Uudisraivaaja
Kaukana saloinen sauna,
 jonne ei polku tuo,
 kanna ei vieraan kauna,
 ei osu ystävä luo.

 Ympäri korpi aava,
 katseen kantamaton,
 johonka haihtuu haava
 iskemä inehmon:

 pieni kuokittu tilkku
 hallaisen halmemaan,
 ensi vihanta pilkku
 kohdussa korven raan.

 Taisto ankara, armon
 saamaton, antamaton,
 mittelö miehen tarmon
 kanss’ iki-sankeikon.

 Viikot, vuodet ne verkkaa
 kulkevat kulkuaan;
 raataja raataa ja perkkaa
 pintaa pimeän maan.

 Korven rannalt’ ei raiku
 naapurin kirveen käy,
 naapurin kasken haiku
 silmän siinnolt’ ei näy.

 Kunne astunut jalkaa
 ihminen ennen ei lie,
 kaunis on alkajan alkaa,
 aukaista täyttäjän tie.

 Isku iskulta aukee
 auringon voittomaa;
 konsa raataja raukee,
 raataja rauhan saa.

 Korven korkean syliin
 terve, sa toukomies!
 Enteheks ihmis-kyliin
 leimahti ensi lies!

 Terve sa, jolle on maalis
 saavuttamattomat maat
 kallihimmat kuin saalis
 kaikki, min milloin saat!

 Terve sa, jolle kallein
 voitoista kangastaa
 takaa taistelo-vallein,
 joitten et saavu taa!

 Terve, kun käyt sä kärkein
 taajojen syleilyyn,
 käyt sotarinnan särkein
 valloilta yön ja hyyn!

 Saapuu voittava saatto,
 suureksi raivaa ties.
 Terve, sa voiton aatto,
 aavistus, syntyjen mies!