Kesäaamuna
On hiljaista metsässä vielä,
 puut, pensahat uinuaa,
 ja Tapion tanhuilla siellä
 ei valvone ainoakaan.
 Myös kaislikko kallion alla
 ja aaltoset uinuvat,
 ja kukkaset kunnahalla
 ja kankahan kanervat.

 Jopa koittaren vaalea juova
 idän äärille ilmenee.
 Se on enne, mi aamun on tuova
 ja se kasvaa ja laajenee.
 Jo kultiin ja purppuroihin
 idän aavikko pukeuu,
 ja virkuin viidakon lintu
 sen hohteessa havahtuu.

 Pian rannat on ruusuvöinä
 ja kultina salmein suut.
 Kuvun avaa jo leinikköinen
 ja kumpuin kukkaset muut.
 On kullassa latvat puiden,
 ens’ käkönen kukahtaa.
 Sen suloa päivyen uuden
 maan uumenet aavistaa.

 Ja päivän kultainen kerä
 jo nousevi loistossaan,
 koko luonto nyt herkkänä herää,
 käy vastahan kuninkaan.
 On laulua metsän humu,
 soi kiitosta kiurun suu,
 jo haihtuu rotkojen sumu,
 ilolaulelot kajahuu.

 Myös Ahtolan kannel helää
 nyt vienointa säveltään,
 ja kaikki mi henkii ja elää,
 maan toukkakin nostaa pään.
 Ne kiittävät aurinkoa,
 joka nosti ne kuolleista,
 joka heille on ilon ja onnen
 ja elämän antaja.

 Ja ihminen? – Aamunkoissa
 hän kulkevi kuunnellen,
 ja luonnon juhlissa noissa
 sois mukana olla myös hän.
 Ja sävelmän hänkin liittää
 siihen suurehen kuorohon.
 Vaan ihminen – Häntä hän kiittää,
 joka luonut on auringon.

1921.