuin koko taivas, maa
 ylisti rakkauden Jumalaa.
 Ja puro pulpahti riemuiten:
 ”Sä luoja olethan kaikkien.”
 Ja ilon tyynen hän rintaan sai:
 ”Sä munkin kulkuni ohjaat kai.”

 Vaan joutui jo kuivaa kangasta
 ja tietä niin valotonta,
 ja hän kuivui kesken matkaansa –
 näin vierryt on virtaa monta. –
 Ja keskellä kevättoiveitaan
 hän jälleen painui povehen maan.

 Ja kaiho katkera kaikki voitti,
 niin raskahasti se tuuli henki,
 ja murhelauluja linnut soitti
 ja kyynel kostutti kukkasenki,
 ja itkivät rannan koivut nuoret
 ja surren nuokkui kukkakuusi,
 ja kyynelhelmistä välkkyi vuoret
 ja surren aukeni aamu uusi.