Kuinka kuninkaantyttärestä tuli torpparin akka
Kuinka kuninkaantyttärestä tuli
torpparin akka.

Kirjoittanut Tyko Hagman.

Oli kerran kaukaisessa maassa kuningas,
jolla oli kaunis tytär, jolla
oli pieni rakkikoira, jolla oli joku
vika kurkussa, ett’ei pystynyt haukkumaan.
Ja tämä seikka kovasti
huoletti tytärtä, jonka nimi oli
Naimatta. Ties mikä lienee tullut
koiran kurkkuun, mutta haukkumaan
se vain ei pystynyt, vaikka
muuten oli oivallisimpia rakkikoiria.
Ja rakkikoira, josta ei ole haukkumaan,
mikä rakkikoira se on! No,
Naimatta oli kovin pahoillaan koiransa
viasta, itkikin monta kertaa
tätä tosiaan surkeaa seikkaa ja jo
rupesi viimein käymään oikein alakuloiseksi,
oikein synkkämieliseksi,
koira kun ei haukkumaan kyennyt.
Kuninkaalle ja kuningatarelle Naimatta
vaivojansa valitti, ja nämä
taas olivat hyvin huolissaan tytärensä
tuskista.

Kuningas kyllä kutsutti hoviin
kaikellaisia eläinlääkäreitä, jotka
panivat parastansa saadaksensa
Hakkia haukkumaan; mutta turhaan.
Hakkiä vain ei haluttanut
haukkuminen. Hakki oli nimittäin
koiran nimi.

Lopulta tuumasi kuningas jo,
että ehkä olisi paras tappaa koko
koira, niin kai Naimatan mielivammat
vähitellen väistyisivät. Mutta
silloin Naimatta kävi oikein kipeäksi
eikä sanonut ensinkään saattavansa
elää ilman koiraansa. Hän siitä
näet niin kovasti piti.

Nyt taas tuumattiin, että Naimatan
pitäisi mennä naimisiin, niin
ehkä uusi elämä saisi hänen tuskansa
taukoamaan. Mutta Naimatta selitti
pysyvänsä naimatta kunnes
koira paranisi. Väittipä vielä,
ettei huolisi kenestäkään muusta
kuin semmoisesta miehestä, joka
pystyisi hänen Hakkinsa parantamaan.

Tästäkös nyt tuimat tuskat koko
kuninkaalliseen kartanoon! Eikä
ollut muu neuvona viimein kuin
kuuluttaa ylt’ympäri koko valtakunnan,
että ken Naimatan koiran
saisi haukkumaan, se saisi samalla
koko prinsessan puolisoksensa. Ja
kun Naimatta oli erittäin kaunis ja
komea ja päälle päätteeksi rikkirikas,
kuten kuninkaantytär ainakin,
niin puutettakos olisi ollut kosijoista!

Tuli niitä joka haaralta, että vilisi
vain, tuli kreivejä ja ruhtinoita, tuli
parooneja ja pohatoita jakoko joukko
huonompiakin herroja, jotka Naimattaa
kosivat kokemalla parantaa
hänen pientä koiraansa. Mutta
mitäs niistä! Ei ollut yhtäkään semmoista
eläinlääkäriä heissä. Ja
Hakki jäi, kun jäikin haukkumatta,
ja Naimatta naimatta.

No, kuulutettiin nyt kerran kuninkaan
kuulutusta myöskin syrjäisen,
erämaassa olevan Kippelin
kappelin kirkossa. Ja kovin kippeliläiset
ihmettelivät tätä kummaa
kuulutusta. Nauroivatkin vielä varsin
makeasti moista oikullista ja
omituista kuninkaantytärtä, joka
haukkumatonta rakkikoiraa surra
huoli. Ja käydä kipeäksi vielä semmoisesta
surusta ja päättää pysyä
naimatonna! »Moista pahankurista
prinsessaa minä en puolisokseni tahtoisikaan»,
pakisivat siinä monet
pojat jumalanpalveluksen päätyttyä
kirkkomäellä piiput suussa seistessään.

Mutta ken sitä tietää mikä ylhäisen
prinsessan päähän voi pistää!
Kippeliläiset eivät semmoisia asioita
ymmärtäneet. Mutta olipa siinä
heidän joukossaan myöskin eräs
Mäkitalon Matti, joka tuumasi vähäsen
toisin ja ajatteli, että ehkäpä
tuosta sentään olisi jotakin hyötyä,
jos lähtisi puheenalaisen prinsessan
luo kokemaan jotakin konstia, josta
poteva pentu parka paranisi.

