Sananen Afrikasta/2
Senkaltaisia sulosaloja on vielä, monien
muiden seassa erittäinki eräs, n. k.
Gnadenthal (armolaakso), josta leviää
ympärille peninkulma-satojen päähän satoja
omamaalaisia opettajia (katekeettoja),
joiden sisällistä armonelämää, muutamien,
minäki ilokseni persoonallisesti liki
tulin tuntemaan. Ken olisi luullut tuon
oppimattoman Schmidtin, Veljestenseurakunnan
lähetyssaarnaajan heikkoudessa,
— vaikkapa halullaki ja uutterundella,
— aletun, ylönkatsotun työn tuottavan
tämmöiset hedelmät. — Niinpä kirjoitetaan
v.  sikäläiseen sanomalehteen,
kuinka niillä seuduin lähetyssaarnaajat
saivat sanankuulioineen, kaikkine vieraineenki,
iloita Pyhän Hengen läsnäolosta
kokoontuneen väen tulvan keskellä
määrättynä rukousviikkona (tammikuun
ensimäisenä), jotta tuntui, kuin
apostolien ensihelluntai olisi ollut.
Monet kaukana olevat tulivat lähes vedetyiksi,
ja sydämet, jotka tähänasti eivät
olleet tietäneet, eli uskoneet, Pyhää
Henkeä olevankaan, tulivat nyt samalla
Hengellä täytetyiksi.

Tätä on evankeliumin sulosanoma
matkaan saattanut siinä Kaapinmaassa,
missä vielä viittäkymmentä vuotta ennen
useimmat alat olivat paljaina poroahoina,
niinkuin nykyinen Berliniläinen
lähetyspaikka Bethaniaki, eli rämeryöneikkönä,
niinkuin nimitetty Stellenbosh,
kussa silloin apinat, jalopeurat ja käärmeet
mylhivät, ja asukkaansa olivat
orjiksi metsästämällä pyssyin kera
pyydettyinä, sekä suuri osa päärahoista
(20:stä kultenista) kuoletettu.

Kukapa olisi sitäkään uskonut, että
Hereromaanki polttavain vuorien välissa
kuivatomusine jokipohjineen vedettöminä
vuosikaudet, voisi löytää senlaisia
lähdemaita. Maassa, missä Saksalaiset
evankelislähettiläiset saivat vuotta 20:tä
vaivaatua luonnollisen sekä hengellisen
kuivuuden keskellä, hedelmittä työstään,
jotta jo aikoivat koko puuhansa hyljätä
ja jättää maan. Kuka olisi uskonut,
että sielläki kerran löytyisi sulotarhoja,
ryytimaita monine hedelmäpuine,
siikunoine, dattelineen, viinirypäleine,
granatineen, melonine ja muine
kurkka- ja kaali-kasvineen, sekä vehna
vainioine y. m. niinkuin nyt nähtävä
on. Jaa, kenpä meistäkään olisi uskonut,
että meitäki odotti siellä senkaltainen
sulohelluntai vuonna , jona
usioita — vaikka melkein ensimäisiä
— mustapäitä (Hereroita) lähestyi kasteen
armovirralle, ja niin istutettiin armovaltakunnan
paradiisiin, elämän virtoin
rannalle, kussa elämän puu heitä
hedelmillään virvoittaa, ravitsee, sekä
varjoo heitä lehdillään. Oi kuinka suloista
oli katsella, kuinka ”(elämän-)
puun lehdet (silloin) tulivat pakanain
terveydeksi”. Ilm. kirj. 22: 1, 2.
Niinpä vielä kaikuvat sydämelleni suloisina
ne monisäveliset kirkkolaulut suista
mustista ja valkoisista samassa, seurattuna
soitannoilla: violeilla, harmonilla,
vieläpä vaskitorvillaki.

Sehän oli suloinen kuulla; mutta miltei
vielä suloisempiki oli sydämelleni,
eräänä ehtoona kedolla kävellessäni, kuulla
läheisyydessä armoa etsivän Hereron suloinen
ääni, joka vissiinki kävi läpi pilvien,
ja tuotti korkeudesta kirouksen siaan
siunauksen, armon ja taivaallisen rauhan.
Et usko, kuinka ihanalta sydälleni
ja korvilleniki kaikuivat nämä Hererosanat:
”Arikana Muhona!” (suomeksi:
armahda Herra), sekä: ”tu pa o ohange!”
(suomeksi: meille anna toki rauha; eli
oikeimmin: anna toki meille rauhaliittosi,
mielisuosiosi). Minusta oli niinkuin
se ehtoo Kanaanmaassa 1 Mos.
24: 62, 63, jona Isakki ”oli mennyt
rukoilemaan kedolle” sen Elävän ja
Näkevän (Jumalan) kaivoilla.

Veljesi Pietari Kurvinen.

1876
Kristillisiä sanomia