Sinä jota rakastan
Jossain syviin uumeniinsa metsä
 kätkee sinut, jota rakastan.
 Avaat siellä honganlatvain humuun
 silmäs aamunkirkkaan, ihanan.
 Taikka heräät Regent Streetin sumuun,
 taikka Tyynenmeren loiskinan
 palmurantaas kuullen hymyilet sä.

 Silloin tällöin korvissani helää
 äänes soinnahdus, niin kaukainen,
 jostain laulaen kuin lintu sadun,
 hyminästä meren laineitten,
 metsätieltä, pauhinasta kadun.
 Ja ma hetken mittaan, hetken sen
 päällä maan saan ikuisuuden elää.

 Silloin tällöin heikon kangastuksen
 kauneudestas sun ma täällä näin.
 Ihmismuodosta tuo hohde lähti,
 niinkuin heijastaa maan yötä päin
 valon auringosta kiertotähti.
 Yöstä maan jäin kauas, valoon jäin,
 valtaan rajattoman kirkastuksen.

 Täysin eivät voi nää silmät maiset
 ihanuuttas edes aavistaa.
 Turhaan sydän luokses tietä kysyy,
 asuinpaikkasi on outo maa,
 lausumattomana nimes pysyy.
 Syleilyyn ei sua kiertää saa
 nämä käsivarret kuolevaiset.

 Hyvä näin, ja tähän tyydyt, sielu.
 Suuri ikävöinnin onni on.
 Mitä syleilit, pois luotas häilyy,
 luokses jää vain saavuttamaton,
 omanas se ainoastaan säilyy,
 uni sydämesi kammion.
 Sitä ahmaise ei arjen nielu.

 Sitä peittää ei voi tuhka ajan,
 jolla aineen kahletta ei lie,
 jota verhoa ei mainen vaate,
 jonk’ ei jalkaa tahraa mainen tie.
 Ihanteeni, kuihtumaton Aate,
 kauniina sun sydämessään vie
 unennäkijäsi taakse Rajan.