Mäkitalon Matti, jolla oli pieni
torppa ja joka oli parhaassa naimisiässään,
päätti siis ponnistaa kuuluisaksi
tulleen kuninkaantyttären
tykö. Ja niin lähtikin matkaan.
Ja tietä kysellen retkellänsä, josta
en erittäin huoli kertoa, pääsikin hän
viimein jo perille, väsyneenä ja monet
vaivat nähtyänsä.

Piippu suussa astui Matti kuninkaan
linnan pihalle ja ilmoitti siellä
eräälle prameapukuiselle palvelijalle
asiansa. Tämä paikalla ilmoittamaan
prinsessalle, joka jo oli hyvin
heikkona huoliensa synnyttämästä
sisällisestä taudista.

Pian Mattia käskettiinkin käymään
sisään, sillä hän sanoi olevansa
eläinlääkäri Kippelin kappelista,
minkä muuten varsin valehteli.
Hän ei ollut eläinlääkäri enemmän
kuin sinä ja minäkään.

Mutta Matti vietiin kun vietiinkin
suorastaan Naimatta prinsessan
makuuhuoneeseen, jossa tämä itse
makasi sängyssä ja haukkumaton
Hakki rakki rahilla. Siellä oli hyvin
kaunista, siellä prinsessan huoneessa,
ja kaikki osoitti ääretöntä rikkautta.

Kuningas ja kuningatarkin, komeina
kovin ja kaikellaisissa koristuksissa,
kuten arvata voitte, olivat
saapuvilla. Ja oli siinä suuri joukko
muitakin ylhäisiä hovilaisia ja paljon
noita kykenemättömiä kosijoitakin,
joilla kaikilla oli perin pitkät nenät,
kummallista kyllä. Hyvin hienoja
he olivat kaikki, eikä kukaan heistä
polttanut piippuakaan, mikä Mattia
kummastutti. Mutta semmoinen
paha tapa ei käyne hovissa laatuun.
Matti vain veti vanhoja Venäjänlehtiään,
huolimatta mistään.

Mutta nyt kehoitettiin Mattia
käymään tehtäväänsä käsiksi. Matti
kyseli, kuin lääkäri ainakin, koiran
ikää ja terveydentilaa muuten,
koetteli sitten sen vasemmasta etukäpälästä
valtasuonta ja pudisteli
päätänsä, mutta ei vielä virkkanut
mitään. Sitten avasi hän, pitäen yhä
piippuaan hampaitten välissä, molemmilla
käsillään koiran suun ja
katseli sitä kurkkuun. Melkein
tämmöisiä konsteja oli näet Matti
kerran nähnyt erään todellisen eläinlääkärin
käyttävän, kun Kippelin
kappelin pappilan kellolehmässä oli
pattitauti.

Sitten Matti hetkeksi heitti koiran
ja käveli muutamat erät edestakaisin
lattialla, polttaen piippuansa ja
ikäänkuin jotakin päässänsä punniten.
Naimatta seurasi silmillään
sängystänsä kaikkia hänen liikkeitänsä
ja tekojansa ja temppujansa
suurella uteliaisuudella ja mielenliikutuksella.
Oikein tyttö paran posket
hohtivat levottomuudesta. Ja
muutkin Mattia katselivat kyselevin
silmin.

Mutta nytpä tämä omatekoinen
tohtori yht’äkkiä taas kävi katalan
koiran kimppuun, avasi Hakin suun,
veti sitten aika savu-siemauksen piipustaan
ja pisti, kun pistikin, tämän
koiralle suuhun. Sysäsipä melkein
puolen koko piipunvartta Hakin
kitaan, kutkutti sitä sitten kaulasta
aikalailla, niin että koira hätääntyneenä
veti vahvasti henkeä sisään.
Ja jo rupesi, kuten arvata voi, ylen
kovasti yskimään ja aivastamaan
penttu parka, savu tuprusi sen sieraimista
ja jo kurkustakin, ja jo
melkein läkähtyä oli.

