Näkki-laulu
Meren syvyydess’ kulta-paasillansa
      Näkki salissaan lepeää:
 Öisen immet panee paulojansa
      Yli metsää ja mäkiä;
 Ilta kaunis ompi juhla-puvussaan,
 Ei kuulu mitäkään, ja hiljaisuus se vaan
      Silloin hallitsee seutua,
 Kuin Ahti lähtee kulta-linnasta.

 Aallottaret häntä hiljallensa
      Tuuvittelevat itsekseen;
 Ääni kanteleen kuuluu suruselta,
      Tahtoo aalloissa kuollakseen.
 Vaikka silmäileepi ylös taivaaseen,
 Tähdet ei ilmaise lemmettärelleen,
      Kuu vaan valaisee ilmoa,
 Surulla Näkki soittaa kannelta.

 Ah, missä olet, kirkkahainpi tähti
      Illan hiljaisuudessa?
 Sä, kuin ennen, minun paras impi,
      Olit kultani meressä,
 Ja sydämmeni paloi aina hellästi,
 Hiivi sulo lempi silloin ojosti
      Vastaan sydäntä virrassa,
 Ja kannel ääneti oil aalloissa.

 Mutta sinä, valo kaunokainen
      Loistat aina ylhäällä;
 Kanteleineen, laulaa yksinäinen:
      Kuvas’, nimes’ on jälellä.
 Mutta kerran, kaikki kun on nousenut,
 Varustetut voimat; sinä – menehyt;
      Sitte jälleen mä aalloilla,
 Maailmoille uusill’ soitan kannelta.

 Niin se suruinen. Mutta taivahalla
      Kaunihisti kuu hymyilee.
 Aina näkee kuin kulta-rannikolla
      Kyyneleensä se kiiltelee,
 Ja sulon ystävänsä näkee meressä,
 Aalto kuvaileepi lemmettärensä,
      Ja Näkin kuullaanki aalloillaan
 Iloisna soittelevan kanneltaan.

 Öisen immet, tähdet kaunokaiset
      Leikitselevät illoilla,
 Äänet kanteleen, kuuluu sulavaiset
      Kukkuloilla ja rannoilla;
 Kuin päivän aamurusko koittaa idästä,
 Tamma valo silloin näkyy tähdestä,
      Jäähyväiset se heitää vaan,
 Ja kantele ei kuulu ollenkaan.

A. T–nen.

Lähde: Päivätär 22.10.1864.

Anonyymi
Laulut
Runot
Päivätär
1864