Tuohesta
Tuohi on minun nimeni,
 Koivusta olen kotosi,
 Tuohesta tuloo kaluva:
 Sekä kopsa että kontti,
 Vielä virsutkin välistä,
 Joilla maata marssitahan.
 Ennen näitä aikojamme
 Tuohella peitin pesämme,
 Katoin kaikki kartanomme
 Aivan leveillä levyillä.
 Tuohitorvella tohotti
 Pienet pojat paimenessa,
 Sillä suten säiköittivät
 Lammas laumasta sivuite.
 Olipa kirkon Kellonakin
 Suuri torvi Suonenjoilla;
 Sillä soittelin somasti,
 Kiirehtelin kirkkohoonkin.
 Tuli vielä nuottanuora
 Pitempi kuin piiskan siima,
 Joilla kalat karkastiihin
 Aina apajan periltä;
 Vielä viskimet veneesen,
 Jolla vettä viskataahan,
 Joka on tuohesta tullut,
 Tämä koivusta kotosin.

 Nyt ei tuohta tuon enempi:
 Tuskin tuppikaan tuloopi.
 Koivun vyönä viisi vuotta
 Päällen kolmen kymmenenkin
 Puristelin puuta kiini,
 Koivuvani kasvattelin,
 Jonka juuresta jurahti
 Koko koivu kossinensa.
 Tuosta tuli tuokkosetkin,
 Tuosta nuokin nuottanuorat,
 Tuli tuosta tuhansia
 Kaikenlaisia kaluja
 Kuin on muistosta murennut
 Tuohen tuummat tukkunansa.
 Tuohest’ on tullut veneitä
 Ameriikas aprikoitu –
 En ole silmillä sihannut
 Waan olen kuullut korvillani.

Pentti Lyytinen