Neito kangasta kutovi
Neito kangasta kutovi,
 mieli mietteitä kutoo.
 Suikkaa sukkula, nopeaan
 poljin nousee ja putoo.

 Suikkaa sukkula, sydän lyö,
 aatos kauaksi karkaa,
 kauas kankahan loimet käy,
 verkaa saako vai sarkaa?

 Loimet toivojen, kuteen luo
 mielen armahin aate:
 noista noutajan varrelle
 kaunis, kaunoisin vaate!

 Pyhäverka niin puhtoinen
 keskeen kirkkoisen rahvaan,
 sarka askarten ahkerain
 arkikaapuhun vahvaan!

 Noista nostavin vilkutus,
 liehu taistojen lippuun,
 noista lempein vaimennus
 tuskan kyyneletippuun!

 Noista lämmin, mi varrell’ on
 vastataivalten tarpeen,
 tuke haavahan tuimimpaan,
 side auttava arpeen!

 Tähtivalkeat vaattehet
 vielä tahroja vailla,
 kun jo astuvi ainoisin
 tumman tuonelan mailla!

 Neito kangasta kutovi,
 pirta helskyen piukoo.
 Onnen-kirkkahat unelmat
 kevätkiuruina siukoo.

 Vaaksa vaaksalta valmistuu
 elon ihmeinen vaate,
 toivot loimina, kuteena
 lemmen lentävä aate.