Ahti
Kultaisessa kartanossa elää
 Ahti syvällä aalloissa;
 Yö jo mustaan vaippanansa peittää
 Lehdot ja kukat laaksoissa.
 Ilta ihana on juhlapuvussaan;
 Ei niin huminata kuulu kaukaakaan.
 Hiljaisuus vallitseepi maan,
 Kun Ahti lähtee kultalinnastaan.

 Neidot Vellamoisen vienoisesti
 Häntä tuutivat lahdella.
 Kielet kanteloisen suruisesti
 Soipi kaikuen kaukana.
 Silmänsä hän luopi kohden taivasta,
 Toivoen nyt siellä nähdä kultansa,
 Synkkä pilvi sen peittelee
 Ja suruissansa Ahti soittelee.

 ”Oi, miss’ oot sä tähti loistavaisin
 Vielä, jo joutuu hämärä?
 Sä kun ennen, impi ihanaisin,
 Olit kultani meressä,
 Ja kun sydän sykki soitellessani,
 Kallistit sä pääsi vasten rintaani;
 Kaikki silloin mä unhotin:
 Kädestäin kannelkin jäi aaltoihin.”

 Näin hän suruissansa soitteleepi,
 Vaan jo tähti on taivaalla.
 Armahasti alas katseleepi,
 Kyyneleet kiiltää helminä.
 Ja kun ystävänsä näkee laineilla
 Tervehtääpi häntä sulo lemmellä;
 Rinta Ahden nyt riemahtaa,
 Ja ilosta taas kannel kajahtaa.

Kon [Elis Oskar Stenberg].

Lähde: Sanomia Turusta 10.7.1868.

Arvid August Afzelius
Elis Oskar Stenberg
Runot
Sanomia Turusta
1868