Vieraalla maalla (Leino)
Olen maalla vierahalla
 poissa omast’ kodistain,
 maa on vieras jalkain alla,
 kieli vieras korvissain.

 Metsän kuusi ompi vieras,
 vieraat järvet, lahdelmat,
 ole tää ei kotokangas,
 vieraat tääll’ on maisemat.

 Vierahaksi itsen’ tunnen,
 vaikka olen koissani,
 aatteheni käyvät kunne,
 käyvät synnyinmaassani:

 Vieläköhän vanhempani
 elää mua kaivaten,
 vai he lienevätkö ani
 unhottaneet poikasen.

 Yksinäni täällä olen,
 ei oo yhtään tuttavaa,
 ja jos vaan mä tänne kuolen,
 minut peittää vieras maa.

 Ulos lähden katsomahan
 tämän puolen maisemaa.
 Aatteheni synnyinmaahan
 kaukaiseen se johdattaa.

 Tuo ei ole kotilahti,
 en mä tuota tunne, en,
 vieras ompi myöskin tahti
 sävelissä lintusten.

 Kuinka? kuulinhan mä tuolta
 sävelen niin herttaisen,
 joka ei oo tämän puolta,
 se on sävel kotoinen.

 Se on Pohjan leivo armas.
 »Terve, tuttavani sä!
 Ei oo kaihoni niin karvas,
 kuin on yksi ystävä.

 Älä, leivoseni, pelkää,
 älä pelkää ollenkaan.
 Oi, jos voisin sulle selkään
 istua, me Pohjolaan

 kaksin kiitäisimme silloin
 kesää sinne ennustaan,
 siellä kieles mulle illoin
 visertäisi laulujaan.

 Mutta yksin nyt sä mennä
 vaan voit Suomeen miekkoinen,
 sinne kiirehesti lennä
 ja vie minun terveisen!»