Kulta-unelma
Näin unta lasna ollessani
 Hopeeta, kultaa kokoovani,
 Äveriääksi paisuvain;
 Ja kautta nuoruus-aikani
 Mua kulta-unen’ seurasi. –
 Jo sainkin kullan oman,
 Mut kullan kullattoman:
 Rikasta neitt’ en noudellut,
 En Mammonaa ma muistanut,
 Kun köyhän lemmittyni nain.

 Ja nuorikkoni kanssa rinnoin
 Mä nuorukaisen toivoin, innoin
 Levähtämättä työtä tein;
 Ja työmme Luoja siunasi:
 Maa kasvoi, koti korkeni,
 Jo kullan helkkeen kuulin,
 Rikastuvain jo luulin –
 Mut kerran kultaliekkeinä
 Nous koti kohti taivasta:
 Maantielle jouduin joukkoinein.

 Mutt’ uudestaan ma toimeen tartuin,
 Taas uurastin ja taaskin vartuin
 Ja työni hedelmät jo näin:
 Näin tähkäpäät jo täyttyneet,
 Näin laihon kultalainehet,
 Runsasta toivoin viljaa –
 Mut hiipiellen hiljaa
 Tul’ halla yöllä pellollen’,
 Ja vaimoineni, lapsinen’
 Töin tuskin leipähän mä jäin.

 Tok’ jälleen toivoin, metsää kaadoin
 Ja maata kuokin, suota raadoin,
 Ja suosta löysin aartehen:
 Näin kullan kiillon mudassa
 Ja aloin tuota huuhtoa –
 En saanutkaan kuin multaa
 Ja hiukan kiiltokultaa.
 En rikkautta löynnytkään,
 Vaan köyhyyttä jäin kärsimään. –
 Jo petti uni kultainen!

 Mut lapset kasvoi puutoksessa
 Ja työssä, Herran nuhtehessa
 Kuviksi äidin hurskahan;
 Eik’ eine heiltä loppunut,
 Eik’ enää Herra koetellut,
 Vaan menestystä lasten
 Näin harmetessa hasten;
 Ja toisiansa seuraten
 Isänmaan palveluksehen
 He lähtevät jo maailmaan.

 Hopeisna on jo partan’, pääni,
 Lähestymäss’ on kultahääni,
 Eik’ arkussani kultaa näy;
 Mut rikkautt’ on rakkaus
 Ja perheonnen kukoistus
 Ja lapsieni kunto
 Ja puhdas omatunto:
 En muuta kultaa kaipaakaan,
 Vaan kiitän Luojaa lahjoistaan –
 Unelmani jo toteen käy.

1889.