Viidenkymmenen vuoden kuluttua
Viidenkymmenen vuoden
kuluttua.

Kello on lyönyt kymmenen eräänä
kesäkuun aamuna. Kuusikymmenvuotias
rouva Vanhanen on juuri noussut
makuutilaltaan ja seisoo toalettipeilin
edessä harmahtuneita hiuksiaan
oikoen.

— Kummallista taaskin sitä Kaisaa,
kun ei tuo aamukahvia, sanoo
hän itsekseen tyytömättömänä.

Samassa naputetaan ovelle.

— Viimeinkin! Tule sisälle.

Kaisa tulee sisään, kahvitarjotin
kädessä.

— Mikä sinua nyt on niin kauan
viivyttänyt? kysyy rouva Vanhanen.

— Minä kävin katsomassa tuolla
kadun toisella puolella ruumista,
vastasi Kaisa levollisesti.

— Joko taas! Jo nyt jotakin...
aivan joka yö nyt ruvetaan sitasemaan.

— Niin, täytyyhän niitten poikaparkain
käyttää sitä keinoa, mikä on
käytettävissä, eihän ne miten muulla
tavoin morsianta saa, puhuu Kaisa,
laskee tarjottimen pöydälle ja lähtee
huoneesta.

— Pirullinen on tämä aika...
Murhaaminen on muotiasia... niin
ei tehty minun lapsuuteni aikana.
Silloin toki ihmishengelle vielä arvoa
annettiin.

Hän pukee kiiresti vaatteet päälleen
ja lähtee ulos. Kahvinkin unohtaa
juomatta. Kadun toisella puolella
olevaan taloon hän menee ja
mennessään murisee:

— Kunhan eivät vaan Sandra
ja Maiju olisi sitä murhaajapetoa
kosimassa.

Talon pihalla on koko liuta ihmisiä.

— Missä se on täällä se tapettu
ihminen? kysyy rouva Vanhanen.

— Tuollahan se on kamarissa,
vastaa eräs vanha vaimo.

Rouva Vanhanen menee sisälle.
Siellä makaa nainen yö pu’ussaan
vuoteella. Nuora on vedetty kaulan
ympärille, kasvot ovat mustuneet,
silmät pullistuneet ulospäin
päästä. Ovat kuin puolipallot. Sitaseminen
on ollut voimakas.

— Voi sentään, mitä ne tekevät
ne nuoret ihmiset, huudahtaa
muori läimäyttäen kätensä yhteen
ja lähtee takaisin. Kiireesti rientää
hän kotiansa kohti. Puristaen
nyrkkiään, puhuu itsekseen:

— Malttakaas te tytön tylleröset!
Kyllä minulla vielä on siksi
mahtia, ettette siitä sitaisijasta miestä
saa. Vanhasen mummon tytöt eivät
saa joutua murhamisten vaimoiksi,
ei totta! ... siksi minä toki ihailen
entistä aikaa ja vihaan nykyistä.

Kadun kulmassa on suuri paperilevy.
Suurilla mustilla kirjaimilla
on siinä: „Huomaa!”

— Mikähän tuo on? Jokohan
taas tyttöjen ilmoitus, sanoo rouva
Vanhanen ja menee lähelle. „Eikös
ole, niinpäs onkin!”

Paperiin on painettu:

Jos se urhoollinen nuorimies, joka
viime yönä sitasi Suurenkadun varrella
n:o 7, haluaa päästä elämään
onnellisessa avioliitossa, niin ilmoittakoon
itsensä Kestikadulla n:o 100
Anna Kaunosen ilmoitus konttoorissa
klo 11—15 välillä. Varma todistus
siitä, että hän todellakin an
viime-öisen sitaisun tekijä, vaaditaan!”

— Voi turkin pippuri sentään.
Eikös näet, ole ihmiset hulluja. Kukahan
tuokin tyttö lienee ... eihän
toki minun Sandrani tai Maijuni?”

Ja ämmä lähtee kiireesti kotiinsa.

— Hyvänen aika! Jokohan tuo?
— Eihän se toki ... eihän ne minun
tyttöni ole niin miehen tarpeessa,
onhan sillä Maijulla 5,000 markkaa
tuloja pankista ja ansaitseehan
Sandra vieläkin enemmän tuomarin
viralla ... Eihän heillä ole
tarvis miestä...

