Gezelius
»Maan mainiona eikö Ruotsin valta
 Nyt kansain kesken loista avaralta,
 Ja eikö Itämerta aaltoisaa
 Se äidin lailla sylihinsä sulje
 Ja ylpeänä voiton teitä kulje,
 Rohkeesti vastustaen maailmaa?

 Kuningas yksi sitä hallitseepi
 Ja yksi kansa siinä vallitseepi,
 Se kansa uljas Ruotsin kansa on;
 Siis kaikkialla missä voittoisana
 Sen lippu liehuu, siellä mahtavana
 Sen kieli yksin arvon saakohon.

 Mut mitä täällä teidän seuduillanne
 Ma kuulen, herra piispa? Kirkoissanne
 Soi kieli outo, halpa Suomenmaan.
 Miks suvaitsette tuota kurjaa kieltä?
 Se ylevämmän siirtyköhön tieltä,
 Tuon Ruotsin kielen jalon, arvokkaan.»

 Niin Ruotsin mies se puhui korskeasti;
 Sen kuuli vakavana loppuun asti
 Gezelius piispa. Sanan pontevan
 Hän sitten lausui, vaikka tyynin mielin:
»Näin sanoo Pyhä Kirja: kaikin kielin
 Jumala pitää tunnustettaman.

 Te tahdotteko Hänen kunniaansa
 Vähentää, joka suureen maailmaansa
 Loi kansat, määräs kielet kansoillen
 Ja heille kullekin soi tehtävänsä,
 Ett’ yhä töillänsä ja kielellänsä
 Hänt’ ylistäisi kansa jokainen?»

 Vait oli Ruotsin mies. Mut nuorukainen
 Sen kuuli. Siitä säen pienokainen
 Lennähti nuorukaisen sydämmeen.
 Se liekiks yltyi, joka leimahdellen,
 Jusleniuksen mieltä lämmitellen,
 Toi valon kirkkaan hänen sielulleen.

 Välkähti aatos hänen hengessänsä:
 On Suomen kansallakin tehtävänsä,
 Johonka sitä kutsuu sallimus;
 Ei mua houkuttele loisto, maine,
 Mun kyllin on, ett’ olen Suomalainen:
 Meillekin koittaa päivän valkeus!

B. F. Godenhjelm
Runot