Suomea vallottamassa eli Puriskevitskin uni
Jo korkealle aurinko ol’ käynyt radallaan
 Se valoaan ja lämpöään vuodatti yli maan
 Vaan vuoteellaan viel’ unelmissa Puriskevits on
 Hän itseänsä heittelee, on uni levoton.

 Hän ”Tsarevitshin” kannell’ seisoo joukos’ urhojen
 Ja pitkä parta leuvastaan valuvi rinnallen.
 Nyt kiiltää kilpi kädessään ja kalpa kupeellaan
 Ja Ryssän kieltä ihanaa vaan soipi korvissaan.

 Nyt ajat ompi ryssien nuo ajat ihanat
 Ja Puriskevitsin kallossa on tuumat mahtavat
 Hän ”rajamaahan” lähtee nyt ja Tshuudit hävittää
 ”Ei kagaalien huoneissa kiv’ kiven päälle jää!”

 Jo ranta tuolla häämöttää ja yhä lähestyy;
 Nyt ”pyhän ryssäin” rinnassa vaan riemu lisääntyy
 Ja viinaa sekä olutta he juovat iloissaan
 Siks’ kunnes heidän silmissään pyöriipi taivas, maa.

 Jo latva saapuu rannalle ja urhot maalle käy
 Vaan suomalaist’ et lähellä, ei kaukanakaan näy
 Yks’ suuri sika rannalla vaan yksin astelee
 Ja tonkii maata kärsällään ja väliin röhkäsee.

 ”Nyt pitää voiton merkiksi tuo sika teurastaa!”
 Näin sankarimme joukolleen uljaalle huudahtaa
 Vaan kuka siihen toimeen käy; nuo torahampaat
 Ne, meidän kesken puhuen on aivan kauheat.

 Vaan sankarimme vihdoinkin mielensä rohkasee
 Ja pyhää Neitsyt Mariaa avuksi huutelee
 Ja vapisevin polvin astuu sikaa vastahan
 Ja ”Suomen lopun” nimessä, sen tarttuu korvahan.

 Vaan sika tämän menettelyn ottaa pahakseen
 Ja pitkät torahampaansa se näyttää urholleen
 Nyt urho poies pakenee; vaan kiviin lankeaa
 Ne torahampaat hänelle jo uhkaa kuolemaa.

 Ja tuntee hän – vaan silloinpa hän juuri heräjää
 Oi kiitos kaikkein pyhien! Hän makaa sängyssään
 Hän jäseniään koittelee, ne kaikki ehjät on
 Vaan ainoastaan päässänsä on tuska verraton.