Suorasanainen sovitus eräästä elämänrunostani
Olot olivat sellaiset;
 oppinut en ollut parempaa.
 Koetin tehdä oikeutta ihmisille,
 tein usein väärin itselleni.

 Syöksyivät synkän sydämeni kautta
 kaiken maailman valo-aatteet;
 ei se siitä valistunut,
 eikä sivistynyt sieluni.

 Tuli tyttö, ja tyhjensi minut
 niinkuin pyörremyrsky pienen lammen pinnan,
 veti vereni korkeuteen,
 teki tuhmuudestani viisaan miehen.

 Sen kuuluu kulku:
 en tajuta taivasta, maata voi,
 jos mitä en näe
 ma hahmoissa haaveiden ijäisten.

 Lie outo oppi,
 mut mulle tuttu kuin kuolo, kuin Tuoni:
 Sua suutelen eloni halki,
 Sua ensimmäistä etsimääni!