Sankarille
Sä nousit tarvittaissa, ennen et.
 Et julki tuonut unelmia,
 ja sulla sydän sulki aikehet
 ja määrään johti askelia.

 Ol’ omaan rintaas sulla syöpynyt
 tään kansan huoli huomenesta,
 ja okaitansa sorto heitellyt
 tarhasta vihan kateisesta.

 Maan vainovaltaa kävit vastahan
 sä siellä missä lujin pylväs,
 ja yksin voitti turman tuhoisan
 sun tarmos luja, henkes ylväs.

 Et oman edun työhön halpahan
 sä käynyt säästäin eloasi
 ja salaluihun lailla arkaisan;
 ol’ urhon henki rinnassasi.

 Vain vapaus sen hengen antaa voi
 ja luja oikeuden tunto.
 Ja lempi kansaan silloin vihannoi
 kun kasvaa jalo sankarkunto.

 On hyveet silloin sielun valtiaat
 näin suurehen kun työhön johtaa,
 ja siemen hyvä kukat loistokkaat
 voi suoda, värin kirkkain hohtaa.

 Sä vapautta pienen synnyinmaan
 vaan ihannoit ja murhein huolit.
 Sen eestä astuit työhön jaloisaan,
 sen eestä elit, sille kuolit.

 On suurta, pyhää sekä ihanaa
 näin kuoloon käydä vapain rinnoin,
 kun kansan eestä elon tarjoaa
 sun laillas puhtain, jaloin innoin.

 Tää lempes sulle urhon nimen toi
 ja työhön kauniin kaijun antaa,
 se mieliin vielä uskon nousta soi
 ja vapauden lipun kantaa.

 Sinulle siunaustaan huokajaa
 tää kansa, muistaa taistelosi:
 nyt nuku sulounta rauhaisaa
 sylissä armaan morsiosi.

 Jos milloin sankareista laulellaan
 ja aatos silmää muistoin vyötä,
 niin siellä aina nimes mainitaan
 ja kuoloas ja urhon työtä.

 Kun ajat heittää maihin varjojaan
 ja unhon lumiansa yhä,
 et unholaan jää sinä kuitenkaan,
 on meille muistos’ aina pyhä.