Pyhimystaru
Epifanius ol’ lempeä,
 hurskas, vaan ei ahne, ylpeä.
 Kerran hälle muudan vaimonpuoli
 lausui itkein: »Puolisoni kuoli;
 minulla ei leivän palaakaan.
 Millä keinoin nyt mä kurja saan
 ensin hautaan vainajan ja sitten
 jotain suuhun pienten itkevitten?»

 Rahansa soi piispa kukkarosta,
 lausui paljon lohdutusta, josta
 yksi lause kuului: »Jumalaan
 turvaava viel’ elää kuoltuaan;
 nimelt’ elävä on sitä vastaan
 moni, jok’ on kuollut oikeastaan».
 Vaimo juoksi, rahat kourassaan,
 naurain pois. »Ei hätää ollenkaan»,
 huus hän miehellensä, joka matki
 kuollutt’ eläen. »Pois pian ratki
 toiseen paikkaan eloon riemuisaan».
 Mutta mies ei vastaa sanaakaan.
 Hämmästyin hän miehen ruumiisen
 koskee – kylmään, jäykkään, kuolleesen.