Hj. Nortamo kertoo
Hj. Nortamo Kertoo

Hj. , runoilija ja humoristi, yksi suomalaisen kirjallisuuden ehjimpiä
personallisuuksia, täytti t. k. 13 pnä 65 vuotta. Samalla kuin kaiken kansan
kanssa hartaasti onnittelemme »yhteistä hyväntekijää», julkaisemme seuraavan Panun
toimittajalle osoitetun kirjeen, jonka Nortamo on lähettänyt vastaukseksi erinäisiä
merkkipäiviä koskevaan haastatteluumme.

Veli Eemeli.

On ollut ilahuttavaa huomata, ettei omatuntoni sentään
vielä ole ehtinyt vallan kivettyä, sillä, jos uskot tai et,
olen tuntenut pientä tunnonvaivaa, kun en kirjoittanut
sinulle Vapuksi, kuten pyysit. — Oli se siunattu taikka
oikeammin sanoen kirottu vuosikertomus laadittava,
kukkasmaa tehtävä kuistin kummallekin puolelle ja kukkaset
siihen istutettava. Rakennuksen korjausta on pitänyt
valvoa ja keskellä kaikkien kiireiden pistäydyin vielä
Helsingissäkin virkistymässä. Tapasin osan meidän
hauskaa Tukholmansakia, ja tein pari uutta erinomaisen
hauskaa tuttavuutta, puhumattakaan siitä, että hain seuraani
hyviä vanhoja tuttavia ja sukulaisia. — Vallan
ensiluokkainen huvimatka siis. Vahinko, etten saanut
sinua sinne niiksi päiviksi. E. L:lle vein terveisesi ja ne
kelpasivat, kuten aavistitkin. Kelpasivat ja kuitattiin sydämellisillä
vastatervehdyksillä. — Pidä hyvänäsi siis,
kunnon veikko.

Asian laita onkin kyllä niin, ettei Vappu ennen aikaan
ollut juhlapäivä eikä mikään. Oli vain sellainen allakan
härkäviikkojen joukossa joriseva 24 tunnin ajanhuipaus
kuin ne useimmat muutkin päivät noin suuren yleisön
kannalta katsoen. Simanjuontikin oli Ruotsin maalta
tuotu uusi muoti, jota pidettiin ylellisyyden merkkinä.
Tippaleivistä ei edes tiedetty unia nähdä. Varhemmin
tapasivat vanhempain kertomusten mukaan Turun, Rauman
ja muitten vanhimpain Suomen kaupunkien porvarit
komiasti ratsastaa kaupungin katuja Vappuna. En
tiedä, mistä tämä tapa lienee alkunsa saanut, mutta
eiköhän sitä voitane pitää jonakin jättönä niiltä ajoilta,
jolloin kaupunkien porvarit (kauppiaat ja käsityöläiset)
muodostivat jonkinlaisen sotilaallisen järjestön (borgareväpning),
jonka velvollisuuksiin kuului tarvittaissa
suojella kaupunkiansa vihollisen valloitusyrityksiltä. Olen
mielessäni kuvitellut, että näitä porvarillisia sotajoukkoja
tarkastettiin 1 p. toukokuuta ja että porvarien ratsastaminen
Vappuna juontui niiltä ajoilta. Oli tavan synnyn
laita miten oli, varmaa vain on, että Rauman kaupungin
porvarit vielä 1850 luvulla ratsastivat aamupäivällä hyvin
komearyhtisinä, mutta iltapäivällä hiukan rauenneina
satulassa istuen kaupungin katuja.

Kimnasistit ja ylioppilaat koettivat parhaansa mukaan
ylläpitää tätä tapaa ja osaltaan siis myöskin allekirjoittanut.
Mutta koska Vapunpäivä kuului lukukausiaikaan,
saivat kumppalini ja minä noudattaa tätä vanhaa tapaa
Turussa. Vuokrattiin kasakoilta hevoset à 50 penniä
tunti päätä — hevosenpäätä — kohti ja sitten sitä mentiin,
minkä kavioista irti saatiin. Et usko, kuinka hyvä
on istua kasakkasatulassa. Pehmeä ia suloinen on kuin
äidin syli lapselle.

