Luonnon kirja/Luku 4
Neljäs Luku.

Mateliaista.

Weljeni Antti ja sisareni Liisa meniwät kerran metsään. Ne oliwat jo
kaswaneet niin isoiksi, että woiwat hoitaa itsensä. Molemmat oliwat
hywin halukkaat saamaan tietoja. Heistä oli lystintä saada alinomaa
oppia jotakin enemmän, kuin ennestään tiesiwät.

Tultuansa metsän sisään isolle suolle, näkiwät kauniita keltasia
hilloja mättäillä. Liisa kumartui niitä poimimaan, mutta sai samassa
kouraansa jotakin kylmää ja kinaista. Hyi! kiljasi hän; minä sain
käärmeen kouraani.

Antti, joka oli aiwan likellä, juoksi säikäyksissään sisarensa luokse.
Ei se ole käärme, sanoi hän; se on waan pieni sisilisko, joka ei tee
wahinkoa. Minä lyön sen kepilläni kuoliaaksi.

Liisa sanoi: jos se ei tee kenellekkään pahaa, niin anna hänen elää.
Eläköön sitten sinun tähtesi, wastasi Antti. Mutta jotakin rangaistusta
pitää hänen saada, siksi kun pelätti sinua. Sisilisko, sinun täytyy
kertoa meille jotakin eläwäin seassa olewista sukulaisistasi.

Mielelläni teen sen, sanoi sisilisko, ollen tykyttäwine sydämineen
pojan kädessä. Me kuulumme kolmannen luokan eläwiin, joita kutsutaan
matelioiksi. Muukalaisella nimellä kutsutaan meitä _amfibioiksi_; se
merkitsee eläwiä, jotka eläwät kahdella lailla. Keuhkomme owat niin
kummallisesti laitetut, että saatamme hengittää ja elää sekä wedessä
että maalla. Siksi ei ole hengityksemmekään niin täydellinen, kuin
nisäkästen ja lintuin. Ja kun eläimet saawat hengityksestä lämpimän, on
meillä kylmä weri. Samasta syystä woimme kuolematta kärsiä isompata
lämmintä ja kowempata kylmää kuin muut eläwät. Useimmat meistä luowat
wuosittain nahkansa. Useammat muniwat meistä. Munista matawat sitten
pojat ulos auringon lämpimässä. Syksyllä kylmän tultua matelemme alas
järwien pohjaan eli maahan tainnoksissa tampistuneina talwen
pakkaisessa. Mutta maan sulettua kewäillä wirkistymme jälleen ja
matelemme ylös piilostamme. Kuumissa maissa on meitä sekä paljo että
isoja; mutta tällä maalla on meitä wähä ja pieniä. Ihmisestä olemme
ilkeitä ja inhottawia, kun hän meihin koskee. Waikka muutamat meistä
owat myrkyllisiä eläwiä, eiwät kuitenkin useat ole wahingollisia.

Seuratkaa minua järwen rannalle, sanoi sisilisko, niin näytän teille
luokastani useita eläwiä. En minä tule, sanoi Liisa. Siihen en uskalla
ollenkaan; tiedän siellä olewan monta käärmettä. Mutta Antti sanoi: elä
pelkää; suojelen sinun kyllä kepilläni. Jo lupasi Liisakin seurata
häntä; mutta hywin häntä pelotti; hän katseli usein ympärilleen, ettei
olisi astunut käärmehien päälle.

Wähän ajan perästä tuliwat mutaiselle rannalle, jossa mateli rapakossa
monta ilkeätä eläwää. _Sammakko_ istui ja kurnutti lammikon rannalla,
niinkuin sillä on kewäillä tapana. Nähtyään lapset, hypätä lötkitti se
weteen. Sinne oli se tehnyt mustaa sammakon kutua, joka on kalan mädin
laista. Katsoppa noita pieniä sammakoita, sanoi sisilisko. Hywin
kummallisesti muuttuwat ne kaswaessaan. Sikiöt owat munista tultuaan
isoine päineen ja pienine sukkelasti liikkuwine häntineen kalain
näkösiä. Silloin ne uiwat, ja silloin hengittäwät ne kalain lailla, ja
maalle otettuina kuolewat ne. Mutta kahdeksan wiikon kuluttua kaswawat
niille jalat ruumiisen. Häntä putoaa niiltä pois. Ne woiwat silloin
hengittää ilmaa ja eläwät maalla. Sammakot syöwät kaswuja ja kalan
mätiä. Itse käywät ne monien eläinten ruuaksi. Ja rumin niistä on se
ruskea konna.

