Runotar ja minä
Hän joskus kun
 Mun tykönäni viihtyy,
 Niin lauluhun
 Mun sydämeni kiihtyy,
 Ja sanat soi
 Valmisna runoelmaan,
 Mä vaivun, oi!
 Jo Runottaren helmaan!

 Ei mua vie
 Hän päärlyvalkamoille.
 Lie jyrkkä tie
 Myös runonkukkuloille:
 Puutarhastaan
 Hän lehvän taitteleepi,
 Sen mullen vaan
 Ujosti taritseepi.

 Sen lehväsen
 Mä kiinnän paperille,
 Ja näyttelen
 Sit’ joskus ystäville:
 Ne hymähtää,
 Ja kaikkein silmä vilkkaa,
 Yks ylistää,
 Yhdeksän tekee pilkkaa!

 Mä aattelen:
 Nyt tästä työstä lakkaan,
 Ja lietehen
 Kaikk’ kyhäelmän’ nakkaan;
 Vaan Luoja ties,
 Kuin päähäni lie tullut:
 Tuo yks on mies,
 Muut yhdeksän on – –

 Mä kaks ja viis
 Nyt piittaan enää tuosta,
 Ei muuta siis
 Kun annan laulun juosta!
 Mut ah ja voi!
 Ma kuinkas laulelen nyt?
 Ei sydän soi, –
 Pois Runotar on mennyt!

 Kun sitten taas
 Mä yksin istun illoin,
 Niin – arvatkaas! –
 Hän luoksein saapuu silloin!
 Nyt sanat soi
 Valmisna runoelmaan,
 Mä vaivun, oi!
 Jo Runottaren helmaan!