Hän nukkui
Vei viljat halla, ukko vaan
 Nyt lausui hymähdellen:
 On toinen päivä, sumuinen,
 Vaan toinen kirkas jälleen.

 Ja rutto raatoi raavahat
 Ja kaasi orhin ha’asta,
 Vaan kasvatetaan uusia –
 Näin ukko vain nyt haastaa.

 Ja sota sorti poikasen,
 Tuon töllin turvan ainoon –
 Nyt ukko miettii: loppuuhan.
 Myös kerran verenvaino.

 Ja turma kaasi tyttären;
 Nyt ukko sortui huoleen –
 ”Taas näen sen armaan lapsosen,
 Kun itse täältä kuolen”.

 Ja sorto kaasi tukeet maan,
 Se ukolle tuskaa tuotti: –
 ”Se saihan osan paremman
 Kun nukkui, armoon luotti”.

 Vaan vapaus kun ryöstettiin,
 Myös ukko itse nukkui,
 Ja kylissä nyt kuiskataan:
 Hän kansan tuskaan hukkui.