Naimatta käänteleikse
ja väänteleikse
sängyssä aivan kalpeana
kauhistuksesta
ja huusi että hänen
Hakkiansa tapetaan.
Ja muutkin
rupesivat hätäilemään.
Mutta Matti
ei ollut millänsäkään,
kutkutti koiraa
vain vielä kovemmin
kaulan alta
ja naureskeli. Hakki
sai suun täydeltä
savua kurkkuunsa ja
keuhkoihinsa, kiemuroitsi
siinä, rapisteli
ja nakkeli jalkojaan
ja huiskutti
häntäänsä ja oli kuin
surman suussa. Ja
nyt kun Matti viho
viimeinkin veti piippunsa
pois pentu paran kidasta, aivasteli
ja yski tämä vielä kerran kovasti,
kiljaisi sitten hyvin kimakalla
äänellä ja rupesi jo siitä, kun rupesikin,
hirveästi haukkumaan. Ja
haukkui, haukkui niin, että tuskin
rakkikoira ennen on niin hirveästi
haukkunut.

Naimatta säpsähti sängyssään,
heitti ihmettelevän silmäyksen ympärilleen,
katseli kummastuksella ja
erinomaisella kunnioituksella Mäkitalon
Mattia, punastui sitten pelkästä
riemusta ja kutsui koiraa luoksensa.
Tämä hyppäsikin alas rahilta
ja suorastaan Naimatan sänkyyn,
jossa jatkoi haukuntaansa ja huiski
hyvin hulivilisesti hännällään.

Kaikki olivat aivan ällistyksissään
tästä odottamattomasta tapauksesta,
ja jo siinä nyt ruvettiin Mattia
onnittelemaan ja kiittelemään. Kateissansa
olivat kuitenkin kaikki
entiset kosijat ja kykenemättömät
koiranparantajat, purivat huuliansa
häpeissään ja rupesivat toinen toisensa
perästä pötkimään pois, ja
heidän nenänsä näkyivät venyneen
vieläkin pitemmiksi.

Mutta Matti oli nyt ansainnut itselleen
luvatun palkinnon, nimittäin
Naimatta prinsessan puolisoksi.
Tämä kävikin kohta koiransa parattua
ihan terveeksi ja pyrki nousemaan
vuoteeltaan.

Mattia käskettiin nyt ensin syömään.
Hän vietiin hovin komeaan
ruokasaliin, jossa kaikki oli ihmeen
loistavaa. Pöytä-astiatkin olivat
puhdasta kultaa ja veitset ja kahvelit
ja lusikat jotakin vielä kalliimpaa
tavaraa. Matti pantiin pöytään ja
hänen eteensä kannettiin jos jonkinlaisia
herkkuja, — hovin ja herrojen
herkkuja, joita ei Matti ymmärtänytkään.
Siinä oli Liipanonin lipeäkalaa
ja Punaisen meren piirakoita ja
Juteean jauhopuuroa ja Siinain siirappia,
jos olisi syönyt vaikka
kuinka. Mutta Matti ei näitä tämmöisiä
taivaallisen herkullisia ruokia
ymmärtänyt eikä muutenkaan hänelle
maistunut syöminen näin häikäisevän
prameassa pöydässä, jonka
tähden hän pyysi päästä kyökkiin
aterioimaan ja syödäkseen vain joitakin
tavallisia talonpojanruokia.

No, Matti vietiin kyökkiin, ja
siellä hän sai mitä mieli ja söi sitten
niin että haljeta oli.

Kuningas kutsui hänet sitten puheillensa
kirjoituskamariinsa, johon
myöskin kuningatar tuli ja hetken
perästä niinikään Naimatta prinsessa,
Hakki haukkuen kintereillä.
Ja Naimatta näytti niin onnelliselta,
niin ihastuneelta ja iloiselta, ja niin
kaunis ja ihana ja suloinen hän oli,
että häntä katsellessa oikein sydäntä
kuoletti. Ja hän ojensi heti
molemmat kätensä Mäkitalon Matille,
selittäen tahtovansa vaikka
paikalla ruveta hänen puolisokseen,
johon ei kuninkaalla eikä kuningattarellakaan
ollut mitään muistuttamista,
koska kuulutuksessa niin
kerran oli luvattu. Mattia pyydettiin
siis jäämään kotivävyksi tähän
hoviin, jossa hän saisi elää
onnellisena prinssinä kuolemaansa
saakka.

