Friggalle (Forsman)
Et mua, Afrikan vuo, viehätä kullallas!
 Etsi helmeäs en, kiiltävä mailman-mer’.
 Friggan sy’än mua viettää,
 Silmän kyyneliss’ ilmestyin.

 Oi, kuink’ arvoton ois maalima ääretöin
 Kulta-aurinkoneen, kiiltävin hempuineen,
 Mailman suhtehen, jonka
 Hehkuin tuon kera helmailen!

 Minkä maasta hän sai, tai mitä taivas soi,
 Helpomp’ ei erottaa, kuin mitä taivaallen
 Pohjan maalasi ilta
 Taikka ruusukas aamunkoi.

 Huimaa sielua, kun katselen silmiin tuon!
 Niinkuin nähtävinäin ois meri pohjatoin,
 Kunnes hortoni haihtuu
 Huulten purppurasuudelmaan.

 Missä kasvanut oot, enkeli armas sie.
 Kunnes laskeutuin loit valohengelles
 Friggan armahan haamun,
 Maisen matkani kaunistain?

 Tie jos pilveytyy, pistävi ohdakkeet,
 Tai jos painaen ies henkeä huolettaa, –
 Oi kuink’ autuas rientää
 Silloin armahan rinnallen!

 Jalkaan’ hempivi maa vienona kuin kevätuul’,
 Kuplan-helppona on maaelo murheineen,
 Suonet aaltona tuutii
 Sielua taivahan autuuteen.