Iltarukous
Autuas tähti matkallaan
 hymyy huoneeni ikkunaan.
 Suloista päivän himmeydestä
 sydän on taivaan välkkeessä pestä.

 Sentään ma rukoilen tähtiä: luokaa
 minusta pois sädekasvonne nuo.
 Viekää loistonne köyhien luo,
 kaikkien, jotka nyt kivusta huokaa.
 Mulle jo viittoi kirkkaus tien.
 Taivaan armon uneeni vien.
 Vaan yön hetkinä armahtakaa
 kaikkia, joita nyt kärsimys syö,
 jotka nyt tuskan majoissa makaa,
 joille kauhuna saapuu yö.
 Siunaten vaimoa vapisevaa,
 miestä, ken uupuu kourissa myrskyn,
 ylitse merten ja tuskien hyrskyn
 taivaan siltoja lingotkaa.

 Laihojen kätten ma läheltä nään
 teihin nousevan hädässään.
 Missä ei ihmisrakkaus auta,
 missä on tuhanten kauhea hauta,
 sinne, orpoja lohduttain,
 viekää loistonne autuain.
 Korkein tähti! Jos jalkaisi alle
 uupunut vuoteelle kurjimmalle
 lapsi on nyt, kivun-valkoinen:
 astu taivaasta luokse sen!