Mutta uskoisitteko sen? Matti ei
ensinkään ihastunut tästä tarjoumuksesta.
Häntä ei liene hovi-elämä
suuresti miellyttänyt ja ehkä ikävöikin
jo takaisin Kippeliin, koska
hän, kynsien korvantaustaan, vastasi:
»Mitäpä minä juur mokomalla
prinsessalla teen, kyllä minulle kelpaa
tavallinen torpantyttökin, jos
naimisiin tahdon mennä, ja sitä
paitsi luulen viihtyväni paljoa paremmin
Kippelissä kuin täällä. Antakaa
mulle prinsessanne asemesta
joku pari sataa markkaa, että saan
ostaa itselleni hevosen, niin lähden
tieheni.»

Tätäkös nyt kuningas ja kuningatar
ja sitten koko kuninkaallinen
hovi kovasti ihmettelemään! Ja
miksi ei siihen Matin vähäpätöiseen
pyyntöön olisi suostuttu, pari sataa
markkaa kun kuninkaalle oli melkein
samaa kuin pari penniä meikäläisille;
mutta se, joka ei tähän tyytynyt,
se oli juuri Naimatta. Ties
mikä lienee taas hänen prinsessalliseen
päähänsä pistänyt, mutta hän
tahtoi väkisinkin päästä Matin aviosiipaksi.
Hän luultavasti oli Mattiin
oikein rakastunut. Itkemään rupesi,
kun Matti jo alkoi tehdä lähtöä, ja
Hakki haukkui että korvat oli hovilaisilta
haljeta.

Nyt Mattia pyydettiin oikein kiven
kovaan jäämään hoviin Naimatalle
puolisoksi. Mutta Matti oli
itsepänttäinen kuin pölkky eikä sanonut
koko prinsessasta piittaavan,
jollei tämä ehkä tahtoisi tulla hänen
kanssansa Kippeliin elämään. Tähän
kuningas ei ensimmältä sanonut
ensinkään suostuvansa, mutta kun
Naimatta, joka ei tahtonut rikkoa
alkuperäistä lupaustansa eikä myöskään
jäädä naimatta, nyt rupesi
vanhemmiltaan vaikeroiden rukoilemaan
saadaksensa seurata Mattia
vaikka maailman loppuun, niin heltyivät
viimein mamman ja papan
sydämet, ja Naimatalle annettiin
lupa mennä Mattinsa kera.

Pidettiin siellä sitten vain pikaiset
ja hätäiset häät kaikessa yksinkertaisuudessa,
sillä Matti ei suvainnut
mitään turhaa loistoa, hän kun ei
semmoiseen ollut tottunut; ja niin
lähtivät Naimatta ja Matti, ajaen
kahdella kuninkaan lahjoittamalla
hevosella ja kuomireessä Kippeliin
päin. Hakki oli heillä muassa.
Naimatta ei enää ollut missään hovipuvussa,
olipahan vain vaatetettu
kuin tavallinen, paremmanpuoleinen
pappilanmamsseli. Kippelissä
tervehdittiin heitä sydämellisesti.
Pappikin piti tulijaispidoissa Matin
torpassa pöydän päästä puheen,
ja lukkari veisasi toisesta päästä
virren. Mutta kun Matilta kysyttiin,
miksi ei jäänyt hoviin kotivävyksi,
vastasi hän vain, ettei hovielämä
häntä tyydyttänyt. »Minä
olen torppari Kippelin kappelista»,
sanoi hän, »ja tahdon täällä pysyä.
Ja jos Naimatta — se on minun muijani
nimi — ei tahdo tyytyä olemaan
täällä, niin saapi hän mielellään lähteä
takaisin ja olla hovissansa naimatta.
Hän on, näettekös, jotenkin
oikullinen luonteeltaan ja hyvin itsepänttäinen,
jonka näette siitäkin,
että hän väkisinkin tahtoi mulle miehelään.
Mutta minä olen yhtä itsepänttäinen
ja tahdon elää ja kuolla
kippeliläisenä. Ja nyt tämä hänen
rakkinsa osaa haukkua, mutta sen
minä sanon, että samana päivänä
kun Naimatta lähtee täältä lakkaa
myös Hakki haukkumasta.»

Matti oli myöskin jo rakastunut
Naimattaan eikä olisi millään tahtonut
eukostansa erota.

Kippelin kappeliin jäikin nyt Naimatta
elämään Matin torppaan,
Hakki haukkui iloisesti kaiken
ikänsä, ja Matti ja Naimatta olivat
onnelliset kuolemaansa saakka.

Sen pituinen se.

Lähde: Joululahja 1915, s. 14–18

Tyko Hagman
Rafael Rindell
1915
Sadut