Repolaisen lahja
Piankin lapsukaiset venheinensä
 jo painuneet on lahdekkeeseen käyrään,
 ja venhe sidotaan nyt vanhaan leppään,
 mi kaartunut on yli rantaäyrään.

 Mut juuri kun he astuneet on maihin,
 jo vastaan viilettelee Repolainen
 ja tuumii, että atriaksi ahven
 ois aivan suussa sula herkku vainen.

 Ja lapsukaiset saaliistansa silloin
 jo syödä myöskin Repolaisen antaa,
 ja Repolainen kyllin syötyänsä
 nyt lapsosille kiitoksensa kantaa.

 Se virkkaa: »Palkaksenne parahaksi,
 kun nälkähistä hyljänneet te ette,
 ma annan teille ainoan vain sanan,
 mut sitä sanaa vielä tarvitsette.

 Se sana ’Kuoma’ on, ja mielehenne
 se myöskin tarkallensa painakaatte,
 ja vaara vaikk’ ois kuinka uhkaa vainen,
 sanasta siitä varman avun saatte.»