Luonnon kirja/Luku 13
Kolmastoista Luku.

Valosta ja lämpimästä.

Onpa nyt valoisa päivä, aurinko paistaa ikkunoista sisälle, voipi siis
nähdä kaikki tuvassamme. Illan tultua laskeupi aurinko. Sitten vasta
tulee _hämärä_, niin ettei enää niin selvästi voi nähdä kaikkia, ja
sitten tulee _pimeys_, jossa ei voi nähdä juuri mitään. Mutta silloin
sytytetään valkea takkaan, päre pannaan palamaan pihtiin eli
talikynttilä sytytetään pöydälle, vaikka näiden valossa emme näe niin
selvästi kuin päivän valossa. Jos tällöin menemme kartanolle, niin
näemme kuun paistavan ja valaisevan maata. Tai nuo kirkkaat tähdet
paistavat niin ihmeellisen kauniina meille illalla tuolta siniseltä
taivaalta.

Mistä tulee siis valo? Se tulee meille auringosta, kuusta ja tähdistä,
tulesta ja monista kappaleista, niinkuin kiiltomadoista, fosforista ja
vanhoista lahonneista puupalaisista. Mitä on valo? Onko se itsestään
kappale eli onko se kappaleiden luonto, joka saattaa meitä niitä
näkemään? Sitä kyllä ei voi kukaan oikein selittää. Me näemme ainoasti
valon täyttävän koko maailman, ja kun se katoaa, ovat kaikki asiat
toisin. Muutamat sanovat koko maailman avaruuden olevan täytetyn
aineella, joka on paljoa hienompi kuin ilma, ja tätä kutsutaan
_eeteriksi_. Ja juuri kuin ääni tulee ilman tärinästä, niin tulee valo
siitä, että eeteri tärisee, kun joku panee sen liikkeelle. Niin paljon
tarkoin tiedetään, että valo kulkee paljoa nopeammasti kuin ääni. Ja
jokaisen sekunnin välillä, kun kello napsahtaa, lentää valo 29,000
(yhdeksänkolmatta tuhatta) peninkulmaa eteenpäin, ja vaikka aurinko on
niin hirveän kaukana, ei valo kuitenkaan tarvitse kuin vähä yli 8
minuutin tullakseen auringosta tänne.

Juurikuin ääni tulee meille korvain kautta, niin tulee meille valo
silmäin kautta. Me näemme silmillä, ja silloin _näkyvät_ meille
kappaleet. Kun korvat sisältä pilautuvat, tullaan kuuroksi. Kun silmät
saavat vahingon, tullaan sokeaksi. Sokeina syntyneet ihmiset eivät
tunne valoa. Mutta miksikä välistä juurikuin sädehtisi ummessa olevissa
silmissämme, kun lyömme otsaamme seinään? Siitä se tulee, että silmän
sisällä on hellä tuntohermo, joka johdattaa valon tuntoomme. Ja joka
kerta, kun tämä tuntohermo loukkaantuu, tuntuu juurikuin valon säde
nähtäisiin.

Otanpa nyt paperin, pistän reijän sen läpi neulalla ja katson reijän
läpitse. Näenpä siitä pienestä reijästä ladon ja niityn kaukana tuolla
metsän rinnassa. Tiedänpä nyt jonkun kappaleen tulevan silmälle
nähtäväksi sillä, että valon säteet tulevat silmään kaikista kappaleen
osista. Sanomattoman hienojahan silloin valon säteet ovat, kun niin
mahdottoman paljo säteitä ladosta ja niitystä tulee silmään yhden
ainoan, paperiin pistetyn, pienen reijän lävitse!

Mutta miksikä lato ja muut kappaleet, jotka ovat tuolla etäällä,
näkyvät pienemmiltä kuin ovatkaan likempää katsoen? Sen nyt näytän
sinulle kuvalla. Tässä ovat puut, ja tässä seison minä katsoen niitä.
Puut ovat yhtä isoja; mutta kuitenkin näen likempänä seisovan puun
olevan pienemmän etempänä olevaa puuta. Miksikä niin? No siksi, kun
ajattelen kumpaisenkin puun latvan (huipun) päästä tulevan silmääni
valon säteen, ja toisen säteen juoksevan juuresta maan pinnassa.
Ymmärränpä molempain likimmäisestä puusta tulevan säteen tekevän
isomman kulman (vinkkelin) silmääni vasten ja juurikuin enemmän
levenevän. Mutta etimmäisestä puusta tekevät ne suipumman kulman ja
vähemmän levenevät. Vedänkö viivan sädetten välille, niin käsitän
likimmäisen puun näkyvän niin paljoa isommalta kuin etimmäisen puun,
kuin sen sädetten välillä oleva viiva on isompi viivaa, joka on
etempänä olevasta puusta tulevain sädetten välillä.

