Kallioon itänyt
Sun sydämesi kallioon
 ma tungen juurin hienoin.
 Sen kiveen kahlehdittu oon
 ma, niittykukka vienoin.
 Kiveä juurin janoisin
 nyt juon, ja kasvun estää
 se seinin järkkymättömin.
 Ken tuskani voi kestää!

 Sanovat: miksi muuta et
 pois rannan kukkamultaan?
 Sen yllä väikkyy perhoset,
 sen päivä pukee kultaan. –

 Jumala! Minä, voimaton,
 hyväilen heikoin juurin
 sydäntä kovan kallion
 rukoillen: iske, Suurin!
 Kädelläs iske kallioon,
 jää murra jäykän pinnan!
 Elävä lähde puhjetkoon
 niin kivusta sen rinnan.