Salojärvi
Kun aamu aukee
 ja vaarojen rintehet loistaa,
 ja usvat haihtuu,
 ja syvyyksien pohjaan
 väre elämän kulkee,
 sä silloin heräät
 ja kullassa aamun
 kalvosi kuultaa,
 ja suuri, ääretön
 on sun rintasi riemu.

 Kun pilvet tummat
 sun taivahas peittää
 ja usvat raskaat
 kalvosi kattaa,
 ei päivän terää,
 kumotusta ei kuun,
 ei tuiketta tähtein,
 näät ympärilläs
 vain vuorien hahmot harmaat,
 ankara silloin
 on syvänteittesi
 mittaamatonten
 äänetön tuska.

 Kun myrskyt soivat
 ja pitkäinen jylisee,
 salamat sinkoo
 ja tuliset kielet
 sun kalliopaatesi pirstaa,
 sä silloin nouset
 syvänteitäsi myöten
 ja suoraan vyöryt
 ja järkähtämättä
 sä vasten vaarojen
 jylhien jyrkänteitä.
 Ja valtava on
 syvänteittesi voima.

 Kun päivä painuu,
 myös taistelun jälkeen
 taukoaa myrsky,
 ja rintasi kuvastaa
 kalliorannat
 ja rytöiset hongat
 ja lempeät lehdot,
 ja pohjalla kaiken
 äärettömyyksissä
 päilyy kirkas
 korkea taivas,
 ja rajaton on
 syvänteittesi rauha.