Kadun lakasija
Hän lakasee ja lakasee,
    hän kadun pölyn poistaa.
 Hän katsoo talon ikkunaan –
    oi, siellä lilja loistaa!

 On lilja merkki vapauden,
    vaan vaimo lyön on orja.
 Kun yöt ja päivät lakasee,
    saa selkä olla norja.

 Vain lakasee ja lakasee
    se vaimo ryppyposki.
 Oi, hänen äidinsydäntään
    niin moni murhe koski.

 Hän lakasee ja lakasee –
    mut aatoksensa liitää,
 se kautta muiston viittatien
    keväimen maille kiitää.

 Hän muistaa ajan armahan,
    kun elo hälle hymyi,
 kun alla lemmen lehvän hän
    sulhonsa kanssa lymyi.

 Hän muistaa vuodet onnekkaat
    kun kotikullan parmaan
 hän lapset tuuti nukkumaan
    turvassa miehen armaan.

 Mut hältä miehen toimevan,
    pois kylmä kuolo nouti,
 ja silloin elonpurtensa
    näin kalliolle souti.

 Hän lakasee ja lakasee
    nyt vuoksi pienten lasten.
 Oi, sydän jalotunteinen
    on alla valkohasten!

 Oi, vaimo! Suuri, arvokas
    on sinun ”halpa” työsi!
 Näin ihmisyyttä palvelet
    ja tyynnä uinut yösi.

 Hän lakasee ja lakasee
    ja lapsiansa muistaa. –
 Kadulle kapakasta nyt
    mies askeleensa suistaa.

 Hän nuori runoniekka on,
    on lapsi hämyn häivän.
 Hän polvet horjahdellen käy
    valohon selvän päivän.

 Mut loiste luonnon auringon,
    on mielestänsä turhaa,
 kapakan huuru raittihit
    aatokset hältä murhaa.

 Myös vie se voiman jalkojen,
    vie kaiken tarmon, kunnon,
 ja peittää alle viivojen
    myös ihmisyyden tunnon.

 Kuin varjo hoippuu horjuen
    hän hetkisen – ja kaatuu.
 Hän kaataa vanhan vaimonkin
    ja hervotonna maatuu.

 Mut vaimo ylös kiehkiää
    ja siunaa itseänsä
 ja alkaa työnsä uudestaan
    siristäen silmiänsä.

 Mies yhä viruu pitkällään
    avutta tolkutonna.
 Ken kurjaa hänt’ ei säälisi,
    olisi melkein konna.

 Ja vaimo hellämielinen
    lähestyy kyynelsilmin.
 Hän nostaa miehen seisallen,
    ett’ oisi ihmissilmin.

 Hän katsoo miestä tarkastain,
    pysyykö seisallansa,
 vai keikahtaako uudestaan
    menettäin mainettansa.

 Mies katsoo häntä, inhoten
    hän survaa auttajansa
 pois luotaan, sitten horjuen
    taas kulkee kulkuansa.

6. 6. 03.

Lauri Soini.

Lähde: Työmies 13.7.1903.

Lauri Soini
Runot
Työmies
1903