Sanaan saatua Konrehtor J. G. Leistenion kuolemasta 4:ntenä Tammik. 1858
Me sarka-kansa olemma,
 Pimee kuin kankaamme petäät.
 Riemumme, laulumme vapain
 Jyrkk’ on kuin marras koskemme.
 Meidät sai luonto, vaiheetki
 Vakaiksi eikä leikkisiks.

 Mut honkamm’ yöhön kuin sade
 Sinertävästä pilkistää,
 Iloisn’ hymyillen terveenä,
 Kuvastaa silloin meillenki;
 On ratto meillenki rakas.
 Kun lie hyvä ja mieluisa.

 Muhoilma hyv’, onhan seki
 Jumalan laps! – Kuin lapsen ään,
 Murheen hetkellä, vaivassa,
 Se ihmis-rinnan riemuittaa,
 Kuin päivän paiste lehtiä;
 Ja riemuissa kukin hyvä.

 Siis, – mentyään lepäämähän
 Vakuuteen kuolon, hän ku tääll’
 Ymmärsi, minkä harva muu,
 Sen aartehen, ku omp’ ivass’,
 Iloisan laulunsa siaan
 Hän kerran saakoon kyyneleen.

 Ken ”Poikoa” ei muista, kuin,
 Pyydetty, pyytämättäki,
 Pariss’ iloisten oppivain
 Korinthon koulumestarii
 Hyräil’. Hän itse’ki nyt kuol’
 ”Lisää odottain paikalleen”.

 Ilo-hyräiliä! hänen
 Povensa tykki helleyttä;
 Hän lauloi yhtä lämmästi
 Ihailuu luonnon, kyyneltä
 Surun; takan’ ivansa oil
 Halu rehellinen, vakaa.

 Ja tiensä käv’ rehellisest’
 Hän kasvattain maan toivoa
 Toverina ja ystävän’
 Elon vakuuteen tottuen
 Hyväst’. Hänen ivailleen pois
 Elonsa lyhven, ken sanois!

 Suruss’ hyväst jää’, rauhassa,
 Iloisa Suomen laulaja,
 Sä ainoo, pilviss’ aikana
 Jalost’ ivailla’ taitava!
 Hyväst, kuin auringon säde’
 Pilvissäi kirkas loistavi!

 Kasvoillais muuttui kyyneleeks’
 Ilo, sun taittui kantelees’;
 Hillitsemättä talvi-tuul’
 Honkamme palmikoita syöp’.
 Ijäiuen, niinkuin Murhe tääll’,
 Ja kuolotoin on tok Ilo.

H. K. K[orander].

Lähde: Sanan-Lennätin 22.1.1858.

H. K. Corander
Runot
Sanan-Lennätin
1858