Hannu Krankka
Läks joukko reipas, nuori
 Lakeilta Limingan,
 Sotahan itsens suori
 Uhaksi sortajan.

 Käy Hannu Krankka heitä,
 Mies uljas, johtamaan;
 Vienassa surman teitä
 Jo oppi astumaan.

 Levinnyt kaikkialla
 On tieto kamalin:
 ”On lyöty Nokialla
 Jo joukko Ilkankin.”

 Mut suremaan ken jouti,
 Kun tullut tieto on,
 Ett’ tulossa on vouti
 Jo Abram Melchersson!

 Hän luulee voivans, houkko,
 Lannistaa Pohjanmaan,
 Ja sotilaita joukko
 Häll’ onpi seurassaan.

 Mut Krankka tämän kuullen
 Näin mietti mielessään:
 Sit’ ennen, niin mä luulen,
 Viel’ leikki leikitään.

 Vaan lähteissänsä vielä
 Käy luo hän tietäjän:
 ”Kuink’, ukko, sodan tiellä
 Sä näät mun kestävän?”

 Ja vanhus kohoaapi
 Ja häneen katsahtaa:
 ”Verissäns valittaapi
 Koht’ armas Suomenmaa.”

 ”Ja vainon valta vankka
 Se maassa vallitsee;
 Mut sua, Hannu Krankka,
 Ain’ onnes suojelee.”

 ”Vaan mieleesi sä paina
 Tää neuvo totinen:
 Sä karhu tapa aina,
 Ennenkuin nyljet sen.”

 Ja joukko reipas lähti
 Lakeilta Limingan,
 Ja joutuisasti ehti
 Se luoksi Kokkolan.

 Nyt siellä Hannu Krankka
 Tarkastaa joukkoaan:
 Iin väki tuima, vankka
 Ei väisty milloinkaan.

 Ja Kemin kookas kansa,
 Nuo urhot rotevat,
 Ylpeillen voimistansa,
 Ain’ itseens luottavat.

 Mut miehet reippaat, sorjat
 Ja liukkaat Limingan,
 On taistelussa norjat
 Ja uljaat ainian.

 Vaan odotus ei työnä
 Heill’ ole kauankaan.
 Jo vouti talviyönä
 Myös rientää Kokkolaan.

 Ja Krankan joukkokunta
 Nyt verileikin saa,
 Ja hurmevirrat lunta
 Lämpöiset sulattaa.

 Ei Nuijajoukko taivu,
 Saa vouti tappion:
 Ken verihins ei vaivu,
 Hän pyrkii pakohon.

 Pakohon hevosensa
 Myös vouti käännättää,
 Kun hänen rinnallensa
 Jo Krankka ennättää.

 Ei vastustus nyt auta,
 Hän Krankan vanki on:
 ”Nyt ilkitöistäs hauta
 Sun perii kunnoton.”

 ”Mut ennen kuin mä sulle
 Kaikk’ kostan konnantyös,
 Sä turkkis anna mulle,
 Se hyv’ on talviyöss’.”

 Hän turkin hältä riisti
 Ja yllens puki sen.
 Se oli pulska, siisti,
 Mut turmiollinen.

 Sill’ urhot innossansa
 Jo vainoo uhriaan:
 ”Tuoll’ on hän, turkistansa
 Hän kyllä tunnetaan.”

 Ja käsivarret tuimat
 Aseita heiluttaa,
 Ja sivallukset huimat
 Miest’ uhkaa uhkeaa.

 Rajusti Krankka torjui
 Nuo iskut päältähän,
 Ja Nuijajoukko horjui,
 Kun jälleen iski hän.

 Ei iskut häntä yllä,
 Ja miehet huutamaan:
 ”Hän Krankka on, hän kyllä
 Kädestä tunnetaan.”

 Ja melske huima herkes,
 Ja kukin ä’issään,
 Niin nopeaan kuin kerkes.
 Taas voudin etsintään.

 Mut hänt’ ei löytynynnä,
 On turhaa kaikki työ:
 On vouti lymynnynnä,
 Ja suojanans on yö.

 Ja Krankka hymyhuulin
 Näin lausui huo’aten:
 ”Mä neuvon viisaan kuulin,
 Mut ymmärtänyt en.”

 ”Jos muistanut mä oisin
 Tuon neuvon mielevän,
 Niin nähnyt oisin toisin
 Tään leikin päättyvän.”

 ”Ei voitto loistossansa
 Niin uljas, verinen,
 Ois ollut lopussansa
 Niin hullunkurinen.”

 ”Siis sanaa taidokasta
 Kaikk’ urhot muistakoot:
 ”Sä karhu nylje vasta,
 Kun tappanut sen oot.”

Lähde: Kramsu, Kaarlo 1887: Runoelmia. Werner Söderström, Porvoo.

Kaarlo Kramsu
Runot
1887