Äiti kehdon ääressä
Laa, laa!
 Laulaa äiti, laps kuulla saa.
 Laa, laa!
 Kukan kuvuss’ on helminen,
 äidin helmassa lapsonen.
 Västäräkki rukka,
 älä koske kukkaa!
 Hiljaa, kissa! Koira, soh!
 Äidin kulta nukkuu jo.

 Laa, laa!
 Lapsi äidiltä suukon saa.
 Laa, laa!
 Kupu kukkasen sulkeutuu:
 silmät kiinni sun on ja suu.
 Narri: taas ne avaa!
 Kiltti naurain havaa.
 Pientä kehtoon haluttaa:
 äiti häntä katsastaa.

 Laa, laa!
 Laulaa äiti, laps kuulla saa.
 Laa, laa!
 Lintu turvassa pesäss’ on,
 lapsi kehdossa murheeton;
 ei sen mieleen sovi
 paavi, herrain hovi.
 Äidin laulelessa sen
 aika kuluu hiljallen.

 Laa, laa!
 Hiljaa! Lapsi nyt nukahtaa.
 Laa, laa!
 Mikä sielussas uinailee?
 Himot, toivo, mi pettynee!
 Joko siellä piilee
 koi, mi vihdoin viilee
 kukkaas, tahraa hedelmäs,
 murehduttaa äitiäs?

 Laa, laa!
 Vait on äiti, laps uinahtaa,
 Laa, laa!
 Kenkään ei sua turmiohon
 saa nyt: äitisi läsnäs on.
 Kohta lintu liitää,
 kauas multa kiitää,
 minne mahtaa lentääkään,
 missä löytää määrän pään?

 Laa, laa!
 Suukon lapsi, kun herää, saa.
 Laa, laa!
 Murheetonna se maata voi,
 äidin silmä kun vartijoi.
 Jos sä sitä milloin
 kaipaat, katso silloin,
 uskoen ja toivoen
 isän silmään taivaasen!