Kolme veljestä
Kolme veljest’ Europasta
 lähti mailmaa katsomaan.
 Laiva hukkui. Kuolemasta
 pelastui he kolmen vaan
 laivaväestä lämpöisimmän
 saaren rantaan aallolla.
 Pelastuksen ihmeisimmän
 nauttivat he riemua.
 Vaan he hämmästyivät vasta;
 sillä yhtään ihmislasta
 saarella ei ollutkaan.
 Muutoin kaunis muodoltaan
 oli se; sen palmut tarjos
 kyllin leipää, mehua;
 puut ja pensaat päivän varjos,
 linnut laski lauluja.

 Olipa puu pisin, suorin,
 puussa outo hedelmä.
 Sitä kiipes veli nuorin
 ottamaan. Sen nesteitä
 mielellään he nautiskeli.
 Siitä muuttui joka veli:
 niinkuin Lethe suorastansa
 vanhat muistot poisti se;
 näkemänsä, kuulemansa,
 kaikki unhottivat he;
 jäi vain voima ajatella.
 Raittihitten kolmosten
 työksi tuli tutkistella
 kauttaaltansa luominen,
 lasten lailla miehinä
 alust’ alkaa elämä.
 Palmupuiden varjossa,
 häpeättä, pelotta
 nauttivat he yksin mielin
 vilppaan lähteen reunalla
 mättähällä tunteita,
 joit’ ei kertoa voi kielin.
 Tuolla tuulena he lenti
 yli vuorten, laaksojen,
 vuorivuohen kiinni enti;
 täällä hiljaa hiipien
 koskessa he saivat mullon;
 kukkulalla jolloinkulloin
 flamingoa lentäväistä
 kivittivät. Töistä näistä
 voimaa saivat ytimeen,
 urheutta sydämeen.
 Kiistellessä saalistaan
 heidät sai taas sopimaan
 jalot tunteet povessaan
 ynnä viisaus, mi auttaa
 omaa hyvää muiden kautta
 sekä himot – viisas työ –
 muiden voimin maahan lyö.

 Päivät heiltä hyvin näin
 riemuisesti kuluivatkin.
 Yhdessä he metsästäin,
 yhdess’ söivät, nukkuivatkin.
 Heistä näytti saari vaan
 ensi, viime kodiltaan.
 Toki eri tunne tästä
 sulon saaren elämästä
 oli heillä kullakin.
 Sillä nuorin enimmin
 maistoi unheen hedelmästä,
 vähimmin taas vanhin veli,
 joka siis myös aavisteli
 pyrinnöitä muitakin
 olevan kuin päivän voitto.
 Siks hän usein tunsikin, –
 milloin lintuin sulosoitto,
 meri, ilma, laakso, vuori
 hurmasivat, – että nuori
 sydän kesken nautinnon
 vaipui tuskan tuntohon.
 Tämä kaipuu selvis hällen
 vasta, kun hän etäällä
 näki purjeen merellä,
 jonne katosi se jälleen.
 Muistot häntä hurmaa aivan.
 Sielun toivoin täyttäen,
 tällöin hälle ilmaantuvat
 mieleen merkilliset kuvat
 mereen uppouneen laivan,
 maan myös meren takaisen
 ynnä isän armaisen.

 Illat, yöt hän rantaa taivaan
 paadell’ uloimmalla aivan
 katsoi räpäyttämättä,
 päätä painain vastaan kättä,
 näki pilven töistähän
 taivaan valoss’ ajavan
 ynnä näköalan aavan
 yhä uuden muodon saavan.
 Tai hän, mailmast’ erillään,
 omia vain mietteitään
 nautti, ruumiin voimat huumas
 sillä, että sielu tuumas,
 varjoks itse kuihtuen.
 Turhaan vain hän veljillensä, –
 jotka koko sydämensä
 valtaan antoi himojen
 ynnä äkkäs ilman alta
 pilvet vain ja lainehet, –
 maalaa muistot, miettehet,
 jotka hältä mielen valtaa.
 «Turhin toivoin jäytävää
 unta vain, mi metsästyksen
 raittiin riemun hämmentää»,
 ärjyi nuorin, väsymykseen
 asti tuota kuultuaan,
 poistain puheen, gasellista
 laittaissansa illallista.

 «Kenties kätkee toisen maan
 taivaan ranta takanaan,
 tuot’ ei estä uskomasta».
 Veli keskimmäinen vastaa
 hiljaa näin nyt puolestaan.
 «Vaan kun ei näy ollenkaan
 eikä saavuttaa voi moista,
 tyydy täällä olohon,
 tehdään, mikä oikein on,
 auttakaamme toinen toista
 sekä hätä kantamaan
 että riemu nauttimaan.
 Tunto tuosta liitostamme
 olkoon aina palkkanamme».

