Orvokki
Suojassa tuuhean tammipuun
 Valolle umpusi aukes,
 Kun ensi leivo sai lauleluun,
 Kun kahleet aaltojen raukes.
 Säteelle päivän sa hymyilit
 Ja sulosatuja uneksit.

 Mies muuan asteli verkalleen
 Ja huomas hohtehes hienon.
 Ja silloin lyhveksi ilokseen
 Hän taittoi orvokin vienon,
 Ja hetken hellästi ihanoi –
 Ja leinon liukua maahan soi.

 Sun hetken oikku se surmasi
 Ja sulle laskihe päivä,
 Elosi sortui, kun sumeni
 Unelmais’ hohtoisa häivä.
 Miks’ julma noin oli ihminen,
 Miks’ sorti orvokin pienoisen?