Kevätahavalle
Kevätahava kerkeä, kauas
 tekee mieleni mun!
 Minä tahtoisin maailmaa nähdä
 hiukan harteiltas sun.
 Nähdä kansojen työtä ja tointa,
 kevätvoimien kuohuntaa,
 vuorivirtojen ryöpyt ja leikit,
 merta ilmojen ihanaa,
 nähdä kaiken, kaiken
 mitä kätkeepi taivas ja maa.

 Kevätahava kerkeä, kauas
 tekee mieleni mun!
 Minä tahtoisin maailmaa kuulla
 hiukan harteiltas sun.
 Kuulla tunteiden tuhannet äänet:
 vihan, riemun ja rakkauden,
 surun soitot ja toiveiden kuiskeet,
 nyyhkyt kuoleman kauhujen, –
 kuulla kaiken, kaiken
 sointuun suurehen sulavan sen.

 Kevätahava kerkeä, kauas
 tekee mieleni mun,
 olen kevyt, vain höyhenen verran
 painan harteillas sun.
 Minä tahtoisin rohkean voiman,
 suuren, tenhovan vapauden
 nähdä kaikki ja tuntea kaikki,
 mit’ on sielussa ihmisen,
 voida kaiken, kaiken
 runon sointuhun sulkea sen.

 Kevätahava kerkeä kiirii,
 kuule pyyntöän ei.
 Halki ilmojen suihkavat siivet
 sen jo kauaksi vei.
 Mutta syvällä notkossa laakson
 minun sieluni vaikeroi,
 mitä kauneinta mietti ja toivoi,
 se ei kukkia koskaan voi,
 se on lintunen suljettu häkkiin
 ja kuin vangitun laulu sen soi.