Lumohetkinä
Lumohetkinä kahden kun istutaan
 Minä katselen hiljaa sua.
 Näen kunnian kaartavan otsaasi
 Ja se tenhoo niin jalosti mua,
 Ja ma riemuitsen:
 Ylväs oot
 Sinä sieluni ainoinen!

 Sinun henkeäs hienoa kuvastaa
 Silmäs säihkyvä sinisyvyys,
 Jalo luonne se kirkasna kimmeltää,
 Jalo luonne ja syömmen hyvyys.
 Ja ma vaikenen,
 Pyhä on
 Silloin miel’ala sydämmen.

 Pyhä syttyvi välkkyvä aavistus,
 Luopi sieluhun kirkkaan valon.
 Miten suuri on hän, joka kaiken loi,
 Hyvän ihmisen loi ja jalon!
 Häntä aavistan,
 Kun ma nään
 Kasvos ilmehen kirkkahan.

 Lumohetkinä kahden kun istutaan,
 Minä katselen hiljaa sua,
 Näen valmihin ihmisen eessäni
 Ja se tenhoo niin jalosti mua.
 Ja ma riemuitsen:
 Ylväs oot
 Sinä sieluni ainoinen!