Maamme kirja: 11. Meren-neito
Ma tunnen neidon armahan
 Vedessä meren asuvan,
 Siin’ on hän syntynytkin.
 Mutt’ meri, ollen äitinään,
 Ei laske vielä tytärtään
 Pois sylistänsä, vierestään.

 Ja tytär kasvaa päivittäin,
 On äitinensä vierekkäin
 Sulossa vehriässä.
 Hän meren hiekkaa kahlelee
 Ja rantojaan enentelee:
 Se armas neit’ on Suomemme.

 Ei ole ruhtinatarta
 Rikasta niin ja valtavaa
 Äitinsä antimista.
 Miss’ uiskellut on kaloja,
 Sielt’ äitins’ aina lahjoittaa
 Hänelle kulta-peltoja.

 Luminen, köyhä kullasta,
 Ilolla päänsä aalloista
 Valoon hän kohottaapi.
 Se riemu on ja kunnia:
 Hän myrskylöissä vankkana
 Kohoaa kohti valoa.

 Kuin’ oot niin armas, lempinen,
 Viherä-saari neitonen,
 Sä meren tyttö kaunis!
 Opeta meitä ainiaan
 Vakuuden toivoon saapumaan,
 Valoon ilolla kasvamaan!

Maamme kirja
Runot