Kun Kiljusen pojat olivat hirviä pyytämässä
Kun Kiljusen pojat olivat
hirviä pyytämässä

Kirjoittanut Jalmari Finne.

Kiljusen pojat, lihava Mökö ja
laiha Luru, olivat kuulleet puhuttavan
hirvien metsästämisestä. Tekihän
heidänkin mielensä mennä sellaisia
elukoita pyytämään. Kun he
tämän asian mainitsivat kotonaan,
niin sanoi isä Kiljunen, tai oikeammin
huusi, sillä eihän hän koskaan
puhunut tavallisella äänellä:

— Oletteko te ihan patahassuja?
Ei niitä saa jokainen pyytää. Ensin
on haettava lupa kuvernööriltä.

Kun pojat sen kuulivat, niin menivät
he yhdessä kirjoittamaan kirjettä
Hämeen läänin kuvernöörille.
Kun he kolme tuntia olivat miettineet,
millä tavoin tämä kirje oli kirjoitettava,
niin saivat he seuraavan
valmiiksi:

»Hämeen läänin herra kuvernööri.
Mekin tahtoisimme mennä pyydystämään
hirviä, saammeko mennä?
Kyllä me osaamme sen tehdä, me
osaamme vaikka mitä, ja me olemme
rohkeita poikia. Mökö ja Luru Kiljunen.»

Kun kuvernööri aina on kohtelias
herra, niin tuli pian vastaus pojille,
ja siinä sanottiin, että heillä oli
lupa tappaa viisi hirveä.

Kun pojat saivat tämän kirjeen,
niin huusivat he niin kovaa hurraata,
että äiti Kiljunen, joka kuitenkin
oli tottunut jo yhteen ja toiseen
huutoon, painoi kätensä korvilleen
ja huusi:

— Olkaa hiljaa, pojat!

Pojat eivät ilmoittaneet hankettaan
isälleen eikä äidilleen, sillä he
olivat päättäneet ilahduttaa kotiväkeä
tuomalla hirvenpaistia taloon.

Seuraavana päivänä he menivät
pyydystämään hirviä. Mökö, joka
oli vahvempi, oli ottanut leikkipyssynsä,
sellaisen, jolla herneitä ammutaan.
Luru oli päättänyt tuoda
hirven elävänä kotiin ja oli sen
vuoksi ottanut nuoran mukaansa.

Eivät he koskaan olleet nähneet
hirviä muualla kuin Helsingissä käydessään
Korkeasaaren eläintarhassa,
mutta kun ne tarhassa olivat astelleet
rauhallisesti, niin uskoivat pojat,
että samanlaisia ne ovat muuallakin.
Kylässä saivat he kuulla,
että aivan läheisessä metsässä oli
nähty kaksi hirveä.

— Ne ovat meidän! huusivat pojat
ja läksivät juoksemaan metsään.

Siellä he huusivat, jotta hirvet
tulisivat näkyviin, ja arvaahan sen,
että silloinhan ääntä tuli, kun Kiljusen
pojat oikein täyttä totta huusivat.
Oli se sellainen melu, että hirvetkin
pelästyivät ja tulivat katsomaan,
mikä oli hätänä.

Kun nuo suuret eläimet sitten
tulivat näkyviin, niin vaikenivat pojat
vähäksi aikaa, ja Mökö, joka aina
oli punainen, kalpani kerrassaan.
Mutta Luru, joka oli kalpea jo ennestään,
eikä siis voinut tulla sen
kalpeammaksi, huusi:

— Ota sinä, Mökö, tuo suurempi,
kyllä minä pienemmän hoidan!

Kun Mökö kuuli Lurun sillä tavoin
puhuvan, niin tuli hän heti
urhoolliseksi. Hän latasi pyssynsä
ja meni hirveä vastaan. Ja Mökö
laukaisi niin että paukahti! Mutta
mitäs hirvi olisi välittänyt Mökön
herneistä. Se mörähti jotain, ja
Mökö luuli sen nauravan hänelle.
Se suututti Mököä ja hän huusi:

— Ole siinä nauramatta, ei tämä
ole mikään leikin asia, täysi tosi
tässä on!

Ja hän latasi pyssynsä taas ja
ampui uudestaan.

Ei hirvi nytkään liikahtanut.

-—
— Se on aivan samanlainen kuin.
lehmä, sanoi Luru. Ei se kuole sinun
pyssystäsi. Ota se elävänä kiinni,
niinkuin minäkin teen.

