Haudalla (Valpas-Hänninen)
Kirkkaina hohtavat päivyen valot
 kumpuja, laaksoja kultaillen.
 Loisteessa rientävät kansamme jalot
 paikoille rakkaille pyrkien.
 Pohjolan pojat on hurmevin mielin,
 Karjalan kansoa kuiskivin kielin,
 Hämehen neitoja hämyillen
 rinnalla kansallis-uusmaisten.

 Vastassa meillä on mieluisa rinne.
 Männyt sen huojuen humisee,
 hymnillä kummuille kutsuvi, minne
 satoja yhdessä samoilee.
 Jalkamme koittavi kiireesti maata.
 Rintamme kyllin ei henkiä saata –
 ennakkoriemu niin täyttää sen,
 tunne kun valtavi ihmeinen.

 Pyhä on paikka, mi kätkevi viljaa
 tuonen ja muistoa lempeää.
 Kukat sen nyökkivät päitänsä hiljaa,
 hennosti lehvätkin tervehtää
 aivankun vienointa vakavuutta
 hellää ja suloista sopuisuutta
 oisi ne laitettu läyhimään
 paikkahan Suomemme pyhimpään.

 Siinä on muistoina ristyeitä,
 mitenkä ihmiset haihtuvat pois
 elämät jatkavat uusia teitä,
 joita ei viisahin arvata vois.
 Niit’ emme tiedä. Mutta on meillä,
 isämme, äitimme jätteheillä,
 eessämme patsas kalmiston
 heijova säteitä auringon.

 Nimi sen loistaa. Toivojen ruskon
 saattavi rinnoissa leimuksiin,
 hyvien, jalojen kaunihin uskon
 seistävi mielihin tuhansiin.
 Rakkaustunnelma kaunis ja pyhä
 syntyvi, nousevi, paisuvi yhä,
 puhkeikse viehtäen sävelmiin,
 lauluna maamme saa kuuluviin.

 Tuhanten yhteistä säveltä raikuu,
 yhtyen lehtien hulmintaan,
 Runeberg-kalmiston ympäri kaikuu
 sydämien lempeä seurassaan.
 Lempemme keskus on laulaja maamme.
 Lauluilla muistonsa helliä saamme,
 mitkä ovat hänestä pulpunneet,
 lämmöstä sydämen uhkuilleet.

 Niistä on tunteemme heijo ja laina,
 puhdas kuin loisrelo kirkkahan veen.
 Sieluja tuhannet täyttää ne aina
 nostaen jalohon kauneuteen,
 kultarantain ja taivasten luokse,
 missä on lemmen ja hyvehen tuokse
 ihminen jalo kuni ihanne
 polvea parasta kansamme.

 Oi kun se nostaa päätä ja mieltä,
 jalohon haluhun innostuin.
 Ilmassa, tunnossa värisee kieltä:
 kansamme olkohon kunnokkain;
 kauniiksi tulee sen perata juurta,
 pienestä luoda jaloa, suutaa,
 hyvyyttä hankkia virrottain
 onneksi ihmisten miljoonain.

 Tilan sen ihanan välkkyy jo huomen,
 aivankuin koittoa tulevan
 elettäis hetkinen kummulla Suomen
 hengessä suuren laulajan.
 Katsohan: kaunista silmyet loistaa,
 tuhannet rakkautta suurinta toistaa
 tahtoen hyväksi isänmaan,
 tenhoksi kansamme kaunokkaan.

 Parahan tunnelman hetkellä tällä
 sääty ei eroa määränne:
 mielellä hyvällä, ylvähällä
 rikas suo arvoa köyhälle.
 Yksi kun aate joukkoa johtaa,
 kasvoista kaikkien lempeenä hohtaa,
 kukin on kullekin armainen,
 yksikin veljenä kaikkien.

 Niin sinä muiston ja laulun valta
 hetkeksi lumoat ihmiset!
 Sorretut tempaat rikkahalta,
 yhtehen soinnat tuntehet.
 Siksipä kaikkien mielihin hiivy,
 sulata sydämet, vaikuta, viivy,
 kunnes on kaikilla kaikujas
 kilvan he täyttävät rakkauttas.

 Tuhannet haudalla, sitä he pyytää,
 siksi he patsasta palvelee.
 Muistojen liekkejä liittoihin syytää.
 Siellä ne kauvaksi leimunnee:
 lentää ne pohjan laajoille maille,
 etelän rannoille loiskukkaille,
 sisimpien salosien hyminään
 luomahan mielihin lempeään.

 ”Hetkistä niistä laulut jos loisi
 Suomelle päivän niin ainaisen,
 että sen ihmiset veljinä oisi
 hyljäten sorron painaijen!” –
 toiveen sen ihanan joukkue henki,
 kaiutti sävele laulujenki
 hohteessa illan punervan
 haudalla Suomen laulajan.

–[Valpa]s.

Lähde: Työmies 5.2.1904.

Edvard Valpas-Hänninen
Runot
Työmies
1904