Kuokkivia lapsia
Päivänrinteellä
 hehkuissa helteen
 pikkunen poika ja pikkunen tyttö
 ketoa kuokkii.

 Voimat on heikot,
 kuokka on raskas,
 piennar on kivikolumaata.

 Korkealle
 ei kohoa kuokat
 eivätkä tunkeu turpeen juureen;
 tuuma tuumalta väistyvät mättäät,
 soramaa sortuu
 ja kätkee katajan sitkeä juuri

 Kestää kauan
 ennenkun ompi
 kapanala raivattu kivikolumaahan.

 Vuolaina varsin
 vierivät siinä
 poskilla lasten
 hikipisarvirrat
 Kuumasti paahtaa aurinko yllä,
 polttaen niskaa.
 Olkapäihin ja kylkiin koskee,
 nipinnapin jaksavat
 hennot sormet
 iskua sietää,
 kun terä kuokan
 kimmahtaa salapaateen.

 Vaan ei auta!

 Isä ei juuri
 paljoa jouda
 omia maitaan aattelemaankaan,
 hän kun on aina
 kotoa poissa
 päiväläisenä vieraan työssä.

 Äidillä liioin ei ole aikaa
 äärestä kehdon
 astua loitos;
 kiittää saapi, jos kunnolla ehtii
 ruokaa laittaa
 ja laasta pirtin.

 Niinpä on lasten
 tehtävä työtä
 minkä he jaksavat, minkä he voivat,
 helteessä päivän
 tai sadesäässä.

 Ei näet auta:
 laiskana ei käy syöminen laatuun.

 Kuokkivat siinä
 kivikolumaata
 pikkunen poika ja pikkunen tyttö,
 niin että sinkuu
 ympäri hiekka.

 Ja vöyreä porho
 jos ohitse astuu
 ja huomaa kauniit kuokkijalapset,
 niin hän lymyy
 aidan taakse
 ja varkain kurkkii
 ja katsoo ja hymyy,
 virkkien viimein itseksensä:

 Kylläpä noista
 varttuu vielä
 mainio piika ja renki!

K[össi]. K[aatra].

Lähde: Kansan Lehti 13.6.1910.

Kössi Kaatra
Runot
Kansan Lehti
1910