 Täten muita neuvoen,
 itse kohta toinen veli
 mukaan opetuksens eli,
 tosi hyväks nähden sen;
 vaan kun joskus sai vain vaivan
 viisaast’ ahkeruudestaan,
 kysyi tuntons salaa aivan:
 «Miten, mistä tulinkaan?
 Syödä, juoda, maata vaan
 onko elon tarkoitus?
 Sikskö mull’ on ajatus,
 jok’ ei siedä sekasokaa;
 sikskö vain on tunto, joka
 hetken tarpeet ilmi tuo,
 koko luonnon tuta suo
 ynnä kaiken toden, hyvän,
 nyt ja ijät’ ilmestyvän;
 sikskö etäämmälle huomaa
 mieleni kuin silmäni: –
 että katoon kuin muu luoma
 tai kuin kupla, varjoni?
 Onko ylin onneni
 vain kuin huilun sävelen
 hurmaus, mi syntyy heti,
 kun vain henkeänsä veti,
 henkäykseen haihtuen?»

 Häntä mietteet kiusoittaa,
 nuoruuden pois kuluttaa,
 joka imi minuutista
 nautintoa riemullista.
 Mailma hälle mustemmaksi
 käy, vaan sitä rakkaammaksi,
 kuten kimalaisellen
 kuihtuvain on kasvien
 kukka rakkain viimeinen.
 Kyynelsilmin laveaa
 merta päin hän katsahtaa,
 jossa kerran nuorin veli,
 kalliolta pudoten,
 makasi jo hetkisen.
 Kohtaloa ajatteli
 veljein hän ja kauhistuu:
 jos jäis joskus yksin – huu!
 Hän, vain tuskaa huomaavana
 kappaleita katsellen,
 näkee kaikki katoovana:
 joka riemun entisen,
 lehden tuulen lennättämän,
 sääsken mereen mennehen.
 «Voi! jos elementtien
 raivo sortais saaren tämän?»
 miettii hän ja peloissansa
 silmää merta, taivasta
 ynnä tulen valtoja
 vuoren alla haudassansa.

 Kerran yöllä kaikki on
 hänestä vain tuli, vahto:
 salamat lyö aaltohon,
 aalto pilviin nousta tahtoo.
 Aavistuksen synkeän
 toteentuvan luulee hän.
 Vaan, kas! päivä koittaa alkaa,
 ilman raivon hilliten;
 kareilla on laivan taika
 ynnä haamu ihmisen;
 saarta päin se kurottaapi.
 Avuks sille kiiruhtaapi
 keskimmäinen veljistä.
 Vanhin laivahylkyä
 rientää katsomaan, kun varmaan
 uneksimansa maan armaan
 rannoilta se saapunee,
 toivot toteuttanee.

 Välinpitämättä aivan
 nuorin yksin rantaan jää.
 Mutta – sisuksessa laivan
 lienee jotain syötävää,
 jotain, joka hyödyttää!
 Tuumin näin hän viisahasti
 ryömi laivan sisukseen,
 tavaroita lukuisasti
 tyhjentääkseen itselleen.
 Kompassin kun sai, niin laivan
 vanhin jätti, palasi.
 Pelastettu silloin aivan
 tainnuksista havasi.
 »Valkoinen!» hän ihastellen
 huus, kun näki vieraan sen
 värin, muodon kaunoisen,
 katsoi tuota ihmetellen.
 »Valkoinen!» hän innostuin
 huus; »jos käännän vaikka kuin
 tätä rasiaa, niin ohjaa
 puikko siinä vain päin pohjaa.
 Selvitä se minullen!»
 Vieras vastas: »Valkoinen,
 vaikka päivän kärventämä,
 myös sä lienet. Saari tämä
 ei teill’ ole synnyinmaa,
 vaan se on päin pohjoisnapaa.
 Parempi sen moni tapa:
 valistus tuon vaikuttaa.
 Neula näyttää pohjaa, johon
 teidät myös se johtakohon,
 tehtyänne tuommoisen
 itsellenne aluksen».
 Voimat vieraan loppui noissa
 sanoissa: hän hiljeni.
 Tomun kyynel lämmitti
 – turhaan! Henki oli poissa.
 Peitettynä kukkasiin,
 kallis ruumis haudattiin
 rantaan luolaan. Vanhin veli
 luolan muutti temppelikseen,
 jossa koko toimekseen
 kompassia tarkasteli.

