Tuhlaajapoika sikojen parissa
On sairas ruumiini... ei jäsenten
 voi raukeutta kova vuode lientää.
 Tää julmaa on... Mun tulisiko rientää
 isäni etäisehen kartanoon
 ja sanoa: »Ma pahoin tehnyt oon.
 Maailman teille osuutein on mennyt,
 kun ylenkatsoin viisaan-neuvojas.
 En ansaitse sun, isä, armoas,
 halvimman orjas arvoinen ma en nyt.
 Mut ravitse ei rapa, jota syön,
 kylmästä kangistuin ma monen yön.
 Ei ole vaatteita, ei rahaa mulla –
 suo renkeis joukkoon, isä, minun tulla!»

 Ma tiedän jo, min vastauksen saan:
 on isä kernas anteeks’ antamaan.
 Nään kuinka ilojuhlaa valmistetaan,
 min ylimmäksi minut korotetaan.
 Ja suku kertyy, pöyhkä hyveissään,
 isäni antimia mässäämään.
 Ja hurskain lauluin Herraa ylistellään,
 mua, syntisraukkaa, silmäillähän hellään.

 Ei, isä, ällös ryhdy juhlimaan,
 ei poikas koskaan kadu polkujaan.
 En lainkaan muuttunut, oon entiseni,
 mua yhä polttaa liekit himojeni.
 En kaipaa lapsuuskodin unelmiin,
 vaan syntihin ja Jerusalemiin.
 Mua halu kiellettyihin heelmiin huumaa,
 ma kaipaan syleilyä, yötä kuumaa.
 Ja taas jos saisin viinin nuoruuden,
 ma uhman hymyin varren suoraks’ loisin
 ja maljan viime tilkkaan asti joisin
 taas sikain kaitsijaksi ryhtyen.

Hjalmar Procopé