Tarina kaihosta, ilosta ja surusta
Monelle on Kaiho tuttu;
 Monen Kaiho kumppalina
 Kulkevi elämän halki.

 Mistä Kaiho maailmahan
 Saanut on samoamahan?
 Tullut liekkö taivahasta,
 Vaiko synnistä siinnyt;
 Syntynyt syän kesällä
 Taikka talvi pakkasilla?
 Kenpä siitä selvän otti!?

 Lieppä tullut taivahasta,
 Syntynyt syänkesällä
 Iltaruskon hohtehessa
 Rauhan lammin rantamille;
 Kun jo lintunen lehossa
 Loppuvirtensä viritti,
 Pisti pääkön siiven alle,
 Siihen oksalle nukahti;
 Kun jo kukkanen kedolla,
 Kanervainen kankahalla
 Ummisti unisen silmän;
 Tumma kuusikko mäellä
 Hiljallensa huokaeli;
 Kaste ruohohon kohosi,
 Verhosi hämärä maita – –

 Lieppä syntynyt suvella?!
 Lieppä tullut taivahasta?!

 Tai lie synnistä siinnyt,
 Matkannut maa-emistä
 Meren mustan rantamalle
 Pimeänä pakkasyönä,
 Pauhussa meren avaran,
 Rannan hyrskyn raivotessa;
 Kun se pakkanen pureva,
 Viiltävä vihurin viima
 Jänösen lumelle jääti,
 Puusta varpusen pu’otti.
 Pyrki kyynele esille
 Silmästä inehmon lapsen,
 Senkin jääti jäinen viima –

 Lieppä synnistä siinnyt,
 Matkannut maa-emistä?

 Kerron teille Kaihon synnyn,
 Kuten sen minulle kertoi
 Tumma kuusikko kohisi,
 Honka vanha huokaeli,
 Liverti lehdossa lintu,
 Laine lammen lauleskeli:

 Ilo Kaihon on isona
 Suru Kaihon synnyttäjä.
 Surun rakkaus Ilohon –
 Siitä Kaihon kaunosielu,
 Lahja taivosta tavattu.
 Suru Ilon hylkimänä –
 Siitä Kaihon syksymieli,
 Synnistä sikiäminen!