Perhosen Synty
Perhonen pieni elävä,
 Tuulen kukka,
 Lännen lehti,
 Ilon ihana itikka,
 Kukan kaunis kanneltava!
 Mistä syntysi, sukusi,
 Kuka siipesi kuvasi,
 Lentimesi levitteli,
 Pyhki huulilles hunajan,
 Pani mettä mielehesi?
 Tiiänpä sinun sukusi,
 Selvitänpä syntymäsi:

 Valo ijästä yleni,
 Ilo lännestä läheni.
 Tuoll’ olit tuliset vaunut,
 Tällä vehriät venehet;
 Tuoll’ olit valosat varsat,
 Tällä purjehet punaiset.

 Valon varsat valjahisa
 Laukkasit linnun ratoa,
 Samoisit tulista tietä.
 Tuli pyöristä tuhisi,
 Liekki lensi kavioista,
 Mennesä idän Isännän,
 Kuninkahan kulkeisa.
 Kuulu kumina kylihin,
 Näky pitkäinen pihohin
 Ilkiäin imehnolaisten
 Alaisihin asunnoihin.

 Ilo illon hallihtia,
 Iloinen ihana Neiti,
 Laski selkeä sumuista,
 Kulki pilven kukkuloita.
 Eivät kukkulat kumoa’
 Venettä tuulen vesillä,
 Eikä alusta ajele’
 Sumu suunnalta hyvältä.
 Nauru nakotti peräsä,
 Leikki liehu purjehisa.
 Sieltä kuumotti kujille,
 Kuusikoille, kankahille
 Iltaisen punanen purje,
 Neijon poski nauru-suisen.

 Tuonne nousit taivahalle,
 Silkkisillä siivillänsä,
 Vahtisilla varsoillansa,
 Keskellä kesäistä yötä,
 Ajalla tähettömällä
 Pitkän Pohjolan perällä.
 Siellä suuta suihkasivat. –

 Tuosakos vähä valahti
 Mettä suusta Morsiamen,
 Tuosa rahtu rakkautta
 Suusta Sulhaisen putosi;
 Siihen pikkuinen punoa
 Poskipäästä ilon immen
 Oivallisen oikiasta;
 Siihen vähäinen valoa
 Valtavan valon Isännän
 Näkimestä vasemmasta.
 Nuotpa pyörit pisarana
 Yhtehen yhistyneinä
 Sitten neitosen nisillä;
 Siinä siinti sinervälle.
 Siitä valahti välitte
 Valon vyölle vaskiselle,
 Kultaselle kupehelle,
 Siitä sai kultaisen kuoren,
 Suojan kiiltävän sivalsi.
 Sitten sinkosi etemmä
 Läpi laajan ilman kannen;
 Kukan kuppihin putosi.
 Siinä viipy viikon päivät,
 Puolen toista tuuvitteli.

 Eipä tuota tuoksi luultu,
 Arvattu arvolliseksi,
 Ennenkuin elävä lintu
 Valmis puhkesi valohon.
 Siinä suori siipiänsä,
 Levitti lentimiänsä.
 Nuihin oli kuu kuvattu;
 Se on rahtu rakkautta.
 Nuisa paisto päivän muoto;
 Se on vähäinen valoa.
 Nuisa punoista punotti;
 Se on iltaisen iloa.
 Nuisa kuulti kulta suomut;
 Se on aamun antimia.

 Tuosta lähti lentämähän
 Kukkaisesta kukkaisehen;
 Maisto mettä, söi simoa,
 Löysi toisen, tuon omansa
 Rakastivat, raukesivat,
 Uupuvat iku-unehen,
 Vaipuvat varattomiksi,
 Olon tietämättömiksi.

– – ?

Pietari Ticklén
Runot