Kiitos Runo (Korhonen)
”Soisin Suomeni hyväksi 
 Kaupungini kaunihiksi.” 
 Sananlasku sangen vanha,
 Multa vielä muistettava. –
 Kyll’ on Helsingin kylässä
 Ajastaikaa asuttu,
 Vissingin satoa viisi,
 Vai ongo vähä vajaalle
 Eli peällen pikkumisen,
 Empä tuota tarkoin tiiä. –

 Vaan ei ennen Helsingissä
 Ollut korkeitten kotia,
 Eikä istuinta isoillen.
 Turku oli totisesti
 Koulun korkian kotina.
 Siinä oli oppihuone,
 Aikansa akatemia
 Paikoillen pari satoa,
 Kyllä kymmentä vajaalle;
 Vaan se Suomen suuri Äiti
 Turku tuli turmiollen
 Tuimasa tuli palossa,
 Rikki rinnoilta repesi.
 Niin silloin nisätkin kuivi
 Äitiltä imettättävältä.
 Lapset laajalle hajoilit
 Isät itkulla kävelit
 Kohden päivän koittamista,
 Auringon ylenemistä;
 Saivat sian Helsingissä
 Niinkuin Lothi muinen löysi
 Tultuaan tulipalosta
 Sodamasta sorretusta.

 Filosohvi, suuri viisas,
 Plato laitti ensimmäisen
 Akatemian alotti
 Kreekan maalla mainiolla.
 Osti maata makson kautta,
 Akatemus antoi tuota,
 Johon Plato pani koulun,
 Niin on se nimeksi pantu
 Ainakin Akademia. –
 Saksan maallen ennen saatu,
 Sitten Ruotisa ruvettu,
 Viimein saatu Suomessakin
 Sia samallen nimellen.

 Suokon nyt suuri Jumala
 Aina kunnian asuvan,
 Herrauden Helsingissä,
 Liiton arkin liikkumata!
 Että oikeus olisi
 Varsin vahva ja totinen;
 Että oppi onnellinen
 Oppihuoneisa olisi,
 Vielä muuta viisautta
 Mieli määrältä mitata;
 Koska hän on pääksi pantu
 Suomen ruunuksi ruvennut,
 Korkotettu Keisarilta,
 Tehty Tuomarin taloksi,
 Pantu aika pappilaksi.

 Suuri kiitos, suuret Herrat,
 Viisauden virkaveljet,
 Toimen totiset jäsenet,
 Jotka kielet korkiatkin
 Ymmärratten, yhtä kaikki
 Suvailetten Suomen kielen
 Kasvamassa kaikin puolin,
 Annatten apusanoja,
 Valmistatte valkeutta
 Syvän maissa syntyneille
 Kaunihilla kirjoilanne,
 Että pimeys pitäisi
 Kaikki kansasta katooman;
 Että valkeus vapaasti
 Leviäisi lentämällä
 Linnun siivillä siahan.

 Suuri kiitos, suuret miehet,
 Vähätkin välissä siinä,
 Ylistyksen yhtä kaikki
 Talonpojilta tapaavat,
 Sanottu Savoin kylistä
 Annettu alamajoista
 Miehiltä mitättömiltä,
 Osotettu oppineille,
 Jotka suingin Suomen kieltä
 Ratki rakkaana pitävät,
 Ottamat opin tiloillen
 Savon raakoja sanoja,
 Suomen suoria puheita.

 Vaan on vielä vaatimista,
 Jota soisit Suomen miehet,
 Toivoisit talon isännät:
 Että terävä tekisi
 Hanhen kynä haastelisi
 Ilmoisen isän sanoja
 Äiin entisen puheita,
 Joita kopiat kotona
 Omat pojatkin osaisit.
 Monta miestä on kylissä
 Sadan yhdeksän ajalla
 Opin kasvoja katellut,
 Toimen tietä tunnustellut,
 Ett on kirjat kaikenlaiset
 Oppineilta ohjattuna,
 Lahjoitettu lapsillenne;
 Koska isät korkitkin
 Esivallan esimäiset
 Antavat luvan lukea,
 Opetella outojakin,
 Eikä papitkin paremmin
 Eri lailla entisestä
 Tahtovat talonpojillen
 Valkeutta valmistella.
 Siihen on sivulle vielä
 Annettu aviisi lehdet,
 Joka lystäpi lukea
 Varsin vanhoja satuja.
 Siinä on sisällä kanssa
 Aivan uuvetkin asiat,
 Että yksinkertaisetkin
 Saavat mieltänsä mitata
 Järjen jousta jännitettä
 Ulkomaanne uutisilla.

 Tätä tosin ombi taiten
 Seura silloin ajatellut,
 Kuin on Kultalan asiat
 Suomen kielin kirjottanut,
 Että kieli kirkaistuisi
 Mieli vielä virkistyisi.
 Ompa tuotu tuhmempata,
 Halvempata harjoitettu,
 Kuin on kirja Kultalasta.
 Mikäs paikka on pahasti
 Toivoiselta toimitettu,
 Eli Elsalta enemmin?
 Kylläpä joka kylässä,
 Aivan tänäkin ajalla
 Olis työtä Toivoisellen,
 Ehkä vielä Elsallengin.
 Sanat on sangen somasti
 Joka miehen mieltä myöten
 Siihen myös sisälle pantu.
 Välistä lukian luonto
 Vesisilmäksi vetäypi,
 Toisin paikoin taivuttaapi
 Liikuttaa lukian luonnon
 Hypätä hyvillen mielin.
 Se paras Papin rukous
 Herättääpi hartautta;
 Se paras Suomen pakina
 Hyvin sytyttää syäntä. –
 Kaikki käypi kaunihisti,
 Jost on kiitos kirjoitettu,
 Sanottu Savon ukoilta
 Teillen taitavat tekiät
 Hyvät Herrat Helsingissä,

 Empä taia teillen tehä
 Patempata palkintoa
 Laitetusta lahjastanne.

Lähde: Sanan Saattaja Viipurista 23.5.1835.

Paavo Korhonen
Runot
Sanan Saattaja Viipurista
1835