Koirien ystävyys
Kyökin seinustalla, lämmitellen
 päivän paistehessa, loikoi Halli
 toverinsa Pörrö-Mustin kanssa.
 Tosin portin luona oikeastaan
 heidän vahtipaikkansa ois’ ollut,
 mutta syöneetkin kun kylliksensä
 juuri olivat ja paitsi sitä
 höylit koirat kun ei päivin hauku
 niinpä joutivatkin keskenänsä
 puhelemaan siinä yhtä, toista;
 keskusteltiin koiran ammatista,
 hyvyydestä, pahuudesta täällä
 ja jos mistä. Jouduttihin viimein
 ylistelemähän ystävyyttä.
 »Mikä voikaan olla kaunihimpi»,
 sanoo Musti, »suloisempi mikä
 kuin on sopu toverusten kesken?
 Antaa aina apu toisellensa,
 maata ei, ei syödä edes yksin;
 kalliona seistä ystävänsä
 puolesta ja katsoa vain, että
 eikö voisi, hetken tullen, häntä
 jollain hauskuuttaa ja hyvitellä
 omaa hyötyänsä ajamatta!
 Esimerkiksi jos meidän kesken
 moinen olis ystävyyden liitto –
 etpä usko, sanon, kuinka kuluisivat
 päivät pääksytysten rattoisasti.»
 »Ylevästi, jalosti sä haastat»,
 sanoo siihen Halli vastatellen:
 »Minäkin jo, Musti-kulta, kauan
 olen mietiskellyt väliämme,
 että, vaikka saman talon koirat,
 päivää meilt’ ei mene tappelutta.
 Syytä onko? Kiitos herrasväen –
 ahtautta ei, ei nälkää meillä!
 Jopa tunnustaa mun täytyy, että
 ihan häpeä on, totta, tuota:
 koirat ajoista jo muinaisista
 kuulut uskollisuudestansa ja
 ystävyydestänsä samoin ovat,
 mutta sitä meidän välillämme –
 aivan kuten ihmisien kesken –
 tuskin nimeksi on nähtävänä.»
 »Mutta – näytetäänpä esimerkki
 aikalaisillemme!» – huusi Musti:
 »Tänne käpäläsi!» – »Se on tuossa!»
 Ja nyt uudet ystävykset siinä
 syleilevät jo, jo suutelevat,
 tietämättä enää innoissansa
 kehen vertaisivat toisiansa:
 »Oma Pylades!» – »Orestes kulta!»
 »Pois nyt kateus ja viha, riita!»
 Silloin juuri – paha onni! – piika
 kyökin ikkunasta pihaan heitti
 luun. No eihän muuta! Ystävykset
 kumpikin sen kimppuun kiirehtivät!
 Mihin joutui ystävyys ja sopu?
 »Orestes» ja »Pylades» nyt toistaan
 harventavat, että tuprun karvat.
 Vettä valamalla vihdoin saatiin
 ystävykset eroon toisistansa.

 Useinkin voi nyky-ystävistä
 sanoa, ett’ ovat samaa maata:
 puheissansa ovat ystäviä,
 vilpittömimpiä kerrassaan;
 heitä luu –: kuin koirat konsanaan!

Ivan Krylov
Runot
Sakari Putro