Ja Luru meni aivan rohkeasti pienemmän
hirven luo ja heitti sille
nuoran silmun kaulaan. Mutta silloin
hirvi säikähti ja hyppäsi korkealle.
Sitten se läksi täyttä laukkaa
juoksemaan. Luru ei päästänyt
nuoraa irti käsistään, vaan laahaantui
jäljestä.

Mökö huusi:

— Minne sinä menet, Luru?

— Minä sain jo kiinni, huusi Luru
kieriellessään maassa hirven vetäessä
häntä pitkin metsää. — Minä
menen kotiin, tule sinä jäljestä, jos
pääset!

Silloin Mökö meni isomman hirven
luo ja koetti ottaa sen käsin
kiinni. Mutta hirvi painoikin päänsä
alas ja heitti Mökön korkealle ilmaan.
Kun Mökö oli vähän aikaa
ilmassa heilunut, niin pudota moksahti
hän hirven selkään. Siinä hän
tarrasi kiinni hirven korkeisiin selkäkarvoihin
ja jäi istumaan hirven selkään.

Hirvi pelästyi kovasti ja läksi menemään,
minkä alta pääsi. Ja kun
hirvellä on pitkät sääret, niin kulkivat
he hyvää kyytiä.

Kun Mökö näki kaukana Lurun
roikkuvan vielä nuorasta ja hirven
laahaavan häntä pitkin metsää,
niin huusi hän:

— Kiipeä ylös, Luru!

Luru ymmärsi sen ja alkoi kiivetä
nuoraa myöten. Ei kestänyt kauankaan,
kun hän jo oli toisen hirven
selässä. Mutta minkä näköinen hän
oli! Hän oli kierinyt maassa, vaatteet
olivat repeytyneet päältä pois,
ja koko hänen ruumiinsa oli aivan
likainen, niin likainen, että hän ei
enää ollut ollenkaan ihmisen näköinen.
Ei Mökökään olisi häntä tuntenut
omaksi veljekseen, ellei olisi
tietänyt, että se oli todellakin Luru,
hänen oma, laiha veljensä.

Ja nyt sitä kiidettiin puitten välissä,
niin että oksat rapisivat. Tuli
suo eteen ja sinne molemmat hirvet
loikkasivat. Ja arvaahan sen, minkä
näköisiä pojat olivat, kun oli päästy
suon toiselle puolelle. He olivat niin
mutaisia, että he tuskin enää tunsivat
itseäänkään, saatikka sitten
muut.

Kun hirvet olivat laukanneet metsässä
tarpeekseen, tulivat ne lopulta
sille kylätielle, jonka varrella Kiljuset
asuivat. Ja nyt mentiin sileätä
maantietä pitkin niin että paikat
paukkuivat. Pojat huusivat ilosta,
huusivat niin, että koko kylä tuli
katsomaan mikä oli hätänä. Kun
ihmiset näkivät kaksi hirveä, jotka
kiitivät kylään päin ja niiden selässä
kaksi kummallista olentoa,
jotka olivat aivan ruskeita yltä ja
päältä, niin pelästyivät kaikki kovasti,
sillä he luulivat, että nyt ovat
kummitukset, peikot tai muut pahat
kylään tulossa.

Ja koko kylä parkaisi kauhusta.
Oli siinä taas ääntä yhdeksi kertaa!
Ja kaikki menivät pakoon. Muutamat
kiipesivät puihin, toiset piiloutuivat
perunakuoppiin. Ja kaikki
olivat aivan varmoja siitä, että nyt
oli maailman loppu tullut. Ja eläimet,
ne vasta kovasti säikähtivät,
sillä eihän niillä ollut ollenkaan järkeä.
Kaikki hevoset juoksivat maantielle
ja kiiruhtivat alta pois. Ja
sitten lehmät. Nekin juoksivat, niin
että keikkuivat. Ja siat, nekin panivat
parastaan, jota pitemmälle tultiin.
Kissat juoksivat häntä pystyssä,
kanat koettivat päästä alta
pois ja menivät niin kovaa kyytiä,
että olivat melkein maasta irti.
Oli siinä kiirettä, aijai, kuinka kovaa
siinä mentiin! Mutta oli siinä
ääntäkin, sillä tietysti kaikki eläimet
huusivat hädissään.

