Jouluaattoaamuna
On aamu, on jouluaatto.
 Näköpiirin kultaista rajaa
 itätuuli pilviä ajaa,
 levotonna käy niiden saatto.

 Levottomammin ei maantietä
 repaleiset kulkurit kulje,
 joit’ ei kodin kammiot sulje,
 jotk’ eivät jouluja vietä.

 Sukulaisia sieluni lienee
 nuo taivaan tien vaeltajat.
 Sekin unhoitti viitat ja rajat,
 vaeltaa, mihin tuulet vienee.

 Niin riemua, murhetta vailla
 sen on kulkea yksin määrä,
 ei tietää, mik’ oikea, väärä,
 ei tuomita toisten lailla.

 yli astua kaikkien rajain
 epäröimättä, viivähtämättä,
 ikävöimättä ystävän kättä,
 unelmoimatta lämmöstä majain,

 Niinkuin tuon pilvien saaton
 yli maan, näköpiirin rajaa
 sitä kohtalon tuuli ajaa
 yli juhlan ja jouluaaton.