Mutta et tarvitse ajatella toisen puun olevan juuri toisen kohdalla,
sillä silloin toinen värjöttäisi pois näkymästä sen etimmäisen. Sillä
puut ja monta muuta kappaletta ovat läpinäkymättömiä. Mutta muut
kappaleet, niinkuin ilma, vesi ja lasi, päästävät valon lävitsensä,
niin että niiden läpi nähdään, ja sellaisia kappaleita kutsutaan
_läpinäkyviksi_. Kun valo paistaa läpinäkymättömihin kappaleisin, tulee
niiden taakse varjo. Nyt palaa talikynttilä pöydällä, ja minä asetun
kynttilän eteen. Näenpä jotakin mustaa seinällä. Mikä se on? Se on
varjoni. Jota likemmä seinää menen, sitä pienemmäksi tulee varjoni.
Jota etemmäksi menen seinästä, sitä suuremmaksi tulee varjo. Mutta
varjo tulee sen mukaan miten kynttilä on asetettu. Jos kynttilä
asetetaan lattialle, niin tulee varjoni seinälle hyvin pitkäksi. Jos
nostan kynttilän pääni päälle, tulee varjoni lyhemmäksi. Samalla lailla
tulee varjoni pitkäksi edelläni tiellä kävellessäni, kun aurinko eli
kuu on alaalla taivaalla. Mutta jos ne ovat korkealla, tulee varjo
aivan lyhyeksi. Ja jos ne ovat aivan pääni päällä, niin en näkisi
ollenkaan mitään varjoa. Sitä saat nähdä tiimapatsaassakin, joka
näyttää päivän aikoja juuri sillä, että navan varjo muuttuu auringon
kulun mukaan.

Näenpä läpinäkyväin kappaletten toisinaan olevan _värittömiä_, mutta
läpinäkymättömillä kappaleilla on erilaiset _värit_. Mistä tulevat
värit? Ne tulevat siitä että kappaletten pinnoista palaa valo eri
lailla. Nenäliinani on valkea; sen pinnasta palauu enin valoa takaisin,
ja sentähden se tulee valkeaksi. Huivini on musta, se imee sisäänsä
enimmän valoa, ja siksi se tulee mustaksi. Musta huivi lämpeneekin
pikemmin, kun aurinko paistaa siihen. [Muist. Valkea ja musta eivät ole
oikeastaan mitään väriä. Valkea on valoa, ja musta on pimeyttä. En
saata nähdä mustaa, enkä saata nähdä varjoa, jos ei niiden vieressä ole
valkeampia kappaleita.] Muistatko niitä kauniita värejä vesikaaressa,
jotka tulevat auringon sädetten murtumisesta niissä pienissä
vesiherneissä? Yläpuolelta on se punainen, sitten helevän keltainen,
sitten viheriäinen, sitten vaaleansininen, sitten tummansininen, ja
sisimmäinen laita on kihtaava. Jos maalaan samat värit hyrrään samaan
järjestykseen ja nakkaan hyrrän sukkelasti pyörimään, näyttää hyrrä
aivan valkealta. Siitä näen valkean valon olevan yhdistetyn vesikaaren
seitsemästä väristä, ja se saatetaan jälleen jakaa erilleen niihin,
niinkuin valon sädetten paistaessa tahkotun lasin läpi. Kun valo
paistaa kukkaan, tulee se punaiseksi, jos se imee sisäänsä kaikki muut
säteet, mutta palauttaa itsestään pois ainoasti punaiset. Jos se
palauttaa itsestään siniset säteet, näyttää se siniseltä, ja niin on
kaikkien värien kanssa. Paitsi vesikaaren värejä, on niitä muunkin
näköiselle vivahtavia, jotka tulevat värien sekoituksesta. Mustasta ja
valkeasta saadaan harmaata, mustasta ja punaisesta ruskeata j.n.e. Sen
pitää kaikkein maalarien hyvästi tuntea. Ja tarkasti tulee niiden osata
kuvata valoisia ja varjopaikkoja; muuten ei ole kuvaus kuvatun
näköinen.

