Lemmitylleni
Otsinpa noita ma,
 laatisin rakkaus juoman,
 keijujen, kukkien suoman,
 hurmaisin sun.

 Kipuna oisinpa
 loistavan kypeneparven,
 polttaisin poveesi arven.
 Muistaisit mun.

 *

 Aartehet kylläiset
 salatun lippaan
 halasin nuo omistaa. –
 Itkeä kyynelet
 viimehis tippaan
 silmäni saa.

 *

 Houkkio lienen ma, –
 rakastan merta,
 pauhuja aallokon;
 vaikkapa kuohuissa
 tiedän sen, kerta
 hautani on.

 *

 Kauvan ei ilman tuulispää
 yhtä lempiä saata.
 Kalpea lehti, pian se jää;
 tanssihin toista jo kiidättää.
 Lehti ei lemmestä laata
 konsaan vois. –
 Kuolevi hiljaa pois.

 *

 Kultaisen päivyen säteen
 majaani himmenevään
 kanssasi toit.
 Hellästi tartuit sä käteen,
 polvelle painoit pään,
 suukkosen soit.

 Hehkuvan rypälenesteen
 lailla se juovutti
 suukkonen tuo.
 Vaikka nyt laittaisit esteen;
 kieltäisit lempesi –
 saapuisin luo.

 *

 Valtavasti tuulten urut
 yössä soi.
 Poistukaa jo pienet surut!
 Tunne yksi mielen haltioi.

 Huminassa öisen tuulen
 armahain
 äänen rakkahan mä kuulen
 kuiskailevan mulle hiljaa vain.

 Lemmestäkö tuulten urut
 huminoi. –
 Poistukaa jo pienet surut
 lemmenlaulua kun tuulet soi.

 *

 Kun luhistui mun epäjumalain,
 niin katkeruutta tunsin sielussain.

 Mut ihminen jo kohos sijaan sen,
 niin rakas mulle, oi niin läheinen.

 *

 Suudelmihin päivyen
 hiljaa valkokukkasen
 terälehdet aukeaa.

 Suudelmistas armahain
 puhkee kukat sielussain,
 silmät loisteen kumman saa.

 *

 Tunnen suuren lempesi
 ympäröivän sieluni
 sulotuoksuna,

 vaikka silmiäs en nää
 hurmaa se ja viihdyttää,
 luopi onnea.

 *

 Täytit maljan nestein hehkuvin,
 tyhjensin sen huulin janoisin.
 Sain nyt polton siitä sieluun ain’,
 kiertää tulivirta suonissain.

 *

 Silmiesi väike meren
 vihertävä, sytti
 ilmiliekkiin poven; veren
 kiihkot läikähdytti.

 Puhaltele liekkiin tähän,
 palaa tahdon, palaa.
 Luotu en lie kytemähän
 tuhkan alla salaa.

 *

 Niin ääntäs rakasta mä haluin kuulen,
 sun katson silmiesi syvyyksiin
 ja kaarevuutta soman punahuulen.

 Me kahden kesäpäivä kisailtiin.
 Illalla istuin jalkojesi juureen,
 kun päivyt painui pilviin hohtaviin.

 Mä silmistäsi löysin ihmemaita,
 ja äänes sielun johti riemuun suureen.
 Olimme yhdessä niin onnekkaita.

 *

 Mä katsoin päiväntähteen loistavaan,
 – jos minne käännyin, aina edessäin
 nyt auringonpa välkkyväisen näin.

 Mä katsoin silmäis ihmevalkeaan,
 – vain edessäni aina kuvastaa
 nyt kaksi silmää kummaa, loistavaa.

 *

 He silmistäsi älyn kipunat
 vain näkee, sekä otsan ylväät kaarteet,
 mut mulle säilyy hymys valo-aarteet
 ja katsettesi säihkysalamat.

 Oi, säälin köyhyyttä mä ihmisten,
 elolta onnea he turhaan pyysi.
 Jos kerran vajota sais hymyilyysi
 he, rikkauden löytäis ikuisen.

 *

 Kyselet: milloin alkoi onnemme?
 Sen tietäisinkö mistä.
 En tiedä päivistä mä mennehistä,
 en tulevia liioin aattele.
 Mä onnenhetkistä vain nykyisistä
 niin runsaan riemun sieluhuni sain,
 pois hälveni jo aika muistostain.