Suomen kielen kohtalot
Synkkä aika muinoisin
 Ol’ isänmaassamme,
 Kuin ruotsin kielen kahlehin
 Sidottiin kielemme.
 Ei ennen paljon haastaneet
 Oppineet kieltämme,
 Ei liioin sitä suosineet,
 Se murti mieltämme.

 Näin oli vuosisatoja
 Jo aika kulunut
 Ja talonpoikain majoissa
 Kielemme säilynyt.
 Vaan ajan armaan rientäissä
 Kohosi kielemme,
 Kuin suomen henki miehissä
 Heräsi maassamme.

 Alkoikin ruoste kuluttaa
 Kielemme kahleita
 Ja uusi henki innostaa
 Suomemme poikia.
 Sit’ katsoi kansa ilolla,
 Kuin kävit jalohon
 Nuo sankarimme innolla
 Vapauden taisteloon.

 Ne orjuuden pois riisuivat
 Ja uuden hengen toit,
 Ne kielen kahleet katkoivat
 Ja vapaan hengen loit.
 Nyt suomen kieli vuorostaan
 On noussut soimahan,
 Se riensi poijes piilostaan
 Kouluissa kaikumaan.

 Nyt runoillut ylistäin
 Suomea laulelee
 Ja kansan sydän riemastuin
 Ilosta sykkäilee;
 Siis eläköhön kielemme,
 Vapauden vallitkoon
 Ja vaikuttakoon maassamme,
 Onnemme siinä on!

J[uho]. R[angi]–nen.

Lähde: Pohjois-Suomi 3.9.1879.

Juho Ranginen
Runot
Pohjois-Suomi
1879