Hikihelmet
Ne hikihelmet, kun tippuvat
 kotipellon mustaan multaan,
 ne kerran aamun kasteena
 ylös nousevat päivän kultaan,
 ne nousevat kiitosvirtenä
 ikitaivaan tarhoja kohti,
 sitä kohti, mistä on siunaus,
 mi ihmisen kohtalot johti.

 Talot, tanhuat, karja ja peltomaa
 ja perhe ja kaikki se hyvä,
 mikä ihmisen elämän kaunistaa,
 miss’ asuu onnemme syvä,
 se on täyttymys lapsen-uskomme,
 jonka taatolta, maammolta saimme,
 elon polkumme aina se tasoittaa,
 luo suureksi sunnuntaimme.

 Koti armainen meille avartuu
 peritaattojen pyhäksi maaksi,
 tämän isienmaamme kultaisen
 niin tunnemme riemukkaaksi.
 Sen honkien humina lohduttaa,
 sen yllä on lupaus Herran,
 se kukkaan kumpumme koristaa,
 kun astumme poveensa kerran.