Ma kukkaa suutelin
Ma kukkaa suutelin!
 Ah! Taivon tuokse pyhä
 Niin on kuin täyttäis yhä
 Nyt vielä sieluain.

 Niin, kukka puhdas, kaino
 Se kasvoi kumpusella,
 Kalmiston turpehella:
 Oi kaunis haudan paino!

 Vaan hiljaa aamun henki
 Sen vartta häilytteli
 Ja kukka säilytteli
 Kuvussaan helmisenki.

 Sen yösen kaste armas
 Ol’ lahjoittanut sille,
 Ujolle, kaunihille:
 Pois siirry, suru karvas!

 Ma katsoin; armas tuokse
 Mun ympärilläin, rauha
 Ja aamutuuli lauha
 Ne vei mun kukan luokse.

 Ja silloin alas taivuin,
 Sen poikki mursin, nostin
 Ja huulin siihen koskin –
 Ma hurmoksihin vaivuin.

 Ah! Kaunoistako koskin
 Ma huulin, puhtautta,
 Ja imin armautta
 Väristen, rusoposkin.

 Kauneus, hyvyys, sulo,
 Ne kaikki yhtyneenä
 Ol’ siinä – syttyneenä
 Ikuisen lemmen kulo.

 Ma alas laskein mietin,
 Ja rukouksen siivin
 Ma hiljaa ylös hiivin.
 – Niin pyhän hetken vietin.

 Niin, – kukkaa suutelin
 Ja pyysin: Herra, aina
 Sun pyhä lempes paina
 Mun sieluhuni niin!