Talttumus
Tasateitä, tasamaita,
 kauemmas kuin silmä kantaa.
 Kaartaa hammasviiva kaita
 takaisinta taivaanrantaa.

 Liittyy pikku nyppy nyppyyn,
 uppoo sinessä jo uimaan.
 Tuskin muistat, kuinka ryppyyn
 siellä maan jäi otsa tuimaan.

 Kuinka seikkaellen siellä
 huima kerran matka kulki,
 vuoroin vuoren seinä tiellä,
 vuoroin kuilu kulun sulki.

 Pysty pystyyn vaihtui pian:
 kipinöivää käytit kuokkaa,
 niin sait käden-, jalansijan –
 et leipämaita muokkaa.

 Kuljet vyöllä köyden kierre,
 kiskot jännertä kuin jousta,
 ensi hetkell’ ettet vierre
 sinne, mist’ ei enää nousta.

 Kotka, tuuli tunturilla
 kadetta toi kaihomieltä:
 siivillään ne kantavilla
 viisti vuoren, pilven pieltä.

 Kuljit seikkaellen siellä,
 ihme, että selvisitkään,
 ettei salakuilut niellä
 saaneet pimeäänsä pitkään.

 Säilyi runtelutta raajat,
 vältit tuhat vaaraa, turmaa,
 ihaelit ilmat laajat,
 tunsit huimauksen hurmaa.

 Riensi kulku, kussa aukee
 alla jylhikköinen jyrkkyys.
 Tasamaalla riento raukee,
 taukoo, talttumus, sun myrkkyys.

 Uhkaseikkailusta siellä
 suistanut ei surmahyppy.
 Taipaleen nyt tasatiellä
 taittaa muuan multanyppy.