Kulkuri
Nään unta, että sauvaani kouristain
 käyn matkoja mieron;
 nään maantien kieron,
 kylät, niityt ja kartanot matkallain, –
 olen yksin ja kulkuri vain.

 Nenän pahkat ne puuntaa, on kasvoissa köhnää,
 ja päässä on pöhnää,
 ja töykeä parta se törröttää;
 puku ryysyinä roikkuu, kun käydä mä kaappaan,
 ja saumasta saappaan
 se kurkkivi, varpahan pää.

 Tiepuolessa lepään, käyn latoihin yöksi,
 otin kerjäilyn työksi:
»kost’ taivas», sen halvimmaks nään!
 Ma krouveihin vien joka pennini saadun,
 juon, kunnes ma kaadun
 ja suulleni maata ma jään.

 Ja on rohjuinen ääni,
 ja hurjaksi pääni
 viha, viina ja paatumus saa,
 mut nöyränä itken ja yskin ja hingun,
 kun kerjään ja vingun:
»Ois markka, sais haukattavaa!»

 Käyn, kuljen, miss’ ihmiset ei mua tunne,
 sama minne ja kunne,
 – rovon antavat, – tuossa on tie!
 Ma omaksi tiedän vain pussin ja sauvan
 ja tiirikkarauan
 sekä tilkan, mi pullossa lie.

 Kun käyn ohi, missä he viettävät häitä,
 ja porttien päitä
 nään köynnösten kaunistavan,
 ja neidot ne hilpeinä hohteessa ehtoon
 käy vaahteralehtoon
 kivipöytiä kattamahan,

 uni miettehet tuo: Talo, vaimo jos oisi,
 hyvät lämpimät voisi
 hän keittää ja kehrätä kurjalle kai!
 Vain vällyt ja sänky te raukalle tuokaa:
 ei kerjäisi ruokaa,
 jota mierolla mankua sai.

 Vois toivoa tuota, mut siitäpä viisi,
 jos veisikin hiisi,
 elät, kuolet ja kuoppasi saat.
 Tupa kutsuvi renkiä, kissaa ja piikaa,
 se on rentulle liikaa,
 ja rosvon on maantien maat.

 Mua kiukuin he katsoo, kun kattavat pöytää,
 päin koira se töytää,
 miss’ seison ma portilla mietiskelyin.
 Pois verkkaan ma käännyn, – oi, löytyisi suoja!
 Nään unta, ett’ täyttyvi toivoni tuo, ja
 taas linnassa rohdinta nyin.