Kaukainen tie
Näin aatelkaamme: muulla
 hän maalla matkustaa,
 saa paljon nähdä, kuulla
 siell’ uutta, ihanaa.

 Sen oppii uuden kielen,
 mi siellä heläjää,
 saa kirkkautten mielen,
 mont’ ylhää ystävää.

 Nyt rientää kaukoteitä
 hän kaipaamansa maan,
 myös tervehtii hän meitä
 monesti matkaltaan.

 Kuin ennen kynän käteen
 sai kaipuu lähimpäin,
 nyt ottaa tähtisäteen
 hän viestin lähettäin.

 Niin saattaa hiljaa, salaa
 hän niitä sanojaan.
 Tuo monta näköalaa
 ne tutkimattomaan.

 Hän virkkoi: »Sinne lähden
 jo rauhan rantoihin,
 vain isän, äidin tähden
 viel’ ehkä viipyisin.

 Saan Lohduttajan luona
 ma lepovalkaman,
 kuin lepää pieni vuona
 povella kaitsijan.»

 Hän sinne eeltä lähti,
 luo siellä odottaa,
 on hellä johtotähti
 lähemmäs Jumalaa.