Tultuani sittemmin virkamieheksi Raumalle pälkähti
Anundilan kapteenin ja minun päähäni muutamana
Vappu-aattona herättää taasen eloon tuo vanha vapunviettotapa
ja hämmästyttää raumalaiset esiintymällä
seuraavana päivänä juhlallisesti ratsastaen ympäri kaupunkia.
Harmiksemme kävi kuitenkin niin, että sillä
kertaa niitimme naurua ja ilkkua hämmästyksen ja
ihailun asemesta. Osoittautui nimittäin paikkansa pitäväksi
se vanha lauseparsi, joka sanoo, että merimies
ratsun selässä on kauhistus Jumalalle ja ihmisille. —
Hyvän ystäväni, Anundilan kapteenin ryhti ratsastajana ei
ollut jumala paratkoon oikein kehuttava ja kun hän
lisäksi oli sattunut saamaan mahtavan olemuksensa alle
kovin notkoselkäisen hevosen, niin tapahtui aina väliin,
että hänen pitkät koipensa hipoivat maata. Vähän naurettavalta
koko esitys näin ollen näyttikin. Kyllä minunkin
täytyy se myöntää ilkkuvain raumalaisten puolustukseksi.

Mutta eihän aikomukseni ollutkaan puhua sinulle tällä
kertaa Vapun vietosta Raumalla 1870-luvulla. Tartuinhan
kynään kertoakseni sinulle jonkinlaisena laiminlyömiseni
hyvityksenä, miten nytkin piakkoin lähenevää
juhannusjuhlaa vietettiin syntymäkaupungissani vähän
enemmän kuin puoli vuosisataa takaisin.

Näes juhannus, se oli juhlapäivä se ennen muinoin,
niinkuin se vieläkin on meillä ja koko kristikunnassa. Jos
oikein asiaa ajattelee, niin ei kansamme tosiaankaan suurempaa
numeroa teekään muista juhlista kuin joulusta
ja juhannuksesta. Ja jos joulujuhlan valmistuspuuhat
ennen vanhaan tarkoittivat etupäässä hyvien ruokien
valmistusta, niin oli juhannus erityisesti perinpohjaisen
siivoomisen ja puhdistamisen merkeissä lähenevä juhla.
Siunatkoon niitä vesimääriä, joita naiset juhannuksen
edellisinä päivinä valoivat asumusten lattioille, kun he
ensin luudan, sannan ja verrattain säästäväisesti käytettyjen
vesimäärien avulla olivat niitä päiväkaudet hanganneet!
Onnettoman näköisinä ja niskavillojaan kynsien
ukkelit tätä touhua katselivat tuontuostakin huomauttaen,
että lattian täytteen, niskojen ja rakennuksen alimman
hirsikerran täytyy mädäntyä vähemmälläkin valelulla.
Niinkuin ne mätänivätkin. Mutta eivät mitkään järkisyyt
silloin naisiin tehonneet. Ukkelit saivat niellä mielipahansa
ja kateuden tuntein liitelivät heidän ajatuksensa
Sorkan räätälin Zidénin ympärillä, joka vanhapoika kun
oli, oli keksinyt irroittaa lattiaparret paikoiltaan ja viedä
ne jokirantaan, mistä ne sitten taasen perusteellisen puhdistusprosessin
läpikäytyään kuljetettiin paikoilleen.

Ja oli siinä perheenisillä muutakin epämukavaa oloa kärsittävänä.
Kaikki huonekalut oli kannettu pihalle; siellä
ne pestiin ja puhdistettiin ja luteilla — jos ne olivat sattuneet
jalansijaa jossain saamaan — oli nyt kauhun ja armoa
tuntemattoman tilityksen päivä edessä. Niiden rauhaa
häirittiin siipien sivalluksilla, käryttämällä, polttamalla
ja paistamalla, kuumalla liimalla, kirpeällä saippualla ja
jumala tiesi millä.

Mutta kun sitten se osa lattioille valettua vettä, joka
ei ollut ehtinyt päästä lattian alle, käsin, kihvelein ja viimein
rättien avulla oli saatu poistetuksi, puhdistetut huonekalut
asetettua paikoilleen ja viimeinen kosteus haihtunut,
niin oikein puhtauttaan hymyillen koko koti ikäänkuin
uudestaan syntyneenä lumivalkoisine lattioineen odotti
juhannusaaton saapumista. Ja kun pihaan vielä oli tehty
koivunkaskista lehtimaja, pääkäytävän pieliin asetettu koivunkasket,
joiden latvat kamanan yläpuolella oli sidottu
yhteen, pihlajan ja koivunoksia kiinnitetty asuinhuoneiden
seiniin ja katajanhakoa siroiteltu lattioille, niin olikin
jo aika mennä juhannussaunaan. Ja nyt oli juhannus
ovella. Saunoitus oli varsinaisten juhannusjuhlallisuuksien
alku.

