Jotakin merimiehistämme ulkomailla
Koska aikani täällä tuntuu niin
hirveän pitkältä, ett’en tiedä millä
sen kuluttaisin, tahdon tämän kautta
tehdä teidän likemmin tutuiksi merimiehen
elämän kanssa täällä ulkona
ja miten niin kutsutut ”boardingsmestarit”
heitä ikään kuin orjia kaupitsevat.

Otaksukaamme, että merimies lähtee
kotoa, niinkuin minäkin entissyksynä,
rinnassaan kultaiset toiveet suurista
palkoista ulkomaalaisilla laivoilla, ja
jo on hän näkevinään nuo kultaiset
Englannin punnan kolikat kourassaan
säteilevän.

Hän saapuu erääsen Englannin
suurista kauppakaupungeista ja tuskin
on hän ehtinyt heittää silmäilyn ympäriinsä,
ennenkuin hänen on ympäröinnyt
parvi susia lammasten pälsyissä.
Enemmin näiden kanssa tekemisissä
ollut vakava merimies tuntee
kyllä nuo lampaat, ja näkeehän tarkemmin
katseleva ilse pimeyden pääruhtinaan
Belsebubin tirkistävän ulos
heidän tiheistä turkeistaan; mutta kokematoin
nuorukaisemme näkee noissa
hirviöissä hänen parastaan tarkoittavat
isälliset ystävänsä ja antautuu
epäilemättä heidän johdatettavakseen.
Ja jos nuorukaisemme silloin myöskin
sattuu olemaan yksi noita kurjia, joka
täytetyn lasin nähdessään kohoaa riemun
yli-ilmoihin, himon kuumeen tapainen
puna nousee poskillensa, silmänsä
loistavat kuni kaksi hiiltä kun
hän nipistää tuon petollisen lasin
peukalon ja etusormensa väliin, nyt
keikahtaa lasin pohja ylöspäin ja sen
märkä sisältö viruu alas tuosta ammottavasta
aukosta nenän alla —
vielä toinen ja kolmaskin, niin on
nuorukaisemme valmis heitettäväksi
vaardingsmestarin alaisimelle, joka
kyllä ei unhota takoa silloin kun rauta
kuuma on.

Valitettavasti ovat useammat merimiehistämme
niin juurtuneet tuohon
lasivoimisteluun satamassa oltuaan,
että vielä ulkona ulapallakin olon
ensi päivinä käsi toistelee satamassa
oppinutta liikettään suun ja pöydän
välillä, ehkä tuo säteilevä lasi ja turmiollinen
tulitvesi puuttuvatkin leikistä.
Mutta palatkaamme nuorukaiseemme.
Sillä aikaa kun alkoholin
hurmaannuttava höyry nousee hänen
ajatus-kammariinsa, kaikuu hänen korvissaan
mitä suloisimpia sanoja ja
herttaisia lupauksia hyyryistä hyville
laivoille, suurista kuupalkoista ynnä
muista. Hän päättää siis mennä viekottelijan
luokse asumaan ja kauppa
on tehty. Otaksukaamme, että nuorukaisellemme
tänne tullessaan oli rahoja
ja hyvät vaatteet. ”Boardingsmestari”
lupaa hänelle paikan huomenna,
huomenna, ja taas huomenna,
mutta pitää hänen kuitenkin niin kauvan
kunnes rahat ovat loppuneet,
joiden kulutuksessa olutnaamainen ”boardingsmestari”
on etevin apumies.

Mutta rahojen loppuessa loppui ystävyyskin
mestarin puolelta, ja jos ei
onneton nuorukaisemme nyt satu saamaan
paikkaa, syöstään hän ulos kadulle,
jossa hän sitten saa hoitaa itsensä,
miten parhain voi vieraassa
maassa, tuntematta sen tapoja ja
kieltä, silloin toteenluu hänessä runoilijan
sanat: ”Kun lehti kuiva lentävi,
min’ tuuli tempasi, Niin, raukka
hänkin eksyvi, ken maansa hylkäsi.”
Ja silloin hän ehkä myöhään katuu,
ett’ei totellut näitä sanoja, jotka hän
usein, lapsuudessaan sai kotimaassaan
kuulla laulettavan: ”Äl’ Suomen
lapsi vaihda pois Sun maatas armasta,
Sill’ kieli vieraan kova ois’,
Sen leipä karvasta!” Eivät toki
kaikki ”boardingsmestarit” kaikkina aikoina
näin heitä onnettomia uhriaan
kadulle, vaan koettavat heitä saada
myödyksi jollekin kapteenille niin korkeasta
hinnasta kun mahdollista, sillä
kapteeni näetten usein maksaa miehestä
”boardingsmestarille” kaksikin kuun
palkkaa, jotka tuo poloinen sitten laivassa
useinkin hiellä ja verellä saa
kalliisti ansaita. Jos sitten laiva tekee
lyhyen matkan ja merimies tulee
palveluksestaan eroitetuksi eli karkaa,
niin on hänellä taaskin sama leikki
edessä: ei auta muu, kuin mennä ”boardingsmestarin”
luokse ja taas luopua
yhden eli kahden kuukautisesta
palkastaan. Tällä tavoin purjehtii
satoja merimiehiä boardingsmestarien
orjina koko elin-ikänsä ansaiten näille
veren -imijöille ja itse kärsien myrskyjä,
haaksirikkoja, kylmää ja useinpa
nälkää ja janoakin.

