Aasi ja satakieli
Aasi, nähtyänsä satakielen, sanoo:
        »Kuules, ystäväni, kerrotaan,
        ett’ oot mestari sä laulamaan;
        pyytäisinpä» – niin hän anoo –
        »saada kuulla kerran lauluasi,
        itse arvostellakseni taitoasi.»
 Satakieli heti, pyynnön kuultuansa,
        valmis näyttämään on taitoansa:
               hän vihellellen
               ja viserrellen
        tuhansin laaduin siinä lauleskeli:
        milloin raksutteli rattoisasti
        milloin vienosti ja kaihoisasti;
        toisinaan kuin kaiku kaukomailla,
        joskus taasen paimenpillin lailla.
        Huomionsa kaikki suuntasivat
        aamuruskon ihme-laulajaan,
 kaikki asettuivat sitä kuulemaan:
        tuulet tyyntyi, linnut vaikenivat,
        karjat laitumella seisahtivat;
 niinpä, tuskin hengittäen, innoissaan
 huomautti paimenkin vain hymyellen
        satakieltä paimenettarellen...
               Laulu taukosi.
        Nyt maahan katsehensa
 luo aasi miettien ja lausuu aatoksensa:
        »Oivallista», sanoo, »kieltämättä
               sinua voi kuulla ikävättä;
                      vaan sääli on,
 kun sin’ et tutustunut meidän kukkohon:
        häneltä jos hiukan oppinut sä oisit,
        vielä tenhovammin laulaa voisit.»
        Arvostelun moisen kuultuansa
        satakieliraukka harmissansa
        pyrähti ja lähti lentohon
        maiden, merten taa – ja siellä on...

 Meitäkin sä, Herra, suojaa noista
 mokomista arvostelijoista!

Ivan Krylov
Runot
Sakari Putro