Ei ole ilmestynyt pyhää maata
Ei koskaan nähty pyhää maata,
 mi rantamalta taivaan ois
 maan lasten tuskiin siintänyt
 ja orjan otsaa hyväillyt.
 Ei itkuistansa ihmispolo
 voi nousta koskaan taivaaseen,
 miss’ parempi ois elo, olo
 ja iki-ilot lauluineen.

 Vain tuskan liekistä se puhkee,
 povesta kansan kärsivän
 kaihottu sankari se uhkee,
 mi johtaa yöstä päivähän,
 mi kahlehemme kirvoittavi,
 pois pyyhkii köyhäin kyyneleet.
 Se niinkuin vesa putkahtavi,
 kun herää tuulet keväiset.

 Kun köyhät kohtalonsa jakaa,
 tuo heijastusta taivaast’ on.
 Se heikollekin hoivaa takaa,
 lieventää kuormaa kohtalon.
 Oi elkää enää odotelko
 taivasta pilvein takaista.
 Kun voimastamme meill’ on selko
 niin oomme taivaan portilla.

 Kun kohtalonsa lunastuksen
 tää kansa kerta suorittaa,
 niin raottaa se taivaan uksen,
 ja kaikki kaikk’ on ihanaa.
 Ja rauhan enkelit maanpiirin
 ylitse silloin lentelee.
 Seppelöi kansat punaviirin,
 ja taivas maahan aukenee.

Robert Seidel