Jos jollakulla kappaleella on hyvin kiiltävä pinta, näen siinä kuvani
juurikuin _kuvastimessa_ (peilissä). Siksi kuvauvat kaikki ympärillä
olevat kappaleet kirkkaassa lähteessä eli tyvenessä järvessä eli hiljaa
juoksevassa joessa. Mutta jos menen kuvastimen sivulle, enpä näekkään
itseäni, vaan muita, jotka ovat kuvastimen edessä toisella puolella.
Siitä näen etteivät valon säteet kimpoa kuvastimesta joka suunnalle.
Jos säteet tulevat suoraan, palauvat ne suoraan takaisin vastassa
olevalle kohdalle. Soutaessani veneellä joella, näen rannan
kuvastelevan niin että sen kuva vedessä juurikuin kääntyisi sisäänpäin.
Se tulee siitä että valon säteet rannalta lankeavat vinoon veden
pintaan.

Mutta jos asetan suoran kepin puolitiestä veteen, niin näyttää sen kuva
juurikuin murretulta. Ja jos panen vesikuppiin rahan, näyttää tämä
olevan toisessa paikassa, kuin se onkaan. Miksikä niin? Siksi kuin valo
menee suoraan aineen läpi, joka on yhtä tiheää jokapaikasta; mutta jos
se menee harvemman aineen läpi tiheämpään eli päin vastoin, niin
murtuvat säteet ja juurikuin sujuvat syrjään. Vesi on harvempaa kuin
ilma, siksi näyttää keppi murtuneelta, ja raha näyttää olevan eri
sijalla. Ylempänä oleva ilma on harvempaa kuin alempana oleva, siksi
näyttää aurinko aina olevan taivaalla ylempänä, kuin se onkaan.

Lasi on paljoa tiheämpää kuin ilma: siksi murtaa paksu lasi hyvin valon
säteet. Jos otan pyöreän lasikappaleen, joka on molemmin puolin mykevä,
näenpä tavallisella matkalla kaikkia suurempana, kuin itsestään
ovatkaan. Sellaiset _suurennuslasit_ ovat ihmeellisiä läpikatsottaessa,
kun niillä katsotaan aivan pieniä kappaleita. Isällä on sellainen lasi,
jota hän kutsuu _tulilasiksi_, ja sillä sytyttää hän piippunsa, sillä
se kokoaa auringon säteet yhteen polttopilkkuun. Äidillä ovat
_silmälasit_ mykevästä lasista, kun hän ei näe selvästi likeltä.
Ontevilla lasilla nähdään kaikkia pienempänä kuin ovatkaan; sellaisia
silmälasia pitää lukkari, joka on likinäköinen eikä näe hyvästi
pitkälle matkalle. Ja jos sovitan useita mykeviä lasia kohtalaisesti
pitkään putkeen, niin saan siitä _kiikarin_, joka samalla näyttää
isontavan edessä olevat kappaleet ja tuovan ne likemmä.

Joka kerran kun seison auringon paisteessa eli istun valkean lekolla,
tunnen auringon ja tulen samalla paistavan ja _lämmittävän_. Ajattelen
silloin usein itsekseni: kuka tiesi, jos ei valo ja lämmin ole juuri
samaa, joka ilmestyy kahdella eri tavalla? Toisella kerralla olen
nähnyt valon lämpimättä, niinkuin kiiltomadon, ja lämpimän valotta,
niinkuin kylmää naulaa takoessa, siksi että se tulee aivan kuumaksi.
Silloin olen ajatellut: ihmeellisiä ovat luonnon voimat!

