Antinous (Sarkia)
Antinous patjoilta kaleerin,
 jota purppurapukuiset orjat sousi,
 pojansilmin tutkimattomin,
 pojanhuulilla sfinksin hymy nousi.

 Kuvapatsasten vartio äärellä kaiteen
 hänet sulki piiriinsä vertaisenaan.
 Jumal tulesta, ahjosta korkean taiteen
 lie lähtenyt hän, ei tomusta maan!

 Hänen allansa keinui heräävä Niili,
 emo taiteen ja vallan mahtavin –
 tuo virta, mi luonut ol’ Egyptin,
 koin roihussa päilyi kuin veri ja hiili.

 Oi häntä, min arpa on jumaluus!
 Mitä kaipas, kun eilinen päivä kuoli,
 mitä janos, kun singahti aamun nuoli,
 kenen jo oli maa ja sen ihanuus?

 Mitä odotti tänään rahdun verran
 hän turhaan kädestä Elämän?
 Ken valtias oli maailman herran,
 min saada voi, oli saanut hän.

 Hänen vuoksensa vain heräs tuoksu, valo,
 kalat merta ja linnut ilmaa ui.
 Hänen tähtensä kaikkeus avartui
 ja säteili kauneuden palo.

 Mitä uneksi aamussa Egyptin,
 kun takaa liekehtivän pilven
 näki välkkyvän päivän kultaisen kilven,
 Antinous, luoduista ihanin?

 Nojas laivansa kaiteen seetrilautaan
 hän huumeessa kuningasunien:
 Maan huipuilta, juhlista kauneuden
 jumalsyntyiset astuvat suoraan hautaan

 unen tuoksuva seppel kulmillaan.
 ovi nuoruuden ennenkuin painuu umpeen.
 Kun soihtuina palavat kruunut lumpeen,
 he nukkuvat laineitten purppuraan...

 Ja hän viittansa kultakuteisen,
 joka ihanaa ruumista puoliksi peitti,
 alabasterilaatoille kannen heitti
 kuvapatsaista kauneimman paljastaen

 Maa kumartui Kauneuden eteen.
 Oli lieska auringon hulmuavin.
 Hymy huulilla selittämättömin
 Antinous solui Niilin veteen...