Vangin Vappu
En näe lippuja, en kulkueita
 – ne kaikki ovat yöhön painuneet –
 en punanauhaisia airueita;
 ne aikansako lie jo eläneet?

 Oi, muistan, kuinka ennen laulu kaikui,
 kun Marseljeesi rintaan kuohun toi
 ja reippahasti kuinka marssi raikui
 – se uuden uskon heikossakin loi.

 Ne ikipäiväksikö kaikki haipui
 – tai unta kaunistako vain mä näin –
 ja aate ylväs hautahan jo vaipui,
 kun aatteen miehet kaikki alla päin?

 Ei, iäks’ hautahan ei mennyt aate,
 ei iäks’ meiltä laulut tauonneet
 ja iäks’ kadonnut ei punavaate
 – vain hetkiseksi on ne hävinneet.

 Vain suuren taistelun on tulos siinä,
 tuon taistelun, mi hetkeks’ voimat vei
 ja tappiona lamautti mielet,
 mutt’ iäks’ uskoamme vienyt ei!

 Kun taasen taisteluhun nousee kansa
 ja nostaa punalipun liehumaan,
 niin sydän hehkuun syttyy uudestansa
 ja laulumme taas saapi raikumaan.

 Ja kansanjoukot oman lipun alla
 taas juhlamielin kulkee innossaan
 ja nuorisomme uuden aamun alla
 käy suurta voittoansa juhlimaan.

 On silloin aarteen jalo juhlahetki,
 mi ikiajoiks’ painuu mielehen.
 Kas, päättynyt on viime sotaretki
 ja kaikki kansat yhtyi yhtehen.

1919

Herman Laukkanen