Romanttinen ilta
Jo liian kauan koetin,
 kesä, suloas torjua, hurmaas kuumaa.
 Tänä iltana suostua vihdoinkin
 sydän tahtoo, mun uupumus huumaa.

 Käyn luokse tummien syreenein,
 minut kastanjan sakea varjo peittää.
 Kuin kuiskisi sielu: »Sydämein
 jo puolustuksensa heittää.»

 Mua hurmaa kaikki ja haavoittaa,
 kevyt ilma värjyen, hyväillen siukuu,
 himo kipeä yötä ihanaa
 kuin verkkainen venhe liukuu.

 Juna kulkee ohitse, häipyy pois,
 läpi ilman sen kuumeinen vihellys helää.
 On hermot rikki, jo kuolla vois,
 ja kuitenkin – tahtoo elää.

 Ah, olkani luona jos levähtäis
 tänä iltana sydän nuori ja raju
 ja mun kaipaustani hengittäis
 romanttista kuin itkupaju.

 »Te ette mua kiihdytä», sanoisin,
 »mua kiusaa yö ja sen houkutus, nyyhky,
 mua kutsuu rinnoin se huohottavin
 kuin hengästynyt kyyhky.

 Tehän olette nuorukainen vain.
 Yön käsivarsiin paljastan kuumiin
 veren kullan ja sydämen rinnastain
 ja murheesta raskaan ruumiin.

 Puut hiutuvat janossa nautinnon,
 yön täyttää antaumuksen humu
 ja nyyhkytys kohoaa loputon
 päin taivasta niinkuin sumu.

 Näen ilmojen kukkivan!
 Ah vaiti, en muuta ma pyydä, en halaa,
 vain teidät ja katseenne toivottoman!
 Sydän olkaa, mi pyörtyen, taintuen palaa,
 suu täynnä huutoa viiltävää,
 rakas lapsi, ja itkekää!»

Anna de Noailles
Kaarlo Sarkia
Runot