Kauhavan poika (1902)
Juna tuli Kauhavan asemalle
 hihkuen, puhkuellen.
 Kauhavan poikia astui parvi
 vaunuun huudahdellen.

 Kaikk’ oli vahvoja niinkuin karhut,
 kaikk’ oli ryyppypäissä.
 Kaikki ne mellasti myrskyn lailla,
 yks oli ylimmäissä.

 ”En ole” – lauleli parhain poika –
 ”kasvoilla kaunistettu,
 vaan olen voimalla, uljaalla luonnolla,
 riemulla reimastettu.

 ”Hei vaan! Laulaen –.” Vaunuun astui
 junan kuljettaja,
 muistutti poikia vakavasti,
 ett’ olis riemulla raja.

 ”Hei vaan!” hoilasi parhain poika.
 ”Kuuleeko laulua kukaan?
 Paljo on poikia, yks vain tohtii
 huilata mielensä mukaan.

 ”Kuules” – kumppanit kuiskuttivat –
 kenties linnaan.” –
 ”Hei, ylös lennätte! Sinne jos mennään,
 menkäämme uljahinnaan!”

 ”Huima mä olen, mut tahdon tulla
 huimaa huimemmaksi.
 Hei vaan! Henttuni hienonen kelpaa
 huimankin hoitajaksi.”

 Huutajan vastassa vaunussa istui
 äitinen nuori ja hellä,
 koitteli lastansa itkeväistä
 vaalia, viihdytellä.

 Laulusta lapsonen vain yhä kiihtyi,
 huuteli haikeasti,
 poissa jo oli junan kuljettaja,
 melu kävi raivoisasti.

 Kuolevan kyyhkysen lailla äiti
 katsahti hurjimusta.
 Katseessa siin’ oli hellyyttä pyhää,
 hartainta rukousta.

 Huima sen huomasi. Kuin olis piston
 puukosta rintaansa saanut,
 heittäysi nurkkaan hän istualle,
 melu oli vaiennut, laannut.

 Kohta hän hiljaa ja horjahtamatta
 toiseen vaunuun astui. –
 Päättyikö päihtymys, mitä hän mietti? –
 Näin että silmänsä kastui.