Pulla oli poikien mentyä metsälle
hakenut niitä joka paikasta. Kun
ei ollut löytänyt, niin oli se lähtenyt
kylään tuttaviaan tervehtimään.
Kun Pulla näki hirvien tulevan,
niin meni se ensin häntä koipien välissä
pakoon ja haukkui minkä
suinkin jaksoi aidan takaa kaikkia
niitä elukoita, jotka juoksivat hirvien
edellä maantietä pitkin. Mutta
kun hirvet olivat päässeet ohitse,
silloin päästi Pulla sellaisen komentavan
kiljahduksen, että kaikki kylän
koirat ymmärsivät, mistä oli
kysymys. Ja nyt kiiruhtivat kaikki
koirat hirvien jäljestä, mitkä hyppelivät
hirvien kuonon edessä haukkuen
vimmatusti, mitkä juoksivat
rinnalla ja siinä pitivät pahaa ääntä,
mitkä kipasivat jäljestä ja koettivat
saada hirven hännästä kiinni, ja kun
se on hyvin lyhkönen ja kovin korkealla,
niin olipa siinä hyppimistä.
Ja viimeisenä tuli Pulla, joka ei
mitenkään pienillä jaloillaan jaksanut
pysyä toisten rinnalla. Kyllähän
se juoksi niinkuin vatsanalus
olisi ollut jalkoja täynnä, mutta ei
sekään oikein auttanut.

Ja koko joukko juoksi pitäen hirveätä
melua ja rähinää maantietä
pitkin, niin että tomu oli aivan yhtenä
pilvenä.

Kun ihmiset näkivät, että kaikki
heidän karjansa ja kotieläimensä
olivat karata pois kylästä, niin läksivät
he koirien jäljestä juoksemaan.
Poikanaskalit pääsivät ensimäisiksi,
ne ravasivat niin, ettei tahtonut jalkoja
eroittaa. Sitten tulivat aikamiehet,
jotka juoksivat ja harppasivat,
niin että luuli jalkojen irtaantuvan.
Heidän jäljestään tulivat naiset,
kohottivat hameitaan, jotta liepeet
eivät olisi tiellä ja mennä huristivat.
Ja viimeisenä tulivat pikkutytöt.
Ja vihdoin viimein ne lapset,
jotka vasta konttasivat. Kaikki
mitä kylässä oli elävää olentoa, oli
liikkeellä.

Oli se juhlallinen näky! Se oli
yhtä ainoata juoksua ja huutoa.

Kiljusen talon kohdalla kääntyi
maantie. Eihän tällaista kiirettä pidettäessä,
ja kiirettä siinä todellakin
pidettiin, jouduttu väistämään, ja
sillä tapaa tulivat kaikki Kiljusen
pihalle. Kun siinä oli rakennuksia
ympärillä, niin jäivät kaikki sinne
yhteen kasaan. Kanat hyppäsivät,
koettaessaan oikein kovasti lentää,
kuistin katokselle, kissat kiipesivät
rakennuksen katolle. Lehmät menivät
pihan oikealle puolelle ja hevoset
vasemmalle, siat jäivät portin
pieleen, koirat juoksentelivat joka
paikassa, hirvet jäivät keskelle pihaa
ja ihmiset maantielle portin
ulkopuolelle. Kaikista huonoimmin
konttaava lapsi ei vielä ollut päässyt
puolitiehenkään, vaan istui keskellä
maantietä ja huusi. Mutta
kuka sellaisessa mellakassa sen
ääntä olisi kuullut?

Isä ja äiti Kiljunen tulivat katsomaan,
mikä hirveä joukko heidän
taloonsa tuli. Kun he näkivät hirvet
ja niiden selässä kaksi mustanruskeata
olentoa, niin parkaisivat
he molemmat ihan yht’aikaa. Ja
vaikka kaikki pitivät sellaista ääntä,
ettei olisi luullut enää maailmaan
sen enemmän ääntä mahtuvankaan,
niin kyllä se kumminkin kuului, kun
isä ja äiti Kiljunen huusivat voimainsa
takaa. Se oli sellainen huuto,
että kaikki hämmästyksestä vaikenivat,
kaikki muut paitsi Pulla,
joka haukkumisesta jo aivan käheänä
koetti herättää toisten huomiota.

— Päivää! huusivat pojat. Tässä
on taloon kaksi hirveä. Me olemme
tuoneet ne metsästä.

Silloin isä ja äiti Kiljunen taas
huusivat, mutta nyt ilosta. Pojat
otettiin alas hirvien selästä, pestiin
ja vaatetettiin. Kylän asukkaat
keräsivät kotieläimensä ja veivät
ne pois.

Hirvet jäivät Kiljusten taloon ja
Pulla pantiin niitä paimentamaan.
Ja jos Pulla vain on niitä hyvin paimentanut
eikä ole päästänyt niitä
karkaamaan, niin kai ne vieläkin
ovat siellä.

Lähde: Pääskynen no 12, 1910, s. 268–272 (30–34)

Kiljusen herrasväki
Pääskynen
1910