Kuvernöörin koira
Niin vakavan varmana istuvi hän
 Torin pielessä portillansa
 Ja kirkkoa, koulua katsastaa –
 Ja kaukaa kiertävi kansa.

 Kas, silläpä sitä vasta turkkia on!
 Ja entä sen paksua selkää!
 Ja milloin ääni sen ärjähtää
 Koko kaupungin pennut pelkää.

 Mut kulkurikoirat, ne hulttiot maan,
 Ne nostavat olkapäitä
 Ja syrjässä korvahan nuorempain
 Ne kuiskivat niitä ja näitä:

»On hänkin laihana laukannut
 Ja ulvonut meidän lailla
 Ja haukkunut, haukkunut näljissään,
 Mut haukkunut kahletta vailla.

 Ja kaikkia niin sitä haukuttiin,
 Kuka vaan tuli vastahan tiellä,
 Oli kerjuri taikka kenraali –
 Sen vasta me tahdoimme niellä!

 Mut silloin kuoli se maaherran Fox
 Ja silloin meidät hän heitti,
 Ja maaherran piikoja mairittain
 Hän jälkensä entiset peitti.

 Näin Murre Murreksi se porstattiin,
 Ja kun aamulla aateloitiin,
 Niin illalla isien mainehet jo
 Satavuosihin näyttää voitiin.

 Nyt herroille häntää hän heiluttaa
 Ja kansalle karvoja nostaa,
 Ja meihin kun tohdi hän koskea ei,
 Niin teille hän koittavi kostaa.

 Mut älkää te pentuset peljätkö,
 Jos kuinka sen kiiltävi hammas,
 Kun Murresta vaan häntä muistuttaa,
 Hän lauhkea on kuin lammas».

 Näin hallit ne haasteli irvistäin,
 Mut mennä ja uskoa heitä! –
 Kuka koskaan koirilta rauhassa
 Lie astunut arvon teitä?

Eino Leino
Runot