Runo eli nykyisien pestattuin Sotamiesten Urhoollinen Into-Laulu, vuonna 1855
Jo on kauvan, Suomen kansa!
 Keisarimme armon alla
 Oltu onnen nautinnolla;
 Jo on aikaamme jälellä,
 Kohta vuosia välillä,
 Viisikymmentä kulunna,
 Kuin on Keisarin hoteissa,
 Armo valtikkaan varassa
 Saatu olla Suomenmaassa,
 Vapaana vihollisesta,
 Rauhan suojassa suloisen;
 Ettei sodan etehen
 Tahi värvätty väkehen,
 Ole miehiä otettu,
 Taloinpoijalta tahottu;
 Sen on Keisari kepeesti,
 Vakansi veroa vasten,
 Pikku maksuilla pitäihin,
 Tähän asti armahtanna,
 Suositellen suomalaista
 Niinkuin lasta nuorukaista,
 Kasvattanna kuin kukkaisia,
 Outtanna ala-ikäistä,
 Miehen saattanna mitallen,
 Jotta jaksaapi jalallen,
 Ulos lähteä urallen,
 Astua komennon alle.
 Kuin nyt tarve Keisarilla
 On jo miesten ottamisen,
 Kuin on ankarat asiat,
 Kovat päälle karkaukset,
 Suuret sota kampaukset,
 Jotka juonet Keisaria
 Vaativat varustamahan
 Sotamiestä Suomestakin,
 Johon me nyt maan edestä
 Ensin annamme aluksi
 Ilomielin itsiämme;
 Johon on oma himomme,
 Sota hankkeesen halumme,
 Oma intomme otassa,
 Suomen poijilla povessa;
 Johon ei epäilemällä
 Poijat pestiä pelolla
 Ota vaikka ohta ompi
 Kuulan eissä ensimäissä.
 Vaan eivät vapise poijat
 Eikä pyy’ä ensimäissä
 Taho sota tantereella,
 Ano armoa, partuunia,
 Vaikka miekka maahan löisi,
 Tahi keihäs kellistäisi,
 Tykin kuula kuolettaisi.
 Kuolo kuulalla parempi,
 Kepeempi sota kedolla,
 Kuin kiusauksen kivussa,
 Tahi taudissa tuvassa,
 Saapi kauvan sairastella
 Outella pola olilla
 Kitumalla kuolelnata.
 Sentähden sota suruinen,
 Meidän mielestä iloinen
 On kuin värvingin otamme.
 Ei se intoamme epuuta,
 Urhoollista uskallusta
 Lumoi luontoamme lähössä,
 Tahi tee tahottomaksi,
 Sota ammukset araksi,
 Jos kaikuupi kanoona,
 Kukkuupi kupari tykki
 Korkiasti korvissamme;
 Silloin päällen syämmissämme,
 Juosten julmasti menemme,
 Pakkaamme pajonätissä,
 Harniskoitulla kovalla,
 Sota luonnolla lujalla,
 Ryöväämme syli rysyllä
 Vahvalta viholliselta
 Amitsoonia, aseita.
 Ei ne miekat paljon meitä
 Tahikka keihäät kamoita.
 Kuin ei kuusi punninkaisen,
 Kaksi toistaisen kanoonan
 Pommi poikia peloita.
 Niin ei estettä mitähän
 Tunnu tunnossa olevan,
 Ei tunnu tuliset pommit,
 Menemästä murha nuolet
 Estävän sotan etehen;
 Vaan me joilla vaimot ouvat,
 Ne vielä vesissä silmin,
 Meitä estäisi emännät;
 Vaan ei auta vaimoin kielto
 Kuin se ruuan ruori kunta,
 Siihen huonehen sivussa,
 Valmistaapi vaimollenni.
 Niin ei estä eukot meitä,
 Miel on miekkahan ruveta, 
 Suostua sota aseihen;
 Alle patningin paneta,
 Kiiresti kihingi vyölle,
 Jos upseeri useihin
 Korvallen komennon alla,
 Käypi selkähän kepillä,
 Niin ei se suurhäpiä
 Ou kuin miehelle opiksi,
 Neuvoksi nenästä miestä
 Niissä paikoin näykitähän;
 Ja jos ne nuhtehet välistä
 Paikoin painaksen mureeksi,
 Puhaltaapi pois suruunne,
 Raukaiseepi trumpun ääni,
 Innon antaapi iloisen,
 Kiivahan kiväärrin alla,
 Jonka alle aikoiminen
 On nyt oikeheen totinen;
 Jonka alle mies alasti
 Virhistä viattomaksi
 Tohtorilta toistetahan;
 Jonka alla miehen arvo
 Ompi ojan kaivajata
 Korkiampi kuokkiata;
 Jonka alla ampumahan,
 Kaikki temput tuntemahan.
 Sekä miehet marssimahan,
 Aikeiheen opetetaahan;
 Jonka alla aijan kunni
 Ollaan kruunun artelissa;
 Jonka alla armmollisen
 Keisarin komennon kautta
 Viimmein vielähän sotan;
 Jonka puolesta panemme
 Viimmen henkemme, veremme;
 Se on varmahan valamme,
 Se on sota vaimoistamme,
 Palkka palveluksestamme;
 Vaan se palvelus paraihin
 On nyt nuorra ollessamme
 Mahtollinen mielestämme,
 Kuin varma vapaus meillä
 Sen alla alin omainen
 On aina omintakeinen;
 Ei siitä sinä ikänä
 Miestä löysäksi lykätä,
 Jos vaan me viattomasti
 Pahateota palvelemme,
 Ja jos joudumme ijälle
 Eli vanhaksi elämme,
 Jos ei vaan satu sodassa
 Kuula kohti kulkemahan,
 Tahikka tavallisesti
 Kuolo nuorra noutamahan,
 Niin on toisti toivossamme,
 Varma viimmen vanhoillamme
 Pemitsoonikin perästä.

D. Savolainen.

Lähde: Maamiehen Ystävän Lisälehti 24.3.1855.

David Savolainen
Runot
Maamiehen Ystävä
1855