Lapsi ja isä
»Katsos, äitisein, kaunis kukkanen,
 Jonka korkean alppirintehen
 Varvikosta poimin; – punalehtiään
 Aukaisee, kuin Anni sini-silmiään,
 Koska päivyt vuorten lunta kullallaan
 Kirkastaa, ja äiti, ylösnoustuaan,
 Suutelolla hänet herättää.

»Anni isänkin tämän nähdä sois:
 Tokko lähettää sitä hälle vois?
 Täss’ on Annin päästä pieni kihara
 Myöskin hälle – äiti, katsos!» ihana
 Lapsi kultahapsen antoi äidilleen,
 Joka kyynelsilmin lausui kullalleen,
 Häntä tulisesti suudellen:

»Isän sydämmeen eipä totta vois
 Tulta sytyttää, mikä liekin lois
 Ihanamman kuni kukka, hapsi tää,
 Äiti nämät hälle heti lähettää:
 Myöskin äidin lempi Anni-kultaseen
 Tämän kautt’ on saanut uuden virikkeen;»
 Äidin silmä ilon tulta loi.

»Anni lähettää vielä jotakin,
 Äiti, jospa vain oikein tietäisin
 Voiko kirjeessä myös sitä lähettää!»
»No mitä, kultasein?» äiti hymähtää.
 Anni, hiljakseen ja hieman kainoksuin,
»Yh... Yhden suutelon,» vastaa hymysuin:
 Anni kukkastahan suuteli.

 – – – – – – – – – – –

 Mutta kaukana armahaisistaan
 Isä vieraassa maassa, kodistaan
 Uneksuen istuu työssä yksinään,
 Kaipio kun saapi mielen ikävään,
 Kunnes äkin ääni outo herättää
 Unelmista mielen:»Teille kirje tää.»
 Postintuoja menee menojaan.

 Isä aukaisee, katsoo, hämmästyy;
»Kukka, kihara!» silmä kyyneltyy –
 Suutelon hän suopi kumpaisellekin
 Ennenkun hän, kautta sumun kyynelten,
 Näki ensimmäistä tervehdystäkään,
 Saati lukea voi koko kirjettään:
 Parhain saapui Annin suutelo.

 Lukein kirjettä silmä kirkastuu,
 Sydän sykkivä riehuu, riemastuu,
 Eikä ennätä hän ennen näkemään
 Loppua, kun hällä taas on kädessään
 Kihara ja kukka, joita suutelee,
»Isän silmäterä, Anni,» haastelee,
»Kihara ja kukka – suutelo!»