Kahdeksankymmenvuotiaalle
Miksi on mummon hapset harmaat,
 ryppyjen uurtamat kasvot ne armaat?
 – Kultaa kylvönsä, hopeata niitos.
 Suuria antinsa, pien’ oli kiitos.

 Noin mikä köyristi mummon selkää?
 – Raskahat taakat. Ihmiset elkää
 painoa lisätkö. Kovaa hän koki,
 aika on kuorman hellitä toki.

 Miksikä sydän se lyöpi niin harvaan,
 kuivunut kyynellähde on? – Arvaan
 liiaksi sykytti, rakasti kerta,
 silmäkin ehti jo itkeä verta.

 Mistä on mielen hartaus pyhä,
 huulien äänetön siunaus yhä?
 – Väisti hän elämän arkisen nukan,
 korjasi talteen ikuisen kukan.

 Vanha on mummo. Minnekä jatkaa
 vaappuva kulkija elonsa matkaa? –
 – Sinne ah missä on toivojen maa. –
 Hellästi saatelkaa!