Lohdutus haudalla (Lönnrot)
Ellös surko! – Kaipaukses,
      Itku vaikein,
 Turha on, tyhjä voivotukses,
      Huoli haikein.
 Kyyneleet ei kyllä auta,
 Saatunsa pitäpt hauta;
 Ei palaja tänne, ei,
 Jonka tuoni täältä vei.

 Liha kaikki lankiaapi
      Lailla kukkasen,
 Neitoselta tempoaapi
      Surma sulhasen,
 Iki-vanhalta varansa,
 Imevältä ruokkiansa;
 Viepi vihkimäisiltään
 Morsiamen yljältään.

 Liha on kaikki kaatumassa
      Niinkun heinänen,
 Maaksi mainen maatumassa,
      Mutt’ ei taivainen.
 Hän nyt, josta kannoit huolen,
 Tähtitarhan tuolta puolen
 Katselee jo ystävää,
 Hauallansa itkevää.

 Tieto, taito, tarkoittapi
      Parempaisuutta,
 Syämemme kaipoaapi
      Olevaisuutta;
 Kalmako ka’otteleisi,
 Nekin maaksi muutteleisi?
 Turhaanko meiät loi
 Luoja, toivon meille soi?

 Kuvoaan ei meihin luoja
      Suotta painanut;
 Ruumis vaan on sielun suoja,
      Jonk’ on antanut.
 Tämä peite’ laukiaapi,
 Pian maaksi raukiaapi,
 Koska henki lasketaan,
 Kotihinsa kutsutaan.

 Astu taivahasen taasta,
      Ajatukseni!
 Hauan tuolle puolle maasta,
      Lennä’ luontoni!
 Siell’ ei tauti, tuska tuima,
 Sota, rutto, kuolon voima,
 Eroittele milloinkaan
 Tuttavia toisistaan.

 Ahpa päivää autuasta –
      Toinen toisiaan
 Tervehtävät: vanhin lasta,
      Sulho neitoaan!
 Siellä luojan laupiuutta,
 Voimoa ja viisautta,
 Levon maassa lauletaan,
 Voiton virttä veisataan.

 Pian päivä päätynynnä
      Lie jo meiltäkin,
 Jäsenemme jähtynynnä
      Ehkä kohtakin;
 Välttäkäme harhateitä,
 Että etsittäissä meitä
 Valmihina oltaisiin,
 Kotimaahan tultaisiin!

Lähde: Suomi: tidskrift i fosterländska ämnen 1845. Femte årgången. Finska Litteratur-Sällskapets förlag, Helsinki

Anonyymi
Elias Lönnrot
Runot
Suomi: tidskrift i fosterländska ämnen
1845