Kultaporttien häämöittäessä on Repolaisen lahja tarpeellinen
Kun alemmaksi kaartuu kaarisilta,
 jo häämöittävät kultaportit linnan,
 ja lapset sitä lähestyessänsä
 jotakin kummaa tuntee alla rinnan.

 Samalla on kuin kumeaa he kuulis
 nyt jyrinätä jostain linnan luota,
 ja pelokkaina hiljaa pitkän hetken
 nyt kuuntelivat kuminaa he tuota.

 Lie linna loihdittu, kai sitä ties se;
 ja katso, portill’ uljaan linnan pihan
 on koira, suuri, peljättävä peto,
 kitansa avaa vimmassa se vihan.

 Se muristen käy lapsosia vastaan,
 on niinkuin paloiksi ne tahtois raastaa,
 mut Yrjö muistaa Repolaisen ohjeen
 ja koiralle hän: »Kuoma, Kuoma» haastaa.

 Jo vaimentuupa silloin Kuoman vimma,
 se varovasti lapsosia vainuu
 ja hiukan häntää heiluttaa, ja korvat
 jo vähitellen alas luimuun painuu.

 Se haastaa: »Tää on käsky kova mulla,
 ne että linnaan päästän ainoastaan,
 nimeni jotka tietävät, mut muita
 mun suin ja päin on hyökättävä vastaan.

 On näet tämän linnan kuninkaalla
 niin moninaiset ihmetiedot syvät,
 hän tietää, että nimeni myös niille
 vain ilmoitetaan, jotka ovat hyvät.»