Joudu kevääni!
Tuossa niityt, kummut, kukkulat,
 Lammit, laaksot, seudut rakkahat!
 Täällä hetket herttaisimmat,
 Aamut vietin armahimmat
 Kevätpäivän kerjetessä
 Kultaisen.
 Sydän virkein virkovasta,
 Luonto kauniin kasvavasta,
 Tuoksu tuorein puhjetessa
 Kukkasen.
 Riemuten ilmojen korkeuteen
 Lentävi leivonen kirkkauteen!
 Käki kukkuu. Nukkapäisen
 Nurmen poikki polvinen
 Rientää puhdas puronen
 Luokse lammin välkkyväisen.

 Tuoss’ on selkä sata saarineen,
 Niemineen ja sulo salmineen!
 Lemmen aamun alkaessa,
 Päivän kullan koittaessa
 Yli seljän siintäväisen
 Soutelin.
 Kevätluonto loistavainen,
 Päivä kirkas hohtavainen,
 Katse neidon lempiväisen
 Kirkkahin. – –
 Lahdella lapsien laulelevan
 Kuulen ja paimenten soittelevan!
 Elinkaaren korkeutta
 Veden kalvo kuvastaa,
 Ilman ranta heijastaa
 Luonnon kaiken kauneutta.

 Ihmeenkumma! Ovi aukenee,
 Oven suussa usma uhkuilee!
 Liisa tulee lumisena,
 Kantaa puita kuuliaisena, –
 Panee vaan kuin pakkasella
 Lämmitä.
 Eikö jäässä ikkunani?
 Huu! On vilu ruumiissani!
 Saapi säällä tämmöisellä
 Väristä!
 Ulkona tuulevi, tuiskuelee,
 Nurkissa pakkanen paukkaelee.
 Kevät kaunis! Olla taisit
 Kurjan mielen kuvitus,
 Huolissani huovitus.
 Kohta jälleen tulla saisit!

bs [B. F. Salonen].

Lähde: Tieto-Sanomia Suomen Kansalle 22.2.1871.

B. F. Salonen
Runot
Tieto-Sanomia Suomen Kansalle
1871