Honkasalo
Saapui viesti linjan takaa
 Punakaartin esikuntaan:
»Konsa teidän miehet makaa
 rauhallista aamu-untaan,
 silloin Harjakankaan tieltä
 katkaistahan Poriin kulku,
 lyödään Punakaarti sieltä,
 pohjoiseen on eessä sulku.

 Noormarkkuhun Kaapulasta
 hyökkää valkojääkärjoukko,
 suunnitellaan tänne vasta
 punaisille tehdä loukko.
 Syy on valkoisilla kaunaan:
 talvi kun on maattu tässä,
 pitäis’ päästä Poriin saunaan,
 pääsiäinen kun on lässä».

 Hätkähdä ei Honkasalo,
 vaik’ ois surman sanat mitkä,
 otsallansa outo valo
 kuulee viestin miesi pitkä.
 Hymyillen hän raapi niskaa,
 silmissä on vakaa pilke:
»Jopas pirun meille viskaa,
 taitaa tulla aika vilke.»

 Määräykset kohta jakaa
 toisten päälliköiden kuulla,
 Honkasalo, miesi vakaa,
 haastaa proletaarin suulla:
»Koska kysyn tarvis suuri
 valkoisia tänne kantaa,
 ollaanhan me jouten juuri,
 voidaan heille löyly antaa».

 ***

 Yöhyt on kuin tuoni tumma,
 josta elon loimu häätyi.
 Kierroksellaan kuuhut kumma
 Havulinnan torniin jäätyi.
 Hiljaista on Noormarkussa,
 eipä kompaan käänny kielet,
 aatokset on taistelussa,
 ottelussa miesten mielet.

 Päällikköä painaa taakka,
 raskas huoli, murhe ajan,
 jota kantoi siitä saakka
 kun hän tunsi luokkarajan.
 Synkistyvät silmäkulmat,
 itseään ei sääli hällä,
 mutta sodan säännöt julmat:
 oli leikki – elämällä.

 Heittää viimein miettimästä,
 veljet vain ois halu säästää,
 mutta valkoisia tästä
 Poriin nyt ei sovi päästää.
 Vuotta aamun sarastusta
 seisten luona tykkihylyn.
 Valkenee jo taivas musta –
 kohta lahtarit saa kylyn.

 ***

 Ensi laukaukset kiiri
 pitkin tumman taivaan rantaa,
 laajeni jo tulipiiri,
 kohta kaiku melskeen kantaa.
 Harjakankaan kylän veivät
 valkoiset kuin haukka palan.
 Saivatko he voiton? Eivät!
 Punaiset taas valtas alan.
 Mutta toisin Noormarkussa,
 pirut pääsi kirkon suojaan,
 etenivät taistelussa
 luottain hyvään herraan luojaan.
 Hätkähdä ei Honkasalo
 vaik’ ois’ surman viestit mitkä,
 otsallansa outo valo
 hymyilee nyt miesi pitkä.

»Lyökkää tulta meijeristä,
 kuularuiskut soikoon sieltä!
 Tulkoot vaikka helvetistä,
 poistuvat he viimein tieltä.
 Teitter! Iske tykeilläsi
 maahan suojat herranhuoneen,
 paista sillä hurttain pläsi,
 paistettuina menköön tuoneen!

 Nyström, kierrä Söörmarkussa
 metsätietä Kaapulahan,
 perääntymään paina musta,
 iske sieltä selkään pahan.
 Pylkkänen ja Koskeliini
 hyökkää Noormarkusta äkkiin,
 näin me saamme hurtat kiinni,
 painetaan ne tuonen säkkiin».

 Alkoi soitto hitonmoinen,
 tulessa jo roihui kirkko.
 Sitkeä ol’ vainolainen,
 viimein siltä taittui nirkko.
 Pelästyi ja läksi pakoon,
 heitti kaikki saunatuumat.
 Kaapulasta lyötiin lakoon –
 kirkolla sai löylyt kuumat.

 ***

 Työ on tehty, hiljaa taasen
 painuu päivyt illan syliin,
 rauhaa kaipas, vihdoin saa sen,
 lepo laskeutuu kyliin...
 Päällikkö, taas rauhan miesi,
 otsallansa hohtaa valo,
 kohta koko kaarti tiesi:
»Hymyilee taas Honkasalo».

 Rakas oli kaarti hälle,
 joka mies kuin ainut veli.
 Itsensä hän uhras tälle,
 niinkuin muut, niin hänkin eli.
 Niinpä miehet häntä ikään
 rakastivat johtajana.
 Tehos’ paremmin kuin mikään
 Honkasalon käskysana.
 Värisevän pojan päästi
 vahtimasta talviyössä,
 itsellensä vaivan säästi,
 itse seisoi vahdin työssä
 rinnassansa varma, pyhä,
 kirkas usko ihmisyyden voittoon.
 Näin hän yössä valvoi yhä
 tähystellen aamun koittoon.

 ***

 Suomenlinnan harmaa valli.
 Vallin luona Honkasalo...
 Haukahti jo surman halli –
 valui hiekkaan hurme jalo,
 suli kuumaan veljesvereen,
 mikä vallin luona hohti,
 yhtyi siihen sankarmereen,
 joka kumoukseen johti.

1928

Ragnar Rusko