Olen havainnut lämpimäin kappaletten antavan lämmintänsä kylmille
kappaleille; mutta silloin menettävät lämpimät kappaleet lämpimäänsä.
Jos tartun talvella rautalukkoon, tunnenpa, kuinka se viepi lämmintä
kädestäni. Olenpa havainnut muutamain kappaletten pikemmin kuin toisten
tulevan kylmiksi eli lämpimiksi. Saatan pitää hiiltä hyppysissäni
vaikka sen toinen pää on tulinen. Mutta jos kiehutan vettä
rautapannussa ja tartun käsin sen rautaseen varteen, niin se polttaa.
Jos pannussa on puinen varsi, tohdin siihen kyllä tarttua. Siitä tiedän
raudan ja kaikkein metallein olevan hyviä _lämpimänjohdattimia_, mutta
puun, kiven, villan, ilman, veden ja muiden kappaletten johdattavan
hitaammasti lämmintä läpitsensä. Siksi rakennetaan huoneita puusta eli
kivestä. Sillä jos niitä rakennettaisiin raudasta, niin olisivat ne
tukalaksi asti lämpimät kesällä ja hirveän kylmiä talvella. Siksi
pidämmekin mieluisimmasti villa-vaatteita, jotka eivät päästä lämmintä
ulos ja kylmää sisälle. Sentähden on Jumalakin vaatettanut monta
eläintä turkkiin, joissa ovat karvat eli villa. Ja siksi pidetään
kaksinkertaisia akkunoita talvella, sillä ruutuin välissä oleva ilma
estää tulemasta kylmän ulkoa ja lämpimän sisäpuolelta.

Mitä on siis lämmin? Niin, mitä se itsessään on, sitä en voi sinulle
sanoa. Lämpimäksi kutsumme sitä, joka on yhtä lämmin eli lämpimämpi
kuin oma ruumiimme, ja _kuumaksi_ sitä, joka on vielä paljoa
lämpimämpi. Mutta _kylmää_ on se, joka on omaa ruumistamme kylmempi. Se
tulee usein harjaumisesta. Jos usein lämmittelein valkean lekolla,
tulenpa viluisemmaksi ja aremmaksi, kuin ennen olin. Ensin tultuani
saunaan, on minusta siinä hirmuisen kuuma, ja meressä uidessani on
minusta ensin vesi hirveän kylmää. Mutta vähitellen totun siihen.
Siitäpä käsitän kuumuuden ja pakkasen olevan vaan vähä enemmän eli vähä
vähemmän lämmintä.

En kuitenkaan sentähden voi tottua kaikkeen kuumuuteen, enkä kaikkeen
kylmyyteenkään. Jos kosken paljaalla sormellani hiillokseen eli
liekkiin eli tuliseen rautaan, saanpa rakon sormeeni, sillä nahka
turmeltuupi siinä. Silloin ei ole hyvä pistää sormeani kylmään veteen,
sillä siitä alkaa sitä pahemmin pakottaa. Kuuma kuumaa ja kylmä kylmää
vastaan. Jos heti pidän sormeani kuumuudessa, niin pääsen rakosta. Jos
olen hyvin palavissani ja juon kylmää vettä eli jäähdyn ilmassa, niin
vilustun ja siitä sairastun. Käteni, jalkani ja poskeni saatan
palelluttaa kylmänä talvipäivänä, niin että ne jähmettyvät ja tulevat
valkeiksi ja turriksi. Jos niitä silloin lämmitän valkealla, tulevat ne
heti kipeiksi, ja niitä alkaa pakottaa. Näinpä kerran ukon kävelevän
puujaloilla. Hän oli palelluttanut jalkansa metsässä. Kotiin tultua oli
hän lämmittänyt niitä valkean paisteella, ja nyt tulivat kuoleman vihat
jalkoihin, niin että lääkärin täytyi sahata ne poikki. Mutta jos hieron
paleltunutta kättä, jalkaa eli poskea hyvin lumella, niin tulevat ne
viimein hyviksi. Niin voidaan saada henki ihmisiinkin, jotka löydetään
pakkaisesta hengetönnä metsässä eli maantiellä. Voipi niinkin olla,
että ne ovat kokonaan paleltuneet hengettömiksi. Samalla lailla
saatetaan kuolla tulesta eli kovasta kuumuudesta.

