Huhtikuun viimeinen ilta
Hiljainen ilta.
 Räystäitten itku on vaiennut,
 ja aurinko sukeltautunut pois.
 Hämärä – sininen, äänetön –
 on upottanut itseensä maisemat.

 Tummasta metsästä,
 pihkaisen suitsutuksen keskeltä,
 ylenee kuu
 kuin suuri, hämmästynyt kukka
 keltaisena ja raikkaana
 ja jää helottamaan sinistä taivasta vasten.

 Niin kalpeaa ja kuollutta.
 Missä viipyvätkään laulut,
 joissa soi kevätpurojen raivokas hurmio
 ja muuttolintujen kirkuva ikävä?
 Missä viipyykään aika,
 jolloin ruohon liian vihreä veri
 näyttää miltei punaiselta?