Kesä-yö (Forsman)
Taivas! matkaa, iltaa ihanaa!
 Näätkö saaren kukkais-maalimaa?
 Naana, illan ihmehistä
 Linnut laulaa siimeksistä;
 Soutu jääköön; kellukaamme
 Maille vaan!
 Kukkulalta päivä välkkyy,
 Lainehilla venho hälkkyy;
 Tuulen myötä hiljaa saamme
 Valkamaan.
 Kuuntele pihlajien huminaa!
 Vihriä-verhonsa niitty jo saa.
 Riemuitkaamme! kohta aika
 Karkaa kanssa nautinnon;
 Lempi, suvi lyhyt on;
 Haihtuu, Naana, niinkuin taika.

 Lehvistään jo torppa pilkuttaa;
 Sinne, viimat, purtta uitelkaa!
 Näätkö ukon, Naana kulta,
 Urkkivan meit’ oven suulta?
 Näätkö: neito viittoaapi
 Kaunoinen,
 Marjakoppa kädessänsä,
 Hymysuin ja hyvillänsä,
 Mansikat kun antaa saapi
 Naanallen?
 Kyyneltelet! pyhä on, suloinen
 Palkinto alttihin rakkauden!
 Enkeliks’ jo täällä luotu,
 Nauti onnees ihanaa!
 Seurakseen kun sielu saa
 Luonnon, parempaa ei suotu.

 Mit’ ei loistolinnat kasvaa voi –
 Elon riemu, toivon aamukoi –
 Senpä näkee mökki halvin
 Keväin, syksyin, kesin, talvin
 Suuren luonnon helmalasna
 Kukkivan.
 Näätkö sorsaa? poikinensa
 Keulan alta turviksensa
 Uipi raukka autuaspa
 Kaislahan.
 Eipä se poikoa antaisi pois,
 Sille jos korkeita linnoja sois,
 Kultaa monta kuormallista;
 Vaikk’ ois vallat hallussaan,
 Ei se hylkäis aaltojaan
 Eikä pesää kaislahista.

 Illan kaino tähti, leppyinen
 Silmäs luo nyt maalle-nousullen!
 Lehdon linnut riemuitkaatte!
 Vihkivirttä laulaa saatte,
 Jolla kahden sielun usko
 Solmitaan.
 Vuorten taakse laskee päivä,
 Länteen sammuilee sen häivä,
 Naana, poskillaspa rusko
 Nousee vaan.
 Sittenpä retkemme päättyköhön!
 Täältä meit’ aamutar löytäköhön!
 Naana, kullan kainalossa
 Koto, perhe unhottuu.
 Suojanamme vehmas puu
 Untukaamme kuutamossa!