 Mieli jännitetty hällä
 alkoi tuosta tarkastaa,
 mikä voima suunnittaa
 kompassissa neulaa. Tällä
 ajan vietti hän, ja tää
 kun ei selvinnyt, hän toki
 aina innokkaammin koki
 tuota seikkaa selvittää.
 Vihdoin syntyi riita suuri
 kanssa veljen nuorimman,
 joka koko rasian
 väitti armottomaks juuri,
 jos ei siitä hyötyä
 olis nykyhetkistä:
 silloin lasin rasiasta
 otti hän ja neulaan näin
 – joka kääntyi pohjaa päin –
 käsiks oikein pääsi vasta.
 Vaan siit’ alkoi uudestaan
 riita. Usein toinen veli
 sanoja taas ajatteli,
 joilla antoi neuvoaan
 hyvä vieras kuollessaan.
 Ei hän turhaa huokausta
 määrännytkään maailman
 perään toisen paremman,
 vaan hän neuvoi rakennusta
 tekemään, mi muutoinkin
 varmaan tarvittaisihin,
 mutta joka välttämättä
 tarvitaan, kun saari jättää
 aijotaan ja muutetaan
 toiseen toivon maailmaan.

 Mielessänsä miete tuo,
 joka kenties pettää, mutta
 sieluun luopi jaloutta,
 käy hän luolaveljen luo,
 esittääpi intoisesti
 rakennusta venosen
 laivan haaksirikkoisen
 mukaan. Nuorin ilkkuisesti
 nauraa yrityksellen.
 Kuitenkin he alkaa sen.
 Huvin heille suo jo vaivat:
 riemua ne mieleen saivat,
 voitetuiks kun tulivat.
 Vioista he oppivat
 työtä myöskin täydellistä.
 Kompassikin laitettiin
 kuntoon taas; se heistä niin
 arvoa sai ihmeellistä.

 Kaisloiss’ on jo veno oiva,
 pieni, mutta kantaa voiva.
 Riemu suuri! Nuorinkin
 veli mielell’ iloisalla
 laineilla nyt keinuilee,
 taivaan kuvaa katselee,
 kun se kuultaa aaltoin alla.

 Rannalta jo pian aivan
 laiva suuri lasketaan.
 Paremmin se mallilaivan
 muotoinen on mahdikkaan.
 Heti lähdettävän sois
 veli vanhin matkaan pois.
 Nuorin virkkoi: »Valkoistakin
 haaksirikko kohtasi;
 kuinka meidän kävisi?
 Tänne jään mä uhallakin.»

 »Maahan, minne neuvoi tuo,
 kerran, kerran kulkekaamme»,
 lausui toinen; »mutta maamme
 meille vielä ruokaa suo;
 vielä siis täss’ olla saamme.
 Sama isä täälläkin
 vaikuttaa kuin sielläkin.
 Lahjat hältä myös nyt saamme;
 kiittäin niitä nautitkaamme.
 Katso aavaa ulappaa:
 ajatus jo pelottaa.
 Toivo tosin ennättää
 vastaan: riemuja se tarjoo,
 mutta pelko on sen varjo.
 Raskas jous on jännittää,
 jolla ruoan täällä saapi;
 vaan se työ, se riemuittaapi.
 Saari tää on kuitenkin
 rakas, vaikka valitamme:
 aina purjehtiessamme
 vetää se vain takaisin.
 Jättääksemme kerran saari,
 ottakaamme tarkka vaari
 kaikista sen mutkista
 kompassimme johdolla!
 Meidän täällä ollessamme
 myrskyissä se ohjatkoon,
 silmin nähdä saattakoon,
 mitä salaa aavistamme;
 ja kun pilvet, laineet luo
 pimennon, niin neula tuo
 näyttäköhön meille tyrskyt,
 kunnes loppuu kaikki myrskyt
 viimeisellä matkalla
 kohden kirkkait’ taivaita.»

 Hyvä-huudoin suostuttiin
 neuvoon; kahta vertaa niin
 onnekkaampina he eli,
 elämätä nautiskeli.
 Työ ja rauha, terveys,
 ystävyys ja veljeys
 heidät tällöin yhteen liitti.
 Laiva uusi toisinaan
 meren ulapalla kiiti,
 saapuen taas satamaan
 levähtämään vaivoistaan
 liehuvassa lipussaan.

 Kerran ilma pimeni,
 maa ja meri tärisi,
 tulivuori puhkesi,
 hirmumyrskyn kohtasi:
 silloin saari ijäti
 meren pohjaan uppousi.
 Veljet yksin laivallaan
 pelastuu, ja nyt päin pohjaa
 kompassinsa heitä ohjaa.
 Toisiin maihin saapuissaan,
 vaihtavat he vanhan laivan
 uuteen täydelliseen aivan,
 joka, toivot täyttäen,
 heidät isänmaahan kohta
 aina aavistettuun johtaa,
 syliin isän armaisen.