Toivomat
Niilo nurmella lepäsi,
 Koivun kaunosen kylessä,
 Tuli siihen kolme neittä,
 Kolme kaunoista kanoa;
 Tulessahan tuumoavat,
 Arvelevat astuessa,
 Mi ois millenkin sominta,
 Kuka kullenkin komehin.

 Niinpä virkki vanhin impi,
 Lausui tällä lausehella:
 ”Sormuspa minun someinta,
 Kullan kiiluva komehin,
 Kun on sulhon suorittama,
 Menon merkki miehelähän.”
 Siitä virkki toinen tytti,
 Lausui tällä lausehella:
 ”Vyöp’ ompi minun komehin,
 Vyö se kaiken kaunokainen,
 Ku on kullin kirjaeltu,
 Ja hopein huoliteltu,
 Vyölle poikaset pälyvät,
 Silmän luopi sulhosetkin.”
 Siitä virkki nuorin neiti,
 Tytti taitaen sanovi:
 ”Niilopa minun sominta,
 Metsän pyytäjä parahin;
 Sormus sormessa kuluvi,
 Tuli kullan tummenevi,
 Vyöstä kirjaset katoovat,
 Hälvenee helo hopian,
 Kulu’ ei Niilon kaunis kaula,
 Tummene’ tuli silmästä,
 Ei katoa kylki lämmin,
 Huulten hälvene’ hunaja.

*) Katso Runebergin ”Serviska Folksånger:” Önskningarne.

Lähde: Suometar 13.4.1847.

Johan Ludvig Runeberg
Runot
Suometar
1847