Hämeenlinnan lyseekartanon vihkiäisissä
Linnoitusko se tässä
 Kummullaan kohoaa
 Ja maan ja vetten yli
 Ylpeesti katsahtaa?

 Mut miekat tääll’ ei välky,
 Ei sotatorvet soi,
 Ja tääll’ ei vinhaa tultaan
 Tykitkään salamoi.

 Eik’ ole täällä miehet
 Puetut teräksin, –
 Mut linna tää on sentään,
 Ja linna vahvakin.

 Ja salamoikin täällä,
 Mut tiedon tulta vaan;
 Ja miekkakin se välkkyy,
 Mut hengen miekka vaan.

 Ja linnan puoltajoina
 Ja miehistönä ken?
 Ei rautakourat urhot,
 Vaan parvi hentoinen.

 Nuo aamun kastehelmet,
 Nuo heinät helvepäät,
 Nuo korret, jotka kaataa
 Vois syksyn myrskysäät!

 Mut niissä sentään suoja
 On koko Suomenmaan;
 Ja niitä linnan Herra
 Hän käyttää nuolinaan.

 Kun tulee häätää sorto
 Tai veltto penseys,
 Ja raikast’ ilmaa saada,
 Valaista pimeys.

 Niin, linna tää on sentään,
 ja linna vahvakin,
 Vaikk’ ei sen ole urhot
 Puetut teräksin.

 Ja linnoja kun näitä
 On maassa sankka vyö,
 Pimeyden poistuu valta
 Ja poistuu kansan yö,

Paavo Cajander
Runot