Vallankumous (Uskela)
Se yllättää kuin hirmumyrsky. Jyskyin
 jo yhteiskunta järkkyy, järisee,
 sen vankat perustukset tärisee
 ja tukipylväät kukistuvat ryskyin.
 Sen pohjavoimat saivat sortumaan,
 on siitä kohta raunioita vaan.

 Kun päivä laskiessaan painuu mereen
 ja taivaanrannan valtaa valollaan
 kuin tahtois pilvet polttaa palollaan
 ja itse peittyisi ja peittäis vereen
 maan, taivahan, niin silloin nähdä voi,
 ett’ ennenpitkää myrskyn pauhu soi.

 Näin tulee vallankumous. Kun hätä
 on suurin, kaikki toivo rauennut,
 kurjuuden kuilu eteen auennut,
 se puhkee esiin, myllertää – ja mätä
 perustus yhteiskunnan kukistuu
 kuin myrskyn murskaamana ontto puu.

 On myöskin vallankumous kuin kevät:
 jäät, lumet sulaa maahan lokaiseen,
 saa lehti ruusunoksaan okaiseen,
 inehmot itkevät ja hymyilevät.
 Se tuskia ja turmiota tuo,
 vaan myöskin uutta elämää se luo.

 Se rajuilman puhdistavan nostaa
 ja uudet toiveet tuopi rintahan,
 sen kautta kalliisehen hintahan
 onnensa kansa kärsinyt saa ostaa. –
 Se kärsimyksen maljan pohjaan joi,
 nyt sille sopusoinnun sävel soi.