Juhannus Karjalassa
Siivottu on tupanen,
 Hausk’ on se ja hupanen,
 Tuoreet lehdet laattialle,
 Penkille ja niiden alle
 Levitetty on,
 Milläpä nyt pyllyileepi,
 Myllyileepi,
 Lapsi huoleton.
 Vaikk’ei olekaan nyt lauantai,
 Huomenna on sentään pyhä kai,
 Koska perhe saunast’ tultuansa
 Loisteleepi valko-paidoillansa;
 Myöskin äsken kaukaa tuuli tiedon toi
 Juhlasta, kun ilta-kello soi.
 Mikä juhla? – Senpä ihan
 Varmaan virkkavat nuo pihan
 Kaunistukset, metsän tytöt nuoret,
 Koivut tuoreet.

 Päivä-kulta, radan pitkän juostuaan,
 Luotehesen väistyy vitkaan hidastellen,
 Ikään kuin ei mailleen mennä raahdiskaan,
 Katselis vaan pohjolata ihastellen;
 Sulo kasvonsa nyt punastuu,
 Kun hän vuorten taaksi laskeuu. –
 Emäntäpä käypi pöytään
 Kantamaan
 Parahinta mitä löytää
 Aitastaan:
 Munavoita,
 Piirakoita,
 Myöskään eivät
 Pyhäleivät
 Eikä maitokulta puutu,
 Sitten kelpo keittokalat,
 Nehän vast’ on herkkupalat,
 Suu ei suinkaan niihin suutu!

 Perhe iltaisen on syönyt,
 Levoll’ ei tok’ kenkään käy;
 Kello kymmenen on lyönyt,
 Yöt’ ei kuulu eikä näy.
 Sydäntä jos ompi kellä
 Suloisuutta nauttimaan,
 Varmaan viel’ on liikkehellä,
 Väsymyst’ ei muistakaan.
 Kiire, kas, on tullut kyllä
 Koko kylän väellen:
 Nuoret, puhdas puku yllä,
 Rientää kokkomäellen;
 Yks ja toinen ikämies
 Peräst’ astuu tupakoiden,
 Muistutellen kukaties,
 Miten hekin lailla noiden
 ”Hupakoiden”
 Muinoin kukkulalle riens,
 Vaan nyt alkaa
 Vuodet jäykistellä jalkaa.

 Mäellä nyt katsellaan
 Ensin tokko
 Missä muiden kokko
 Lyö jo leimuaan.
 Kas, nyt pojat tulen virittävät,
 Hirmu elementti ryhtyy
 Raivokkaasti syömähän!
 Tyttöset ne laulaa lirittävät,
 Käsitysten nuoret yhtyy
 Leikkiä nyt lyömähän!
 Kun jo tervakset ja havut
 Räiskyy parhaillaan,
 Pilvilöinä mustat savut
 Pääsee leijumaan,
 Punaisna kuin keitto-ravut
 Kaikk’ on toimessaan –
 Pyssy paukahtaa!
 Järkähtääpi maa!
 Naiset aikahtaa!
 Vuoret raikahtaa!
 Pensaan taakse peittynyttä
 Huomattu ei ollenkaan;
 Sieltä nousee Matti-kyttä,
 Leikkihin se temmaistaan.
 Hilpeätä elämää
 Vilskuu yössä rauhaisessa,
 Vallatonta rähinää
 Tok’ ei kuulu seuruessa.
 Likellä ja etähällä
 Kokkotulet leimuilee, –
 Milloin sydän riemuitsee,
 Joll’ ei ajalla juur tällä?

 Puut jo hiiltyy, väheneepi
 Liekki verraton;
 Puoli-yökin läheneepi,
 Rastas vaiti on;
 Vanhat, keski-ikäisetki
 Muistaa, ett’ on lähdönhetki
 Mennä unta ottamaan, –
 Nuoret tuot’ ei muistakaan.
 Vähittäin myös tyttöin mielet
 Vaipuu lemmen unelmiin,
 Laulele ei enää kielet,
 Aikoihinpa tuleviin
 Silmättävä ois,
 Jos vaan suinkin vois!
 Vahingoita ei se ketään,
 Keinoilla kun lävistetään
 Salaisuuden seiniä:
 Siis nyt sara-heiniä
 Rinteheltä katkaistaan,
 Solmiskellaan niiden päitä –
 Selvällehen ratkaistaan,
 Ken saa kohta viettää häitä!
 Vielä monet muutkin temput,
 Itsekseen,
 Laativat nuo tyttö-hemput
 Lystikseen.
 Pojat, silmäellen heitä,
 Kohentavat kekäleitä,
 Päästelevät kilvan noita
 Kokkasanan vekamoita,
 Jotka kirpoo Karjalaisen suusta,
 Niinkuin kypset hedelmäiset puusta.
 Riemust’ ah kuin pojan silmä välkähtää,
 Tyttö hänen puheelleen kun hymyää!

 Rastas on jo kotvan aikaa
 Laskenunna lauluaan,
 Käen kukunnoita kaikaa
 Kaikkialla vaan;
 Alkaapa myös rintehellä
 Leppäkerttu liritellä;
 Jopa kuhankeittäjäki
 Havahtuu:
 Nytpä vasta nuori väki
 Kukkulalta palauu!
 Kas! jo koillisesta tuolta,
 Lehtovaaran takapuolta,
 Loistaa silmä auringon;
 Hänpä sätehillään noille
 Ruohon kastepisaroille
 Suopi aamu-suutelon. –

 Pitäs hiukan uinahtaa,
 Ett’ei kirkoss’ uni saa
 Silmiäni kiini painaa;
 Siispä riennän tupaseen,
 Tuohon hauskaan, hupaseen, –
 Unetar, oi lepo lainaa!