Suutelo
Suo sulo huultesi maljoa mulle, vaikk’ ihanimpaan
     Juomahan liittynyt ain’ ailut kaipion on!
 Suudellessani sua, ikikaipuun tunteva sieluin
     Maan-elon kahleitaan herkkiä tempoelee.
 Mentyä talven kuin, sini-ilmojen alt’ ihanasti
     Henkäilless’ suvisen tuulosen vank’-komeroon,
 Ristikon ees’ vank’ ahmivi ilmaa, nauttien, mutta
     Kahtapa kurjemmaks kahleen tuntevi vaan;
 Niin kons’ suukkosi, kuin suvi-niittyjen läntinen, vilpas.
     Ruusun sorjana sai suljetun sieluni luo,
 Säpsähti kahleistaan tämä huulten sulkuja vasten,
     Kiihkoten lentelemään valkeuteen vapahaks.
 Siihen maalimahan, miss’ on sisin itsesi armas,
     Kuollunna itseltäin sullen ain elämään.

Kaarlo Forsman
Runot
Viktor Rydberg