Ajan, paikankin taa
Ajan, paikankin taa
 yhä siirtyä saa
 näky siintävä meille
 ja sieluimme maa.

 On toivoa, uskoa:
 lie illan ei ruskoa,
 vaan aamun tää taivas,
 sen talo veriruskea.

 Lie ympäri yö,
 mut yöstäkin lyö
 taru kaunihin kalskeen
 ja kansojen työ.

 Vain yksi on tie,
 joka voittohon vie,
 tai seppel on senkin,
 ken kaatuva lie:

 Hymy ylhäinen. – Saa
 ajan, paikankin taa
 tie häipyä; siellä
 on sieluimme maa.