Merimies G. Lundströmin muistelmia/4
Merimies G. Lundströmin muistelmia.
(Jatkoa viime numeroon.)

Matkustus kävi kokolailla hyvin niinkau­van 
kun oltiin Europan puolella. Tosin ei­vät 
muutamissa pienemmissä kylissä laske­neet 
meitä sisään, kun luulivat meidän ole­man 
Sipiriaan vietäviä vankia, mutta yli­päätään 
kohdeltiin meitä kuitenkin ystävälli­sesti. 
Eräässä kylässä eivät milläkään ehdolla
tahtoneet päästää sisälle, kävipä niin pitkälle,
että täytyi meidän tehdä väkinäinen, sillä
yö tuli päälle ja pitkä oli taival seuraa­vaan 
kylään. Aamulla kun piti lähdettämän,
eivät tahtoneetkaan antaa meille hevosia.
Näitä ei käynyt väkisin ottaminen, sillä ky­lässä 
oli paljon miehiä, emme olisi heitä
voittaneet. Kinka siinä sitte tuumailtiin,
niin rupesivatkin kyläläiset meihin jo suostu­maan, 
ja antoivat ei ainoastaan hevoset,
vaan vieläpä ryypynkin joka miehelle.

Tultiinpa siitä vihdoin niin pitkälle, että
maantiet loppuivat ja miesten täytyi nousta
hevosen selkään. Kahta miestä päälle tuli
kolme hevoista, joista yksi kuljetti kapineita.
Tämä näytti meistä alussa kovin surkeelta.
Kun ensimmäinen päivä oli kuljettu selkä­hevosella, 
ei ehdittykään kylään yöksi, vaan
täytyi asettautua taipaleelle, kirkkaan taivaan
alle yötä viettämään. Tästä tultiin varsin
pitkiin tuumiin ja näyttipä jo huoli valtaa­van 
miesten mielet. Mutta Markunoff oli
aina iloinen poika, ja kun nytkin päällikkö
huusi: ”no Markunoff, kuinka nyt laulun
laita on?” alkoi Markunoff heti jylisevällä
äänellä pajattamaan. Siihen eivät voineet
muutkaan olla ryhtymättä ja vähitellen oli
kaikilta surutuumat hajonneet.

Kovin oli vaivaloinen matkamme Aa­sian 
mantereella. Eräästä kylästä lähties.
sämme, alkoivat kyläläiset asetella harvaksi
kudottua vaatetta kasvojemme verhoksi. Kun
muutamat vastustaen kysyivät tämän mer­kitystä, 
selvittivät kyläläiset seuraavalla tai­paleella 
olevan vaarallisia paarmoja, joiden
pureminen matkaansaattaisi kuoleman taudin.
Antoivatpa vielä luudatkin käteemme, joilla
torjuisimme niitä pois hevoisista. Eipä
monta virstaa mentykään, ennenkuin jo huo­mattiin 
puhe todeksi. Kun tämmöinen paar­ma 
sai purruksi hevoista, nousi siihen äkkiä
suuri pauku, karva lensi samalla pois ja he­voselta 
pääsi surkea huuto. Ehkä olisikin se
vienyt hengen, jos vaan olisi ihmisen ihoon
päässyt, ainakin olisi siitä hyvin kiepeäksi
tullut.

Sinä päivänä ei ennätettykään kylään,
vaan täytyi yöpyä erään järven rannalla
Tämä järvi oli vielä jäässä, vaikka jo oli
sydän kesä. Luuultavasti se harvoin, jos kos­kaan 
sulikaan. Jää varmaankin oli suureksi
kauhuksi paarmoille, koska eivät järven lä­heisyydessä 
metä vaivanneet, eivät myös­kään 
aamulla jään yli matkaessa Mutta
kun oltiin tuon kotoisan järven toiselle puo­lelle 
päästy ja ehditty vähän matkaa ran­nasta, 
niin jopa paarmatkin olivat meitä
vastassa. Nyt seurasivat he meitä muuta­mia 
virstoja kunnes jäivät tykkenään.

Mutta tuskinpa olimme yhdestä pulasta
päässeet, ennenkuin jo toinen eteen tuli. Sa­mana 
päivänä jouduimme nimittäin semmoi­sen 
hirmupaikan tykö, josta eteenpäin pääse­minen 
näytti tuiki mahdottomalle. Siinä oli
vesi syönyt kahden vuoren väliin kammot­taman 
syvän kolon, josta pimeys vaan am­motti 
vastaamme ja ainoastaan veden kau­kainen 
humiseminen antoi aavistusta jyrk­kyyden 
hirveästä syvyydestä. Tämän jyrk­kyyden 
yli ei ollut rakennettu mitään siltaa,
vaan ainoastaan suuri puu kaadettu vuo­ren 
toiselta reunalta toiselle ja puun
päällys puolta veistetty vähä tasaiseksi.
Rohkeimmatkin meistä pudistelivat epäillyk­sellä 
päätään ja selvittimät hevosen selässä
varsinkin oleman mahdottoman tästä mennä
ylitse, mutta jalkasin tahtovat he muka koet­taa. 
Tätä kuitenkin päälliköt ja kyytimiehet
vastustivat, sanoen: ”jalan käyden te voitte
siitä pudota, mutta jos vakavasti istutte he­vosenne 
seljässä, niin pääsette kunnialla ylitse,
sillä hevoset omat hyvin harjaantuneet siitä
kulkemaan.” Vakavana lähtivät nyt kyyti­miehet 
menemään ylitse ja päälliköt heti hei­dän 
perässään. Miehet rupesimat äänetöinnä
katselemaan toisiansa, kysymys oli, kenen nyt
tuli lähteä. Markunoff ei kauvan tuumi­nut, 
vaan aloitti iloisen loilotuksen ja läksi
menemään. Tällä kertaa ei kukaan yhtynyt
hänen lauluunsa, silmät ummessa seurasimme
häntä vaan, yksi toisensa perään. Vaikka se
kyllä mahdottomalta näytti, pääsimme kui­tenkin 
kaikki onnellisesti ylitse. Joka ei sitä
itse ole nähnyt, ei suinkaan uskoisi hevosen
semmoisesta paikasta voivan ylitse mennä,
varsinkaan ilman kengitä, mutta näillä he­vosilla 
ei ole koskaan kenkiä ollut jaloissa.

