Isäni perintö
Isäni, ennenkun silmänsä sulki,
 ennenkun Tuonen hän tuville kulki,
 katsehen luoden minuhun päin
 kirkkahan, hellivän, haasteli näin:

 – Soisi en sortuvan majamme harjan
 Poikani, vanhinna veljessarjan,
 toimella työhösi tarttuos,
 kotisi turvaksi varttuos!

 Ei ole kultia, aarteita mulla,
 työlläsi täytyy sun toimeen tulla.
 Saat multa kuokan ja lapion
 muokata tanhuita Tapion.

 Katsohan, poikani, ettei ne ruostu
 Vielä on neuvoni: oi, älä suostu
 juonihin viekasten viettelijäin. –
 Silmä sen sammui, orvoksi jäin.

 Itkien isäni saattelin hautaan,
 luottaen tartuin perintörautaan,
 isäni kuokkaan ja lapioon. –
 Luoja mun työtäni siunatkoon.

 Syvälle painaen lapionkärjen
 valtikan harmajan hallan särjen.
 Kivikon kalsean kuokkani
 viljelysmaaksi muuttavi.

 Niin minä povesta kotoisen mullan
 nostatan kalleimman tähkien kullan.
 Isäni, muistoas siunaan ain’,
 perinnön parhaan sinulta sain.

 Äitini jyväset laarista löytää,
 siskoni armas, oi kattaos pöytää.
 Ei meillä puuttehen peikkoa näy,
 kaikki kuin isämme aikana käy

 Isäni perintö, lapio, kuokka,
 onnen sä minkä kotiimme tuotkaan!
 Kalliimmat kultaa ja hopeaa,
 eikä ne konsaan ruostua saa.

1925.