Ihmeellistä on nähdä kuinka kappale isonee, kun sitä kuumennetaan, ja
pienenee _jäähdyttyänsä_. Jos minulla on rautakanki, joka sopii
paraiksi reikään, ja kuumennan tuliseksi kangin, eipä se mahdukaan enää
samaan reikään, ennenkuin on jäähtynyt kylmäksi. Miksikä kuumentaa
seppä kärrynrattaan selkärautaa, ennenkuin panee sen rattaan ympäri?
Siksi että selkärauta kuumana on suurempi; mutta jäähdyttyä kutistuu se
kokoon ja puristuu lujempaan rattaan selkään. Miksikä nurkat paukkuvat
talvella? Siksi kuin seinähirret halkeilevat, kun on lämmin sisällä ja
kylmä ulkopuolella. Miksikä putoaa sormus sormestani, kun pistän sen
kylmään veteen? Siksi kun sormi kutistuu enemmän kuin sormus. Miksikä
kuohuu vesi padassa, joka on sillä täytetty? Siksi kun vesi paisuu
lämpimästä enemmän kuin pata.

Miksikä siis pata kiehuu? Siksi kun kuuma vesi padan pohjalla kevenee,
nousee ylöspäin pintaan ja pakottaa muun veden pois edestään. Siitä
tulee liike padassa. Pohjassa oleva vesi tulee viimein niin kuumaksi,
että se muuttuu höyryiksi ja nousee poreina eli kuplina ylöspäin. Jos
tämä höyry lasketaan kylmän putken lävitse, niin jäähtyy se ja tulee
jälleen vedeksi; ja niin tisleerataan juoksevia aineita. Ja samalla
lailla kuin lämmin vesi nousee ylöspäin padassa, niin nousee lämmin
ilmakin ylöspäin huoneessa. Sen kyllä tunnen saunan lavalla.

Mutta vaikka kaikki muut kappaleet kutistuvat pienemmiksi pakkasessa,
niin tekee vesi kokonaan toisin, sillä se paisuu muuttuessaan jääksi.
Jos putelin täytän vedellä ja panen sen pakkaseen, niin särkyy puteli.
Jos reijän poraan kiveen, täytän reijän vedellä ja lyön tulpan sen
suulle, niin kivi halkeaa, kun vesi on talvella jäätynyt reijässä.
Sentähden on jää keveämpi kuin vesi, ja pysyy veden päällä. Jos jää
painuisi pohjaan, niin ei se sulaisi keväällä, ja ei yhtään elävää
pysyisi silloin hengissä vedessä.

Meillä oli tuvan rinnalla kylmä kamari, jota ei oltu lämmitetty kaukaan
aikaan talvella. Siinä oli ilmasta tullut märkyys jäätynyt jääneuloiksi
akkunalasissa. Kun teimme valkean takkaan, havaitsin jään alkavan sulaa
akkunaruudussa valkean kohdalla. Mutta samalla kertaa oli lattialla
takan ja akkunan välillä niin kylmä, että maito jäätyi kupissa, jonka
panin lattialle. Miksi niin kävi? Siksi kun lämmin paistoi tulesta ja
lämmitti ruudun, mutta se valkean ja ruudun välillä oleva ilma lämpeni
paljoa hitaammin.

Lämpimäin auringon sädetten mennessä ilman läpi ei ilma ota niistä
paljo lämmintä, vaan maa ottaa enimmän. Sitten lämmittää maa ilmaa,
joka on sitä likinnä, ja siksi on ilma alhaalla maan pinnalla
lämpimämpi kuin korkeammalla vuorilla. Siksi puhaltaakin toisia tuulia
ylhäällä, ja siltä se usein näyttää, kuin pilvet kulkisivat tuulta
vastaan. Jos nousen hyvin korkealle vuorelle, tulenpa viimein
sellaiselle paikalle, jossa lumi ei enää sula kesällä, ja sitä paikkaa
kutsutaan _lumirajaksi_. Korkeammalla ei voi mitään kasveja menestyä;
mutta puista on koivu, joka kasvaa likinnä lumirajaa. Keskellä maata,
jossa on lämpimin, on lumiraja korkealla ylhäällä; mutta kaikkein
kylmimmissä paikoissa on se juuri maan pinnalla.

