Elämä ja kauneus
Sun puolihämärässä unten näin,
 oi kauneus, kun huikaisten sa väikyit,
 tuhansin hohtokivin kimmeltäin
 kuin sarastuksen aikaan lukinseitti.
 Mut arkivaloaan kun päivä heitti,
 näin ihanuutes tyhjään häipyvän.
 Todellisuuden kosketusta säikyit.
 Kun päivään elämän
 sun viedä halusin, niin kuoli tässä,
 mik’ eli haaveen aamuhämärässä.

 Sa lilja olet raskasteräinen,
 on kukkas painoon vartes liian hento.
 Sun heteissäs on tuoksu korkeuden,
 jok’ aistit valloittaa ja sielun hurmaa,
 mut arjen henkäys sun pienin surmaa.
 Tai kupla olet kirkkain, kuultavin,
 kun ilman laineilla sen keinuu lento,
 niin värein tuhansin
 se läikkyy, loistaa purppuraa ja kultaa,
 mut särkyy kohta, kun se koskee multaa.

 Mun olet, kauneus. Maan elämää
 miks elää tahdon, kalpaan ihmiskyliin?
 Miks ikävöin sun vereen yhdistää,
 maan päivät verhota sun tähtipukuus?
 Et tänne jää, sa kuulut taivassukuus.
 Iäinen, tuskallinen arvoitus:
 Kun luonas oon, ma kalpaan mullan syliin,
 mut riemus multa vie se kaipaus.
 Maan yöstä kaipaan taivaas ihanuuteen,
 sen saan ja halaan mullan tuskaan uuteen.

 On tervapääsky pitkäsiipinen
 iäksi ilmain mereen karkoitettu.
 Se janonsakin viihtää lentäen
 ja torniin korkeaan luo leposijan.
 Mut joskus ylhäisen tuon katselijan
 tavoittaa kaipaus luo tumman maan,
 niin ikävöi tuo lentoon tarkoitettu
 maan multaan tuoksuvaan,
 niin vastustamaton sen valtaa kaipuu,
 se että lennostaan maan syliin vaipuu.

 Mut syli mullan tumma, lämpöinen
 tuhoksi oudon saapujan se kääntyy.
 Sen jalat pettävät ja siivet sen
 niin kantavat, nuo, jotka pilviin saakka
 sen nosti leikiten, nyt on vain taakka.
 Takaisin ikävöiden vapauteen
 se hullun sydämensä tähden nääntyy,
 jos sitä harteilleen
 ei tempaa tuulispää tai kypärälleen
 ja taivaan tuuliin heitä sitä jälleen.

 Meressä ilmain kaipaukseton,
 hopeinen pilvi ui, ja sille avoin
 koin, iltaruskon ruusuportti on,
 yön tuuli keinussaan sen uneen soutaa.
 Mut viikot, kuut jo kestettyään poutaa
 se sähkön kullan valkeuteensa joi,
 punaiseks tummui rypäleiden tavoin,
 löi tulta, salamoi
 ja raskain kaarroksin päin maata leijuin
 luo ikävöi maan maahisten ja keijuin.

 Ja janoavaan multaan toukokuun
 se syöksyi, kohiseva, runsas sade,
 maan kohtuun vajotakseen salattuun,
 sen tummaan voimaan kirkkautensa liittäin,
 sen hedelmöittäen, sen kanssa siittäin
 sen yöstä nostaakseen maan kukkain päät.
 Mut kevätahava sen kuivas kade,
 ei ahnaat hellesäät
 sen viivoitusta suoneet mullan vaivaan,
 vaan usvaks nostivat sen tuuliin taivaan.

 Oletko, elämäni kauneus,
 siis valhe vain ja virvaleikki harhain,
 vain viekas katinkultakimallus?
 Mi totta on, se arjen kouran kesti.
 Siis valhetta! Ei, totta tuhannesti!
 Pakosta aikain ainut vapahdus,
 sa sama öin ja päivin, myöhään, varhain,
 iäinen kauneus,
 sa totta olet, totta sinä yksin,
 vain sinä, lunastettu kärsimyksin

 Jos totta et, vaan valhe – olkoon niin!
 Jos harhaa, tahdon harhassa ma elää.
 Niin heittäydyn valheen pyörteisiin,
 totuuden kompassista vallan luovun,
 niin huumaudun viinistäs ja juovun,
 ett’ tuoksut kalpenee maan riemujen,
 ja avaruus kun ympärillä helää.
 valosta totuuden
 sun hurmaas nukkuen, kun viisaat valvoo,
 sua, ylväs valhe, sydämeni palvoo.

 Oi loimu kauneuden auringon,
 mi tulinuolin sydämeeni ammut,
 mua polta vain, sun liekkis riemu on,
 ikeestä pääsy ahdingon ja pelon.
 Ihanne kauniin, puhtaan, suuren elon,
 majakka yöni, riittää kun sa näyt.
 Mun päättyy päiväni, kun sinä sammut.
 En pyydä, että veren liittoon käyt.
 Oi Phoenix korkeuden, vain keinu siellä,
 komeetta vapaa kaikkeuden tiellä.

 Sun valoas ma silmin juoda voin.
 Mut raskaan punainen ja tumman lämmin
 on hyrskyävä laine valtimoin,
 maan puoleen ainiaan se minut painaa.
 Miks, ihanteeni, mulle myös et lainaa
 – kun onni korkeudessas kukkii vain –
 sydäntä, joka keinuis viileämmin
 – kuin laineet hattarain –
 sen punaista ja ikävöivää lihaa,
 sen tummuutta kun kirkkautesi vihaa?