Hyperionin kohtalonlaulu
Te vaellatte ylhäällä valossa
 utuhennoilla kentillä, autuaat henget!
 Jumal-ilmaa välkkyvää
 keveästi te kosketatte
 kuin käsi taiteilijattaren
 pyhiä kieliä koskee.

 Vailla kohtalon taakkaa,
 kuin nukkuva lapsi,
 henkii olennot taivaalliset;
 umpuun arkaan
 kätkettynä
 heidän henkensä iäti kukkii,
 ja silmät autuaat
 hiljaista, ikuista
 kirkkautta loistaa.

 Mut meille ei suotu
 lepopaikkaa yhtään,
 me kärsivät ihmiset
 katoomme, vaivumme
 sokeina hetkestä
 hetkehen toiseen
 kuin vesi, mi kalliolta
 kalliolle syöksyy
 outoja kohtaloita kohti.

Friedrich Hölderlin