Runebergille
Kun, tuoma tuulten tuoksuvain,
 Koht’ ilmass’ ilakois
 Täys kuoro pienten laulajain,
 Sä menet meiltä pois.

 Kun luonnon uuteen keväimeen
 Heräävät sydämet
 Sen syliin vaipuin suloiseen,
 Sä lähdet, loittonet.

 Sä menet meiltä, häipyen
 Pois silmistämme niin
 Kuin aamupilvi kultainen,
 Mi haihtuu auteriin.

 Sen vanaa katselemme vait,
 Vaan sydän kaihoaa; –
 Se minne häipyi, siellä kait
 Jo päivä heloittaa.

 Kas, harppu runon ruhtinaan,
 Hän missä liekin, soi.
 Siell’ ihmeit’ ilmi runon maan
 Hän, rikas, laulaa voi.

 Ja taivas seestyy, alla sen
 Kuin morsian on maa;
 Ja laulu, loitos helkkyen,
 Soi, soi ja kimaltaa.

Lars Stenbäck
Runot
Uuno Kailas