Oi Jumala, joka olet antanut silmillemme valkeuden ja ruumiillemme
lämpimän, valaise sielummekin totuuden valolla, että mielemme olisi
lämpimästi halukas hyvään, jota maan päällä on! Olemme lukeneet pyhässä
sanassasi Jesuksen Kristuksen olevan totisen valkeuden, joka valaisee
kaikki ihmiset. Anna meille siis armosi, ettemme koskaan erkanisi
Vapahtajastamme synnin teille; sillä siellä on pimeys ja kylmyys, ja
siellä sielumme paleltuu kuoleman varjossa. Mutta sinun tykönäsi on
armo ja ijankaikkinen kirkkaus, ja valkeudessasi on meillä valkeus.

Magneetista ja kompassista.

Nä'inpä kerran teräspalasen, joka oli hevosen kengän mukainen, ja sen
pienemmässä haarassa riippui rautakappale kiini, eikä näkynyt mitään,
joka olisi sitä siinä pitänyt. Miten se voi käydä laatuun? Sen sanon
sinulle. Muutamalla rauta- eli teräslajilla on kummallinen luonto vetää
toista rautaa itseensä kiinni ja pitää sitä siinä. Sellainen rauta eli
teräs on _magneeti_, ja isoon magneetiin saatan panna useita
leivisköitä painoa riippumaan. Jos tahdon tehdä leikkikalun tästä, niin
leikkaan korkista kalanmoisen kappaleen, pistän siihen pienen
teräskipeneen ja annan tämän uida vesikupissa. Jos minulla on nyt pieni
ongenmuotoinen magneeti, ja pidän tätä vähän matkan päässä
korkkikalasta, niin näen kuinka kala uipi ongen perässä, vein sitä
vaikka mihin. Saatanpa tehdä magneetilliseksi esim. teräsneuloja,
joissa ei ennestään ole magneetia, niin että hivutan niitä magneetiin.
Jos minulla on sellainen magneetineula ja panen sen kiinni pyöreään
rasiaan, niin että se pääsee navan nenässä vapaasti pyörimään,
putoamatta alas, niin näen kummallista. Kääntänenpä rasiaa, vaikka
miten, niin kääntyy alinomaa neulan toinen kärki pohjoista kohti.
Sellaista rasiaa kutsutaan _kompassiksi_, ja tämän tuntevat kaikki
merimiehet. Sillä muinoin, kun ei tiedetty kompassista, kulkivat
merimiehet auringon ja tähtien jälkeen purjehtiessaan aavoilla merillä,
joilla ei maata näy. Mutta nyt on paljoa vakavampi laskea kompassin
jälkeen. Sillä jos kerran tiedän missä pohjoinen on, tiedänpä sitten
muutkin ilmain suunnat.

Mikä vetää siis magneetineulan kärkeä pohjoista kohti? Se on maassa
oleva salainen voima; mutta joka kerralla, kun neula tulee rautaa liki,
kääntyy se tämän puoleen, ja pyörii levotoinna sinne ja tänne. Ja mitä
se salainen voima on, jota kutsutaan magneetivoimaksi, sitä ei voi
kukaan oikein selittää. Se on kuuluva niihin näkymättömiin maailman
voimiin, joita jo olemme tulleet tuntemaan sähkönä eli liekkeenä,
valona ja lämpönä.

Revontulista.

Syys- eli talvi-illalla, kun on kylmä, näemme taivaan vaalenevan
pohjoisessa leimuavasta valosta, joka alinomaa muuttuu. Välistä
leimahtelee se säteinä, välistä palaa se suurina kaarina; välistä on se
valkeana, välistä vaalean punaisena, ja sen luulisi sähisevän. Sitä
kutsutaan _revontuliksi_, ja tämä on kaunista ja juhlallista katsoa.
Mutta mitä se on, sitä ei voida oikein tietää. Sen luullaan olevan
sähkö- eli lieke-valoa, joka loistaa korkealla ilmassa. Ja revontulien
palaessa tulee aina magneetineula levottomaksi.

Kiikarista eli pitkäsilmästä.

