Johan Ludvig Runebergin muisto


I. 

 Pohjolan hyisen hallan sydänmailla
 Asuvi kansa köyhä, uuttera.
 On luonnon herkkuhedelmiä vailla
 Sen maa, ja sää on kolkko, ankara;
 Mutt’ itse talven jäisen lumen alla
 Piilevi oraspelto vehreä,
 Ja karhu konnussansa nukkumalla
 Odottaa valoisata kevättä.

 Tää kansa kaatoi kasket, kynti pellot,
 Viljeli ahovieret viljavat;
 Salojen sydämissä karjankellot
 Paimenten laulun kera kaikuvat.
 Verkkonsa vesihin ja auran maahan
 Upottaa uros uljas, sitkeä;
 Lohenkin, koskenniskaan kuohuvahan
 Nousevan, nostaa käsi väkevä.

 Ja maasta mantuisesta nousi touko
 Rehevä; kyntö, kylvö laihon loi:
 Ja kau’as takamaille metsän kouko
 Pakeni, kun paimentorvi soi.
 Ain’ edemmäksi salon sydämehen
 Siirtyvi viljelyksen vihannuus;
 Miss’ äsken kulki karhu konnullehen,
 Siin’ on nyt hakattuna mökki uus’.

 Näin vuosisadat vierähti ja uudet
 Ain’ astui suvut isäin jälkiä,
 Mutt’ eivät rauhan töissä yksin suuret,
 Vaan myöskin sodan verileikissä.
 Se kansa, joka hijoi kirvehensä
 Ja kaatoi hongat, metsän kuninkaat,
 Ja keinollansa karhut poikinensa
 Surmasi, vihaiset ja raivokkaat,

 Se iski myöskin säilän säkenöivän
 Syvälle vihollisen sydämeen,
 Ja laulun mahti rohkas’ epäröivän,
 Puhalsi liekin tulikipeneen!
 Ja vihollinen verihinsä kaatui,
 Tai sankarina maansa edestä
 Sen puolustaja uljas – luut ne maatui,
 Uus’ oras nousi urhon verestä.

II. 

 Uus’ vuosisata koitti, verirusko
 Punasi kansat hirmuvalollaan,
 Myös kansa Pohjolan se määrättihin
 Liekkeihin sodan julman astumaan.
 Tää kansa pieni monilukuista
 Vastahan vihollista taisteli;
 Sen hurme kuuma höyrys’ hangella
 Ja kesän viljapellot kasteli.

 Voi sydäntuskat, ahjo kärsimysten,
 Kuink’ oli kuumaks’ sulle säädetty,
 Kansani kallis! Tulen, hävitysten
 Kautt’ eipä hätäs kau’aks häädetty,
 Vaan, vaikka, uljas, sydänverelläsi
 Itselles ostit maasi armahan,
 Ja annoit alttarille elämäsi,
 Astuen nimettömään tuskahan,

 Niin sinun täytyi jättää vihollisen
 Jalkoihin maasi, kotilietes pyhän,
 Vaimon, lapsoset ja haudat isien,
 Nuo lempes korkeamman uhrit syvän,
 Ja työsi kaiken, hikes’, veres’ hinta,
 Maan viljavan, sen kaikki hedelmät,
 Ja kaikki, mit’ on maassa kallihinta,
 Sen asees alttihiksi jättivät!

 Ja sydämellä vertavuotavalla
 Sankarijoukko kulki maastansa,
 Taisteli, vuoti verta Uumajalla
 Ja itki kohtaloa kansansa.
 Sen näytti onni ikikadonnehen
 Ja kärsimysten uhri katkera
 Ollehen turha kansan taistellehen,
 Jos kuitenkin sen täytyi hukkua.

III. 

 Oi, soikaa kelloset vapauden!
 Oi, helkytä laulujen taikaa!
 Kas, noussut päiv’ on riemullinen,
 Oi, kallista uutta nyt aikaa!
 On kansamme lahjana Luojaltaan,
 Nyt saanunna takaisin maansa,
 On laki ja oikeus ennallaan
 Ja vapaana henkivi kansa!

 Sen palkinnon sankaruutesi toi,
 Näin Jumala johtavi meitä.
 Ei turhaan vuotanut veresi, oi!
 Siis käykäämme Jumalan teitä!
 On kansamme kansojen joukossa,
 Sill’ on oma valtio, usko –
 Voi synkehin yöhytkin poistua,
 Nousta kirkkahin aamurusko.

 Ja urhot, jotk’ edestä isäinmaan
 Näin kuolivat sankarimielin,
 Ei heitä heitetty unhottumaan,
 Vaan kantelon kultaisin kielin
 Heill’ ikimuistoksi sytytettiin
 Sydämihin hehkuva palo,
 Mi lemmen liekkinä roihuvi niin,
 Kuin Pohjolan taivahan valo.

IV. 

 Mutt’, oi, ken kannelta helkyttää
 Niin ihmehen ihanaista?
 Se sydänjuuria lämmittää,
 Ja henkeä suomalaista
 Taas uusi innostus nostattaa,
 Kun kuulla saa urostöistä,
 Joill’ urhot maatansa puolustaa,
 Ja miehistä miekkavöistä.

 Se poika kylmän on Pohjolan
 Tää laulaja sulokieli,
 Jonk’ ahjo tuntehen hehkuvan,
 On isänmaallinen mieli.
 Oi isänmaani, sa kallihin!
 Kuink’ olit uupunut aivan,
 Sun äidinkasvosi kyynelin
 Oli uurtunut alla vaivan.

 Mutt’ oi nyt taas niitä kirkasti
 Uus’ ilo, hehkuva into,
 Kuin morsian sielusi riemuitsi,
 Ja rajusti sykkäili rinta.
 Se poika, jok’ äitinsä, isänmaan,
 Näin nostatti uinumasta,
 Läpi aikakausien muistetaan
 Sulolaulusta tenhovasta.

 Ja Johan Ludvig Runeberg
 Se oli laulaja »maamme» –
 Sinnes lämmin on sydänveri
 Me kiitämme Jumalaamme
 Siit’ armolahjasta taivahan,
 Jonk’ antoi kansallemme,
 Kun meille lahjoitti laulajan,
 Johan Ludvig Runebergimme.