En voi kuitenkaan olla mainitsematta,
että suurin syy merimiesten
kurjuuteen ulkomaan satamissa on löydettävä
heissä itsissään. Useinpa vanhatkin
ja kokeneet merimiehet pitkältä
matkalta tultuaan ja saatuaan palkkansa,
joka usein nousee aina tuhanteen
markkaan Suomen rahassa, tuhlaavat
sen muutamassa päivässä
muistamatta kenties kotona olevaa
köyhää vaimoa lapsineen, tai vanhoja
puutteiden kanssa taistelevia vanhempiansa,
noita lapsuutensa helliä hoitajia,
ja sitten he ovat pakoitetut antamaan
itsensä alttiiksi noiden julmien
ihmiskoirien hampaille, jotka haavoittavat
sekä sielun että ruumiin.

Onhan meidänkin kansalaisiamme
useampia erittäin noissa molemmissa
turmion pesissä, nimittäin London’issa
ja Liverpool’issa. Nämät ovat pitkän
ajan poissa kotimaastaan oltuaan
kadottaneet kaikki inhimilliset tunteet
rinnastaan ja sitten asettuneet maihin
asumaan, harjoittaen orjakauppaa, ei
myöden mustia ihmisiä, niinkuin orjakauppiaat
entisinä aikoina, vaan
valkeita veljiänsä ja kansalaisiansa
paljoa halvimmista hinnoista, kuin
orjakauppiaat möivät mustia. Tämä
on surkea, mutta kuitenkin tosiasia;
sillä olenhan itsekin samoin ja pari
kertaa tullut myödyksi yhden ja puolen
vuotisen poissa oloni aikana kalliista
kotimaasta. Ajat ovat sillä ajalla
olleet hirveän huonoja merimiehille.
Onnetar käänsi minulle selkänsä
jo ensimäisessä merimatkassani Amerikan
laivalla; sitten olen kärsinyt yhden
haaksirikon y. m., ja nyt olen
taas pitkät ajat odottanut saada hyyryä
täällä Portugalin pääkaupungissa,
mutta turhaan. Jos saan elää, niin
kotimaahan tahdon ensi kesänä muuttolinnun
tavoin pyrkiä, jos suinkin
mahdollista, ja varoitan tämän kautta
kotona oleviakin merimiehiä matkustamasta

ulkomaille, kuitenkin aikain
näin huonoja ollen; sillä vaan ikuinen
kurjuus ja epälukuiset petturit odottavat
heitä täällä.

Maamme merimieslähetys-toimi on
jo paljon hyvää matkaansaattanut
merimiestemme joukossa: lievittänyt
monen kurjuuden, saattanut monen
tuhlaajapojan sureville vanhemmillensa
takaisin kotimaahan ja ollut tien
oppaana monelle merimiehelle elämän
vaarallisella merellä; se on monen
auttanut välttämään noita teräviä
salakareja, joihin jo monen elämän
merta purjehtivan alus on murtunut;
se näyttää meidän raukoille harhaileville
merimiehillemme tuon loistavan
tulimajakan ikuisuuden rannalla, joka
ystävällisesti viittaa myrskyistä väsynyttä
merimiestä elämän meren raivaavilta
aalloilta rauhan satamaan,
ijäisen onnen lahteen, jonka tyvenen
pinnan alla ei yksikään salakari piiley,
eikä mikään murheen myrsky-tuuli
saata sinisiä aaltoja raivoomaan.

Herra siunatkoon kallista Suomeamme,
sen kansaa ja merimieslähetystointa,
sekä antakoon sen työntekijöille
voimia heidän tärkeässä työssään!

1887
Sanomia Turusta
Merimiehet