Näin yksinään puhellen rientää
hän rappuja ylös, tulee sisälle kamariin
ja nyrpeänä nuhjahtaa kiikkutuoliin
istumaan. Kello lyöpi yksitoista.
Niin, tosiaan, johan niitten
tyttöjen täytyy olla virkatoimissaan
tähän aikaan, sanoo hän kuullessaan
kellon lyönnin.

Sitten lähtee vanhus keittiöön,
määrää mitä on päivälliseksi valmistettava,
käskee Kallen mennä ostamaan
torilta maitoa ja lihaa, toruu
sisäpiika Yrjöä huonosta pölyn
pyyhkimisestä ja siitä, kun ei ole
avannut kaikkia ikkunoita auki. Yrjö
koettaa puolustaa itseään sillä,
että hän ei vielä kerinnyt. Tuosta
vanhus kiivastuu. Vihasesti tiuskaa
hän:

— Kyllä olet aika nahjus! Ei
teistä miehistä ole mihinkään. Siihen
aikaa kun tyttöjä pidettiin sisäpiikoina,
olivat huoneet puhdistetut
kahta tuntia aikasemmin. Tästä nyt
näkyy, mihinkä te miehet kelpaatte!

Siinä kuluu kello puoleen kahteentoista.
Vanhus järjestelee pianon
päällä olevia nuotteja sievempään
läjään. Ovi aukenee ja sisään astuu
nuori nainen, nojaten punaposkisen,
pyöreämuotoisen miehen käsivarteen.
Suu auki, silmät selkiselälleen
jää rouva Vanhanen tulijoita
katsomaan

— Hyvää huomenta äiti! Onnitelkaa
minua, kun olen löytänyt
tällaisen aarteen, tämmöisen toverin
elämän matkalla, huutaa nuori nainen
iloisesti.

— Sandra! Mitä minun pitää
nähdä! Tuoko...

— Ei kun sitä että tyttärellänne
tuomari Sandra Vanhasella on mies.
Eikös mieheni ole komea ja kaunis?
Olli on hänen nimensä. Hän on
kelpo poika, ettekö näe? Äitini, jos
saan luvan esittää — sanoo hän punaposkiselle
miehelle. Hän on hieman
pahalla tuulella tänään, mutta
muuten on hän herttainen mummo.
Tulehan tänne istumaan, Katsele
nyt ensin valokuvia tuosta pöydällä
olemasta kuvasäiliöstä, minä menen
vähäksi aikaa keittiössä käymään.

Rouva Vanhanen lähtee salista.
Sandra seuraa perästä, iloisesti hyppien.

— Mitä kauheata sinä nyt olet
tehnyt, Sandraseni! sanoo äiti tyttärelleen,
kun keittiöön tulevat.

— Mitä kauheaa ... Onpas
nyt jotakin! Ettekö näe ja kuule että
olen ottanut miehen. Ja eikös hän
ole komea ja kaunis, vai mitä? Hän
se on, joka viime yönä sitasi tuossa
toisella puolen katua. Hih, kuinka
minä olen iloinen!

— Aijai, sinua, miten sinä elät
ihan niinkuin kaikki muutkin tämän
ajan ihmiset. Ennen olisi tuollainen
murhammies vankeuteen pantu, nyt
hän pääsee tuomarin puolisoksi.

— Teidän hulluja entisaikojanne!
Ne olivat niinä miesten hallituksen
aikoina, jolloin ei tunnettu mitään
ihmistuntetta, ei ollut mitään sääliväisyyttä. 
Nykyinen laki ei toki ole
niin sokea. Katsokaas nyt, kun joku
tekee noin „hirveän hauskan” pahateon,
niin häntäkö pitäisi vankeudessa
kiduttaa? Eihän toki. Päinvastoin
tuommoinen ihmisten tappaminen
on aivan hyödyllinen, sillä sen
kautta ehkäistään liiallinen väkilu’un
lisääntyminen. Jo viisikymmentä
vuotta sitten käsitti Matti Haapoja
tuon asian ja Helsingin neidit
jo silloin tiesivät tempulle arvonsa
antaa, vaikka lainkäyttäjät
Matti-paran rautaristikkojen taakse
panivat...

— Hyvä on, hyvä on ... kyllähän
vielä kenties tulee sinunkin
vuorosi nuora kaulassa loikoa, sanoo
rouva Vanhanen ja lähtee
ulos.

Lähde: 

Anonyymi
Wiipurin Sanomat
1890
Tulevaisuudenkuvitelmat