Suomalaisen työmiehen mietteitä
Tuuli aaltoja toi
    Eestin rannoilta päin,
 ilta hiljainen
    Suomen laaksoihin laski.
 Minä kummulla seisoin
    ja lännessä näin:
 rusko taivaalla sammui
    kuin hiiltyvä kaski.
 Lahden etelärannalla
     iloitsee
               naapurikansa,
 jota samoin on painanut
    kohtalon kalvava ies.
 Se pääoman paiskasi
    maahan
          hartioiltansa;
 on selkänsä oikaissut
 pellon ja tehtahan mies.
 Veljemme siellä
               on voittaneet
                           riistäjäin vallan.
 Kansan riemua kahlita
    valkoinen miekka ei voi.
 Katso kansani:
    Eesti käy vapauslippujen alla.
 maan äärillä
    neuvostoauringon
    kimallus karkeloi.
 Lahden pohjoisrannalla
    kansani
           selkäänsä vääntää.
 Menee herrojen hinkaloon
    työmiehen,
               kyntäjän työ.
 Missä raataja rakentaa,
    rämeikön pelloksi kääntää,
 siellä pohatta saaliiseen
    korppina kyntensä lyö.
 Minun maatani johtavat
    raha
        ja pääoman portot,
 joille vieras on Suomeni onni
    ja sen kansan kohtalon tie.
 Maassani vallitsee vääryys
    ja oikeustunteiden sorto.
 Pois kodistaan häätivät
    tuhannet
             äidit ja lapset,
 joilla kattona täällä on
    taivas tai korvessa puu.
 Monen perheen isällä
    kesän mennessä
                  harmeni hapset,
 kun vieressä odottaa
    pieni
          ja nälkäinen suu.
 Tuuli aaltoja toi
    Eestin rannoilta päin,
 ilta hiljainen
    Suomeni
            laaksoihin laski.
 Minä kummulla seisoin
    ja lännessä näin:
 rusko taivaalla sammui
    kuin hiiltyvä kaski.
 Kesäöisessä ilmassa
    kukkien tuoksua tuntui,
 laine lauloi
    ja rannalla
                honkien humina soi.
 Sirkat visersi
    helmassa nurmikkountuin,
 ylle Suomeni kauniin
    kuu kultaista valoaan loi;
 Jolle kallis ei liene
    tää pienoinen Pohjolan maa,
 joka sille
      ei tahtone
               elämän onnea suoda,
 asuinpaikka sen alla
    ei Suomeni kummuilla saa,
 älköön saako hän vettä
    mun Suomeni virroista juoda.
 Kuin kalliomuuria
    aallot voi pirstoa ei,
 niin rakkaus murru ei
    syntymämaatani kohtaan.
 Se minua kuumille
    taistelukentille vei,
 se myrskyisen elämän
    jokaista liikettä johtaa.
 Minä katseeni uudestaan
    huumenen Itähän luon,
 josta onnen ja elämän
    kultainen aurinko nousee.
 Sieltä lähenee voimakas
    vapausvirtojen vuo,
 joka kansaani kehoittaa
    tarttumaan
               onnensa jouseen.

1940

U. Kajanto