Suurennuslasilla näen pienimmätkin kappaleet paljoa suurempina, kuin ne
oikeastaan ovatkaan. Sillä katsoen on kirppu rotan kokoinen, ja
vesiherneessä näen mahdottoman paljo pieniä eläviä, joita en voi
ollenkaan nähdä paljailla silmillä. Kiikarilla näen kaukana olevat
kappaleet likempänä. Rannalla seisoessani näen pienen mustan pilkun
tuolla ulkona merellä, ja jos ojennan kiikarin pilkkua kohti, niin näen
sen olevan veneen eli laivan eli suuren kiven. Kaukana maantiellä näen
jotakin liikkuvan; otanpa kiikarin ja näen selvästi pojan ratsastavan,
eli tyttösen ajavan lehmiä laitumelle. Toisella kerralla otan suuren
kiikarin ja ojennan sen illalla kuuta kohti. Kuupa näyttää
kummalliselta ja vaununrattaan kokoiselta. Eli jos katson sillä tähtiä,
näenpä monta tähteä, joita en ennen paljain silmin nähnyt.

Lämpömittariista.

Usein tahdon tarkalleen tietää, kuinka lämmin on huoneessa ja ulkona.
Siihen on minulla kone, jota kutsutaan _lämpömittariksi_, ja jonka näet
tässä kirjan laidassa kuvattuna. Se on oikein viisaasti tehtynä.
Ensiksi on koneniekka pannut elohopeaa pieneen tukittuun lasipilliin,
jonka alapäässä on onsi palli. Hän tietää elohopean ja muiden ainetten
paisuvan lämpimässä ja kutistuvan pakkasessa. Hän panee lasipillin
messinkilevyyn ja pistää kaikki sulavaan lumeen. Elohopea kutistuu
kokoon pillissä. No hyvä, sanoo koneniekka, piirränpä pykälän
messinkilevyyn pillissä olevan elohopean tasalle, ja sen merkin nimitän
_jäätöpykäläksi_, sillä niin kylmä silloin on, kun vesi jäätyy.
Siihen viivaan piirtää hän 0. Sitten hän lasipillin panee kiehuvaan
veteen. Elohopea paisuu ja nousee lasipillissä. Hyvä, sanoo
koneniekka; piirränpä tuohon samallaisen pykälän, ja sen nimitän
_kiehumapykäläksi_. Sitten jakaa hän levyn jäätöpykälän ja
kiehumapykälän välillä 100 yhtä isoon osaan. Näitä kutsuu hän
_pykälöiksi_ ja merkitsee ne numeroilla. Jäätöpykälän alle tekee hän
myös yhtä isoja osia. Kun elohopea on ylempänä jäätöpykälää, niin lukee
hän sen korkeuden messinkilevyssä olevain osain jälkeen ja sanoo: nyt
on niin ja niin monen pykälän lämmin. Mutta jos elohopea on
jäätöpykälän alla, niin hän sanoo: nyt on niin ja niin monen pykälän
pakkanen. Ja alemma 40 pykälää ei voi elohopea laskeuda, sillä silloin
jäätyy se kovaksi.

Lämpömittarilla tiedämme ruumiissamme olevan 37 pykälän lämpimän. Kun
ilma tuntuu hyvin kuumalta kesällä, näyttää lämpömittari 30 pykälää
varjossa. Harvoin on talvella 40 pykälän pakkanen.

Ja jos jolloinkin kuulet puhuttavan _ilmapuntarista_, niin elä luule
sen olevan saman kuin lämpömittarin. Ilmapuntari on muullainen kone. Se
on laitettu niin, että ilma painaa ylöspäin elohopeaa korkeammalle eli
alemmalle lasiputkessa. Ja siitä ennustetaan sadetta eli kaunista
ilmaa, kun raskas ja kostea ilman painaa enemmän kuin kuiva ja keveä
ilma.

Sunnuntai-aamu.

 :Oi, terve Suomi, kaunis synnyinmaa!
 :Sä vuorias
 :Ja laaksojas
 :Nyt koristat kuin morsianta.
 :Sun kansas siitä riemun saa.
 :Kun kukat tuoksuin kaunistaa
 :Tuhanten järviesi rantaa.

 :Ja kukat riemuitseepi valollen.
 :Min päivä suo
 :Ja maahan luo
 :Niin kirkkahasna aamupuhtehella.
 :Mut kansa, Herraa muistellen,
 :Pois heittää kaiken turhuuden
 :Ja alkaa rukoella.

 :Valaise, aamupäivä armias.
 :Nyt Jumalan
 :Lain korkean
 :Ja pyhän sanan kautta sieluamme!
 :Valaise Suomen ruhtinas
 :Ja köyhää kansaa loistollas.
 :Myös viimein hautojamme!

Luonnonkirja