Uskovainen
Ulos aattehin uhkein kuljin
 Sulolaaksosta lapsuuteni.
 Pian rinnast’ uskonki suljin,
 Emo armas! sun neuvomasi.

 Minä järkeni vuorehen luottain
 Filosofian lähtehen hain.
 Siit’, arvelin, mieltäni juottain
 Selon maasta ja taivaasta sain.

 Mut ei kauvas se kallio kanna,
 Jären vuor’ sai horjumahan;
 Elon vettä ei lähde se anna,
 Janon jätti se polttelevan.

 Tuli kauhuni mun, kuni miehen,
 Pimeässä jok’ eksyen käy,
 Kun tul’ äkkiä jyrkkämä tiehen,
 Syvä, synkkä, jon pohja ei näy.

 Epätoivo jo valtasi mielen’,
 Ja se myötähän muutakin toi:
 Olin syntien orja, ja kielen’
 Katumusta vain huoata voi.

 Tulin, kaivaten armoa Herran,
 Emon’ uskoa muistelemaan:
 Tykö Luojani taas tulin kerran
 Rukoellen – ja lohtua saan.

 Kun hän hiljaa rintahan’ astuu,
 Sydän riemusta sykkimähän!
 Ja mun mieleni kuihtunut kastuu
 Läpivirvoten lähteessään.

 Elo uus minuss’ uhkuta alkaa,
 Elo uusi ja toivokin uus,
 Eikä kiedo sen siipeä, jalkaa
 Side Kalman, ei kuolevaisuus.

 Yli yöhisen Tuonelan lentää
 Valon valtahan toivoni tuo,
 Eikä tyydy se, ennenkuin entää
 Iankaikkisen Jesuksen luo.

1870.