Kolme tyttöä
Tieän Helvin hienohelman,
 Sulosuun, soleavarren;
 Valmis ois vaeltamahan,
 Kerallani keikkumahan
 Vaikka tunturin laelle,
 Tahi santahan Saharan;
 Vaan on pikkuisen pilalla:
 Ylen äijän ymmärtäjä,
 Viisastelija visuinen.
 Minä tuhmaksi tulisin,
 Menisin mitättömäksi
 Rinnalla tytön rivakan.

 Tieän sirkeän Selinan,
 Punaposken, pulleaisen,
 Mielialalta mieluhisen,
 Aina ihmehen iloisen.
 Taitaisi minulle tulla,
 Ruveta kotiratoksi;
 Vaan ompi vähän vialla:
 Ylen äijän ääntelijä,
 Melke’in kovin meluisa,
 Laulelija, taitelija,
 Soittojen sovittelija.
 Tuosta korvani kuluisi,
 Lukkohon lupistuneisi,
 Saisi vielä kuuromykkä
 Tästä potrasta pojasta.

 Tieän, tieän Elli kullan,
 Muistan impyen ihanan!
 Eilen iltamyöhäsellä
 Ellin silmiä nähessä
 Tähet tuikki kirkkahammin,
 Maa ja taivas leimahtivat,
 Oma syömmeni sykähti:
 Kaikki kaihoni katonut,
 Lemmen tuli tukehutettu
 Astui alta jäisen kuoren
 Ehommaksi entistänsä;
 Kaikki syntini syvimmät,
 Syöjätärten syytelemät,
 Öisnä häyrynä hävisi,
 Himot hurjat hiljenivät.
 Tuli tyyni tuntohoni,
 Tyyni myrskyjen tyköinen,
 Tuli riemu rintanani,
 Riemu murhe’en mukainen. –
 Tuopa neiti turvissani,
 Jaksaisin jaloille töille
 Isänmaalleni iloksi;
 Vaan on virhi suuren suuri:
 Kylmä on kysynehelle,
 Lemmen liekin tuntematon.

1875.