Runotar
Lähteen luona haavan alla
 – ikuisesti muistan sen –
 istuin, aikaa laulamalla
 niinkuin ennen viettäen.

 Illan taivahalla hohti
 kultalieve päivyen.
 Läpi lehväin mua kohti
 katsoi kasvot kuuhuen.

 Väsyneenä leivo liiti
 laulustansa lepäämään,
 alas armaan luokse kiiti
 suukon saamaan, lempimään.

 Tuosta tahtoi kaiho tulla,
 sydän tuntui tyhjäks vaan:
 eihän kuulijata mulla,
 palkan suojaa ollenkaan!

 Huokasin näin itsekseni,
 kannel multa laskeui,
 taivahalta katseheni
 itseheni sulkeui.

 «Hourailenko?» huusin. Somaa:
 ylöspäin kun silmäilin,
 haavass’ on tuo kannel oma,
 vyötty kukkaseppelin.

 Taivas! Enkel’armas impi!
 Sen näin läpi lehtien;
 eipä mikään kaunihimpi
 kuin sen katse, hymy sen.

 Selma! se sä olit vainen,
 runottaren’, ystäväin.
 Sä, jo kaukaa kaunokainen,
 nyt taas tulet tännepäin.

 Istu, kuule soittoani;
 noin mua älä katso vaan:
 muuten eksyn soittossani –
 niin, mä eksyn ainiaan.

 Lauluni jos ilmi saisi
 neros, sulos ihmeiset,
 aarteet ei mua hurmajaisi,
 kuningasten antimet.