Ei köyhällä!
Huu, kuinka on mailma kylmäileväistä,
 kun orpona yksin kuljen näin.
 Joka silmässä näen mä katsehen jäistä,
 kuu mä äitini lämmöstä jäin.

 Ei ymmärrä kenkään ken ohitse kulkee
 tään kaihoni katkeran huokausta.
 Luo rikkahan käännyn: se ovensa sulkee
 ei tahdo ees nähdä kulkuria.

 Vaan kuitenkin jäin minä ovensa taa,
 kun käydä en jaksanut enempää.
 Ja siinä mun rintani huoahtaa:
 ”oi miksi tää elo niin, väsyttää!

 Oi, jospa jo kohtaisin kuoleman!”
 Ja itkuista silmäni kastuu,
 kun kuulin ma sanoja rikkahan,
 mi saleissa hienoissa astuu.

 Hän viisaasti lausu näin vaimolleen
 kun läheni herkkupöytää:
 ”Nuo köyhät miks ehtivät naimiseen,
 kun nälkää he ruojat vain löytää!”

 En enemmän tahtonut kuullakaan,
 kun siitä sain kylliksi aivan:
 ei köyhällä sydän saisi ollakaan,
 vaan armaatkin rikkailla aivan.

Hanna.

Lähde: Työmies 9.5.1902.

Anonyymi
Runot
Työmies
1902