Elä häpee eläkä heitä suomalaista nimeäsi!
Usein, miltei aina, on raakaisempien ihmisten ja
kansain luonnossa noudatella ja jotenkuten jätkytellä
sivistyneempäin ulko-tapoja, niinpä luullen itsensä sivistyneiksi.
Mutta pettyvät poloset luulossaan. Ei
toki sivistys asu ulko-tavoissa, jos kohta se niissäkin
näyttää olonsa. Pue esimerkiksi koira vaikka kultaisiin
vaatteisin, ei suinkaan se sillä muutu muuksi, vaan
pysyy aina koirana, ja käypi kulta-pulineissansa vaan
naurun alaiseksi. Oikia sivistys sepä ilmaantuu totisessa
Jumalan-pelvossa, mielen siviässä luonteessa,
niinkuin ahkeruudessa, rehellisyydessä ja muiden sisällisten
tapain puhtaudessa, se ilmestyy ymmärryksen
valistuksessa ja ihmisen halussa vaikuttamaan enemmän
sivistystä itsellensä ja muillekin. Myös seuraa
sitä ulkonainen siivo. 

Olipa muinaisina aikoina  Suomalaisilla
omat sukunimensä, joista eivät luopuneet, vaan joita
pitivät virkamieheksikin tultuansa. Esimerkiksi ensimäinen
kirkherra Kuopion pitäjässä oli nimeltä , Uudelta maalta Karjalohjan pitäjästä
kotoisin. Vuoden 1560 paikoilla oli 
kirkherrana Paltamon pitäjässä, jota Oulunjärveksi
silloin sanottiin. Ja vielä  aikana
mainio sota-sankari  säilytti nimensä
miehuullisen, monta muuta mainitsematta.

Mut tuli sitte aika, jona paha-kyllä ruvettiin haeksimaan
ja liiaksi hyväilemään muiden maiden ulkotapoja
meidän Suomenmaassa. Paitse muuta on silmään
pistävä se erinomainen into ja ahku, jolla moni
täällä on hyljännyt ja hylkää vanhaa perittyä, suomalaista
nimeänsä, ottain uutta muukalaista. Sitä ovat
tehneet ja tekevät joko turhuudesta ja vina-luulosta,
että muka heti ovat herroja ja jotakin, kun nimi kerran
on herramainen, taikka siitä ylenkatseellisesta syystä,
että häpeävät tuota kotimaista nimitystänsä. Voi!
raukat, joutuvatpa vaan itse häpeen alaisiksi ja narriksi
sillä tavoin. Vieläpä hankkii jotkut niin koristettua
nimeä, etteivät itsekään osaa sitä lausua, vaan vääristelevät
sitä niin, jottei toinen voi arvata mitä lieneekään.

Emme toki tahdo nuhdella kaikkia näitä syypäiksi
tähän turhallisuuteen. Enimmiten ovat lapsia ja
nuorukaisia, ja moni päällys-herra, onnellinen, miekkoinen,
heitä yllättää tahi käskee tähän muukalaisuuteen.
Jos joku tulee kouluun, jos joku joutuu johonni oppiin,
jos rupee sotamieheksi, totta päällys-miehet heti survaisevat
nurkkaan entisen, perityn sukunimen, ja uusi,
hienohko, hepleä, ruotsalainen nimi kannetaan esiin ja
annetaan, suu hymyssä, tälle poika-rievulle. — Vielä
vainen ovatkaan niin hepleitä nuo uudet, vieraat
nimet. Usein soriat sukunimet, esim. ,
, , , ,
 ynnä muita muutetaan näin karkeiksi ja
röyskeiksi, esim. Hammarlund, Flygtman, Lindqvist,
Lindström, Skruf, Bråd, Brakved y. m. Kysypä 
näiltä suotta-herroilta mikä heidän nimensä on, niin
saanet ehkä kuulla: Hammarluntti, Plyhtimanni, Plinkkivisti,
Lintiströmmi, Spruuti, Sprotti, Straakstreet
y. m. Arvaa sitte siitä miten mikin heistä oikein
nimitettänee, taikka mene katteinilta kysymään, tahi
pormestarilta tietämään.

Tämmöinen pilkan-alainen nimen muukaloitseminen
muistuttaa koirasta kulta-pukineissa.

Tosin „ei nimi miestä pahenna, jos ei mies nimeä;”
vaan joka noin kevyt-mielisesti heittää isiltä perityn,
suomalaisen nimensä, hän myös lienee valmis jos
johonni.

Mutta, jopa arvoltaan muutos tässä häpeällisessä
asiassa alkaa paikka-paikoin tulla toimeen. Jopa moni
virkamies ja moni valistunut ihminen on ruvennut
säilyttämään kaunista, suomalaista suku-nimeänsä. Moniaita
näistä olen luetteleva tässä ilolla: Ellinen,
Hannikainen, Hentunen, Himmanen, Innanen, Kanninen,
Korhonen, Nikkanen, Parviainen, Pavilainen,
Putkonen, Pöllänen, Savolainen, Sihvonen, Tanninen,
Tikkanen, Toikka ja Vartiainen ynnä monta
muuta. Noilla ja muilla senkaltaisilla nimillä löytyy
pappia, tuomaria, upsierija, postiherroja, maamittaria,
nimismiehiä ja muita sivistyneitä kansalaisia. Kiitos,
kunnia heille!

Lähde: 

Anonyymi
Suometar
1856
Sukunimet