Ikävöitsevä
Alla tuomen tuoksuvaisen
         Meren rannalla
 Istui impi kaunokainen
         Suvi-illalla.

 Päiväpaiste välkkyeli
         Vielä aalloilla,
 Kukkulintu helkytteli
         Lähi-oksalla.

 Käki kukkui lemmen kieltä,
         Impi huokasi.
 Kaiho katkerammin mieltä
         Neidon kalvasi.

 Virrat kyynel värähteli
         Kaunon kasvoja,
 Kun hän siinä silmäeli
         Meren aaltoja.

 Surullisella hän suulla
         Lausui: ”ah ja voi!
 Mistä kurja saisin kuulla,
         Kuinka kulta voi!”

 ”Itämaille kulkevansa
         Sanoi kultani,
 Pian sieltä palaavansa
         Lupas’ luokseni.”

 ”Jo on viikko vierähtänyt,
         Mennyt vuosikin,
 Vaan ei viel’ oo ennättänyt
         Kulta kotihin.”

 ”Lienee kärsinytki kulta
         Kuolon kamalan,
 Vieras peittänee jo multa
         Varren sorean!”

 ”Oisin lintu, liiteleisin
         Yli merien,
 Yöt ja päivät lenteleisin
         Häntä etsien.”

 ”Löytäisinkö hänen vihdoin,
         Enpä laskiskaan
 Luotain häntä, aamuin illoin
         Suuteleisin vaan.”

 ”Mut’ ah linnuks’ lentäväksi
         Enpä luotukaan,
 Olen immeks’ itkeväksi
         Valmisteltu vaan!”

 ”Toisit aalto armahani
         kotirantahan,
 Kumartuisin sinuaki
         Suutelemahan!”

 Kuuli aalto immen sanan, –
         Kulta palasi.
 Vaan ei neito muistakana,
         Mitä lupasi.

 Sulhastansa suuteli hän,
         Vaan ei aaltoa,
 Vaikka aalto ähmissähän
         Vannoi kostoa.

[Juho] Laine.

Lähde: Päijänne 14.6.1878.

Juho Laine
Runot
Päijänne
1878