Christine Marie
Yli ajan toivon tähti loistaa,
Sehän surun sumun selittää!
Wallin.

 Usein tarjoo kaiho kättään
 Täällä tuonen kauhassa,
 Itku huhtoo hauta-mättään –
 Rakas oot nyt rauhassa!
 Isän-kotoon, tähti-taloon
 Sielus’ riensi sumusta,
 Lensi taivaan lumo-valoon
 Unho-maamme udusta.

 Nero, nöyryys, tunto syvä,
 Siveys ja suloisuus,
 Into hyvään puhdas, pyhä,
 Naisen ihmet-ihanuus
 Hento, hellä vaimollisuus
 Silmissäsi säteili,
 Virhetöinkin viattomuus
 Koko olos’ kaunisti.

 Vainaa! vielä eläissäsi
 Ilon iteet kukoistit;
 Mutta hautaan mentyäsi
 Lauhtuneina lankesit.
 Kukkasia kylvää kaiho
 Suru-raian siimekseen.
 Kyyneleistä kasvaa laiho
 Toivon täydellisyyteen.

 Omaisensa murhet miksi?
 Hillitkätte huolenne!
 ”Älä itke!” sanoi siksi
 Jesus jalo. Mielenne
 Lohdutuksen lupaamille
 Uskovina avatkaat;
 Yhdistyshän uskoville
 Suodaan. Siis jo toivokaat!

 Avionsa, ”älä itke!”
 Taivas otti omansa.
 Isä, äiti, ”älä itke!”
 Autuus on jo osansa.
 Orpo, veljet, siskot, suku
 Kyyneleenne kuvatkaat!
 Rauhan palmu, riemun puku
 Kirkastetun koristaat..

 Tuolla säde-satamassa
 Rauhoitettu riemuitsee,
 Levon-maassa loistavassa
 Enkelinä iloitsee.
 Ikävöitse ijäisyyteen
 Huolessasi helleys!
 Ikuiseenkin yhteyteen
 Yksinäis’nä ystävyys!

[Konstanti]– n. [Schröde]– r.

Lähde: Sanan Saattaja Viipurista 8.8.1840.

Konstantin Schröder
Runot
Sanan Saattaja Viipurista
1840