Tässä on oikea asuntomme, sanoi sisilisko. Katseleppa noita monia
pieniä _sisiliskoja_, weljiäni ja sisariani, jotka matelewat niin
nopeina kiwien wälissä. Me sisiliskot olemme hoikempia ja pitempiä kuin
sammakko. Meillä on neljä jalkaa ja teräwä häntä. Pienillä joukossamme
on suomuinen ruumis, ja ne syöwät enimmästi pieniä matoja. Mutta jos
tahdot seurata minua kauwas tuonne kuumaan Afrikaan, niin näytän
sinulle yli 15 (wiidentoista) kyynärän pituisia sisiliskoja. Semmoinen
sisilisko on se julma _krokodili_, joka wäjyy saalista wirtain mudassa.
Elä mene wirtaan uimaan. Krokodili nielee sinut hirweään kitaansa eli
puree ruumiisi poikki teräwillä hampaillansa. Usein mataa se wirran
rannalle. Jos se siinä juoksee jälkeesi, wäistele alinomaa syrjään.
Sillä hywin sukkela on krokodili juoksemaan, suoraan kulkeisa; mutta
waikea on sillä käännellä pitkää ja kankeata ruumistaan. Sen nahka on
niin kowa, ettei mikään kiwäärin kuula pääse sen läpi, ja se on
pakuraisissa ruuduissa. Hietaan munii se isot walkeat munansa, ja hywin
niitä lisäysisi, jos ei pieni nisäkäs söisi sen munia.

Jos seuraat minua tuonne suurille merille etelään, näytän sinulle
toisen kummallisen matawan eläwän, jonka nimi on _kilpikonna_.

Sillä on luinen katto selässä, juurikuin kilpi, ja tämä kilpi on niin
kowa, että sen päällitse saattaa ajaa waikka waunuilla. Watsan alla on
sillä hienompi kilpi, ja molempain kilpien wälistä pistää konna ulos
pitkän kaulansa, pienen päänsä ja neljä jalkaansa. Kun näet sen
makaawan päiwäpaisteessa meren rannalla, käännä se selälleen. Niin se
ei enää woi kääntyä watsalleen. Ota se sitten ja keitä sen liha, joka
on parempaa kuin wasikan liha. Kowasta luusta saatat sitten tehdä
kauniita kampoja ja rasioita.

Elä mene likelle tuota wanhaa kiwirauniota; siinä matelee se jalatoin
_käärme_. Katso kuinka nopeasti se menee eteenpäin wetäen kokoon
suomuisia renkaita, joita sillä on ruumiin ympärillä. Sen pitkä kieli
on teräwä ja halki. Jo lähettäyy se sammakon päälle. Hän pitää sitä
kiinni teräwissä hampaissaan. Mutta ei hän sitä pureksele, waan nielee
sen kokonaan. Näetkö kahta ontta hammasta sen suussa? Niiden juuressa
on myrkkyrakko. Purressaan puristaa se myrkkyä rakosta. Myrkky tulee
haawaan ja sekaupi wereen; siitä kuolee se, jota käärme on pistänyt.
Mutta muutamilla käärmeillä ei ole ollenkaan myrkkyrakkoa, eiwätkä ne
wahingoita ketään. Ei käärme hännällään pistä koskaan. Joka wuosi
muuttaa hän nahkansa. Olenpa nähnyt hänen tekewän munia, joista sikiöt
matawat ulos auringon lämpimässä. Mutta muutamat käärmeet synnyttäwät
eläwiä sikiöitä. Waro, weikkonen, mutta elä pelkää. Käärmeet, joita
tässä maassa on, owat kaikki pieniä. Punaisenruskea _vaskikäärme_ ei
ole myrkyllinen. Musta _tarhakäärme_, jolla on walkeita pilkkoja
kaulassa, ei tee kenellekkään pahaa. Mutta väistä siiwolla tuota
harmaata _kyykäärmettä_, jolla on ruskeita pilkkuja selässä. Waro itseäs
mustalta _kyykäärmeeltä_ ja pieneltä _kyymadolta_. Ne owat kaikki samaa
lajia ja saattawat sinua wahingoittaa, jos astut niiden päälle
awojaloin käwellessäsi niityllä.

Kuulin kerran wanhan sisiliskon kertowan hirweän suurista käärmeistä,
jotka eläwät kuumissa maissa. Metsässä kulkeissaan kuulee kalisewan
äänen. Silloin juoksewat puoleksi alastomat ihmiset minkä jaksawat.
Sillä silloin tulee suuri ja myrkyllinen _kalkkarokäärme_, jonka tulo
kuullaan hännän kalisemisesta. Toisella kerralla nähdään jotakuta
liikkuwan korkeissa puissa. Siellä matelee se suuri _kuningaskäärme_,
joka on 15 (wiittätoista) kyynärää pitkä ja niin paksu kuin miehen
reisi. Se nakkauu puusta sarwaan (Saksan peuran) päälle, joka on
paneunut nukkumaan warjoon. Se kiertäyy sarwaan ympärille; silloin
kyllä tulee sarwaalle loppu. Se on niin wäkewä, että se, häntänsä
käärittyä puun ympärille, woipi wielä ruumiillaan puristaa härän
kuoliaaksi. Hywä on, ettei täällä ole yhtään kuningaskäärmettä.

