Ajan laulu
Jyskää, jyskää,
 korpi jo ryskää,
 kantoja kaatuu,
 vanha ja laho se nyt
 maahan jo maatuu,
 katkeepi sitehet
 maa-emon armaan,
 saa mielipitehet
 valkeammat varmaan,
 vuossata-kahlehet
 raskahat putoo,
 uus’ aika uusia
 arvoja kutoo,
 tukipohjan vankan
 jo maamiesi tapaa,
 vuossata-orja
 jo nousee, on vapaa!

 Me nuosemme valtiat mullan ja maan,
 koko korpi se ompi nyt myötä,
 me tahdomme päästä jo päivää päin,
 ajan uhmata utuista yötä!

 Työn virren me tahdomme virittää
 ja laulella laulua mullan
 ja pellon ja niityn ja metsän ja veen
 ja päällämme päivyen kullan.

 Me tahdomme laulaa laajaksi niin
 joka korvenkyntäjän rinnan,
 sen surut me tahdomme sulattaa,
 sen arvata elämän hinnan.

 Oi, nähkätte, nähkätte, kaunis se on
 tämä maa, kun se kukkia kantaa,
 kun pellot ne laajoina lainehtii
 ja sen kultaisen sadon antaa.

 Oi, kuulkatte, kuulkatte, lämmin se on
 se soitto, mi pirteissä helää,
 siell’ askare inehmon autuas on,
 elon onni siell’ ehjänä elää.

 Ja kuulkatte sitten te sointuja maan,
 kun kyntäjän askelen alta
 se luonnon voimana vakuuttaa:
 maan suurin on mahti ja valta.

 Joutukaa, joutukaa,
 voimia tuokaa,
 maa-emon kulmille
 kukkia luokaa!
 Suuri hän ompi
 ja kaunis ja ylväs,
 elon kaiken ehto,
 sen voima ja pylväs.
 Maa, olet mahtaja
 aatteen ja aineen,
 maa, olet kostaja
 kunnon ja maineen,
 maa, olet nostaja
 vapauden laineen!
 Maamiesi, maamiesi,
 sulle se kaikaa
 ajan laulu ankara:
 Nouse, jo nouse,
 uutta luo aikaa!