Seuraava pysäyspaikka oli isonlainen Je­kuuttien 
kylä. Täällä olimme yötä ja vai­hetimme 
myöskin hevosia. Aamulla päivän
valetessa, kun kylän miehet aikoivat lähteä
meille hevosia hakemaan, töytäsi äkkiä koko
hevoslauma pihaan. ”Nyt varmaankin on
karhut taas olleet hevosten kimpussa,” pu­huivat 
miehet, ”mutta vähät siitä, jos yhden
eli kaksi ovat kaataneet, nyt onkin juuri li­hat 
lopussa.” Eikä miehet olleet kiireissään­kän 
menemään hätään. Kun siitä vihdoinkin
läksivät, olivat palatessaan mielissään vaan,
kun karhu todenperään oli vääntänyt kaksi
hevosta kyljelleen.

Siinä taas sälyttiin miehet ja tavarat
hevosien selkään ja lähdettiin matkalle. Eipä
monta virstaa päästykään, kun tuli joki
vastaan, jonka ylitse matka oli jatkettava.
Tässä miehille taas tuli yhtä pyöreät silmät
kun edelliselläkin kerralla, sillä nyt ei ollut
siltaa lainkaan. Tällä kertaa ei kukaan yrit­tänyt 
turvata omiin jalkoihinsa miten edel­lisellä 
kerralla, vaan pysyivät kannisti itse
kukin hevoisensa seljässä. Hetken aikaa tuu­mailtua, 
komensi päällikkö jokaisen riisumaan
saappaat ja nuo ”nimittämättömät” kappaleet
jaloistaan sekä sitomaan ne niskaansa, ettei­vät 
kastuisi ja kielsi jyrkästi suitsiin kajoo­masta 
hevosen jokeen astuessa. ”Kyllä he­voset 
osaavat mennä totutulla tavallansa,”
sanoi kyytimies. Kun kaikki olivat valmiit,
läksi kyytimies edellä, päälliköt hänen peräs­tään 
ja näiden jälkeen Markunoff. Mutta
Markunoff oli suuri mies ja helvonen painui
hänen allansa niin sylvälle, että jo pelkäsimme
vaipuvan näkymättömiin. Kuitenkin pääsi
myös hänkin onnellisesti ylitse. Matka oli
järjestetty siten, että kun yksi oli ennättänyt
ylitse toiselle rannalle, niin silloin vasta sai
lähteä veteen. Tulipa niin vii­mein 
minunkin vuoroni. Minä myös olin
roteva mies, en kuitenkaan niin suuri kuin
Markunoff. Kun olin tullut keskelle jokea,
toi virta mukanansa suurta puuta, jonka
latva sattui hevoseni kylkeen semmoisella
voimalla, että olimme mennä nurin. Hevo­seni 
erinomaista neroa ja voimaa saan kiit­tää 
henkeni pelastuksesta. Se käänsi itsensä heti
aivan päin virtaa, kunnes puu oli mennyt
sivuitsemme, ja koetti kaikella voimalla sotia
virtaa vastaan. Kuitenkin olimme joutuneet
koko lailla alaspäin tavallisesta matkasuun­nasta 
ja kun vielä olisimme painuneet kolme
syltä niin auttamatta olisimme olleet kuole­man 
omat, sillä siellä oli jo suuri kivikolu
ja virta kävi kovasti. Ei myöskään olisi
muut kerinneet tulla meitä pelastamaan. Kun
kaikki olimme onnellisesti ylitse tulleet, jat­koimme 
taaskin matkaamme.

Kauvan saimme mieläkin jatkaa vaiva­loista 
matkaamme, ennenkuin vihdoi jou­duimme 
matkamme päähän Ochotskaan. Mat­kalla 
oli kulunut kappale toista vuotta. Ei
kukaan meistä kuollut, ei kukaan edes kipeenä
ollut, ehkä kyllä oli hankala matka ja usein
kovat ilmat. Tästä tulee meidän kiittää
päällikköämme, joka piti erinomaisen järjes­tyksen 
ja huolen kaikesta.

Jatkokertomuksen osat