Eikö sinulla ole kauniimpia eläwiä meille näytettäwiksi? kysyi Antti
pahoilla mielin. Ei, sanoi sisilisko. Jos ei Jumala olisi sallinut
muutamain eläwäin olla häjyjä ja pahoja, ei ihminen olisi ymmärtänyt
kaunisten ja hywäin eläwäin arwoa. Me matawat eläwät olemme tulleet
wihattawiksi ihmisiltä, siitä asti kuin käärme ensin wietteli Eewan
syntiin. Siksi on Jumala pannut wainon Aadamin suwun ja käärmeen suwun
wälille. Hywin surullista on se meille. Mutta meillekki on rauha
tulewa, kun aika on päättynyt.

Sltkeähenkisiä eläwiä.

Näin kerran kukkoraukan, jolta kyökkipiika löi pään poikki, kun se piti
paistettaman päivälliseksi. Päätönnä lensi se aidan wiereen ja istui
siinä, siksi kun kuoli. Kilpikonnakin mataa wielä hetken aikaa, pään
katkaistua. Ei sitä ole hywä katsoa. Käärme wiuruilee wielä kappaleiksi
hakattunakin. Sammakko hyppelee wielä sydämen otettua pois. Sisiliskoja
on löydetty eläwinä puissa, joissa kuori on kaswanut niiden päälle.
Wiisikymmentä wuotta sitten löydettiin kolme eläwää sammakkoa kowasta
kiwestä, joka särettiin. Siellä mahtoiwat he olla useita tuhansia
wuosia, siitä asti kuin kiwi muinoin oli pehmeää. Siitä otettua ne
alkoiwat iloisesti hypellä; mutta hetken perästä kuoliwat kaikki kolme.
Sellaiset eläwät saattawat myös olla kauwan ruuatta. Ison käärmeen on
nähty olewan ruuatta kaksi kuukautta, laihtumatta eli kuolematta.

Käärmeet.

Eräs maanmies Amerikassa astui kalkkalokäärmeen päälle, joka samassa
pisti häntä saappaasen. Mies ei pitänyt tästä waaria, kun sen renki löi
käärmeen kuoliaaksi. Mutta hetken perästä alkoi pistetty jalka ajettua
ja mies kuoli. Poikansa, joka peri hänen, piti isä-wainaansa saappaita.
Wähän ajan perästä sairastui tämäkin ja kuoli. Saappaat myytiin sitten
huutokaupassa. Eräs talonpoika osti ne; mutta tuskin oli ne jalkaansa
wetänyt, ennenkuin hän wuorollaan sairastui ja kuoli. Otettiinpa nyt ne
waaralliset saappaat tutkittawiksi. Ja mitä niissä löydettiin? Toisessa
saappaassa oli käärmeen myrkyllinen hammas jälellä, ja kaikkia, jotka
pitiwät saappaita, oli se haawoittanut ja kuolettanut.

Itä-Intiassa on ihmisiä, jotka saattawat lumota käärmeitä. Tässä
puhaltawat he pieneen pilliin. Kohta mataa käärme maasta ylös ja
tanssaa pillin soiton jälkeen. Muutamilla on sellainen walta
käärmeille, että woiwat ottaa ne käteensä ja kääriä ne kaulansa
ympärille. Woipi täyttää kuolleen käärmeen nahkan, juuri kuin
nisäkästen ja lintuin nahkoja täytetään, niin että ne owat eläwäin
näköisiä.

Lohikäärme ja salamanderi

Sadut kertowat paljo asioita, joita ei enää olekkaan maailmassa. Suuret
siiwelliset lohikäärmeet wahtasiwat kätketyitä tawaroita ja söiwät
kauniita prinsessoja. Tulessa asui kaunis salamanderi, joka kantoi
päässään kultaista kruunua. Nyt on toisin. Nyt asuu kaukana tuolla
Itä-Intian saarilla pieni sisilisko, joka lentää siiwillä ja jota siksi
kutsutaan lohikäärmeeksi. Ja muissa eteläisissä maissa elää pieni
kirjawa sisilisko, joka on tuskin korttelia pitkä. Tämä on salamanderi.
Ei sillä ole enää kultakruunua päässä. Ja tuleen pudottua kuolee se
niinkuin muutkin eläwät. Paha on, kun niin on; mutta niin se on.

Sammakko.

 :Sammakko näki härän vierellänsä.
 :Kateus poltti hänen sydäntänsä.
 :Miks en mä ole härän suuruinen?
 :Noin huus tuo eläin vähäpätöinen.
 :Suun vasten tuulta kääntäissänsä
 :Hän pullisti nyt itseänsä,
 :Niin että viimein halkes, poloinen!
 :Näin päättyi tarunsa ja elämänsä.

Luonnonkirja