Puhtaissa alusvaatteissa ja pyhävaatteet yllä kokoontui
talonväki sen jälestä juhlakahville lehtimajaan, jos
ilma oh kaunis, tai huoneisiin epäsuotuisan sään valhtessa.

Kahvin jälestä nuori väki läksi ulos luontoon huvittelemaan,
mutta vanhempi väki ja lapset jäivät kotiin juhlimaan
hekin tavallaan. Aina heille siinä joku vanha tuttava
seuranpitäjäksi saapui ja tyytyväisinä istuivat sitten
ukkelit maailman pitimiä kuntoon panemassa juhlasikaria
poltellen ja rommitotia maistellen, naisväen kahvin
avulla uskollisesti säestäessä heitä tässä toimessa.

Suurin osa kaupungin nuorisoa oli vähitellen kokoontunut
Tarvosaaren kedolle kasakkatallin läheisyyteen ja
pian oli siinä piiritanssi täydessä käynnissä. Ja se se
vasta piiri oli! Noin 100 metriä se oli läpimitaten ja kymmenittäin
pareja sen sisällä mahtoi pyörimään. Heleänä
ja iloisena siinä laulu ja naurun kikatus kaikui ja hauskaa
oh. Vaihteeksi juostiin leskeä
hetkisen, mutta valssit
ja polkat ja Öölannin polskat
ja sen semmoiset uudemmat
tanssit eivät tulleet juhannusiltana
kysymykseenkään.
Niitä tanssittiin mieluimmin
laivan kannella ja muina
aikoina, kun joku laiva oli
talvimatkaltaan kotiutunut,
ja merimiehet tuoneet kaukaisilta
mailta muassaan jonkun
uuden tanssisävelen ja
väliin uuden tanssinkin.

Piiritanssi oli, kuten sanoin,
juhannusillan ohjelman
melkein yksinvaltiaana esiintyvä
ohjelmanumero. Piiritanssi
ja laulu. Kaikki kauniit
kansanlaulumme ja vanhat
piiritanssilaulut siinä laulettiin.
Käsi kädessä kulki
tyttöjä rivissä Otan ja kaupungin
vähstä tietä laulellen
kansanlauluja. »Ol’ kaunis
kesäilta» oli oikein varsinainen
juhannuslaulu ja luulenkin,
että tämän laulun kotipaikka
on Rauman seutu. Sen on
tietääkseni E. Sivori ensimmäisenä
julkaissut ja olisi
hauska tietää, eikö hän ole
saanut tätä säveltä ja laulun
sanoja isältään, joka monet
vuodet toimi urkurina Raumalla,
ollen aikoinaan laulunpoettajananikin
koulussa sekä
kotini seurustelupiiriin kuuluva.

Tahtomatta olla mikään menneen ajan sokea ylistäjä
täytyy minun sentään todeta, että kyseessä olevan ajan
nuorison huvittelu oli paljon siivompaa ja hillitympää
kuin nykyaikaisen, vaikka lemmen jumala silloinkin hoiti
valtikkaansa samalla vastustamattomalla voimalla kuin
nyt ja maailman alusta asti.

Tämän kaikkivaltiaan lumoissa ollen nuoret tytöt
tuon tuostakin kesken piirileikkiä poikkesivat lähimmälle
ruisvainiolle erivärisiä lankoja rukiin korsiin sitomaan
toivoen hartaasti, että se olki, joka lemmen merkkiä
kantoi, olisi muita kokeammaksi aamuun ylennyt.

Vihdoin juhlasta kotiin tultuaan he odottivat, kunnes luulivat
muun talon väen sikeästi nukkuvan, hiipivät pihalle
ja heittivät yli olkansa vihtoja ja vastoja katolle saadakseen
tietää, miltä suunnalta »oikea» on tuleva. Ja nähdäkseen
hänet oikein ruumiillistuneena söivät he ennen
maata menoa seitsemän suloista silakkaa nauttimatta
pisaraakaan juomaa tämän kirpeän palan painimiksi,
laskeutuivat levolle, ummistivat kirkkaat silmänsä ja
nukkuivat siinä varmassa uskossa, että se oikea tulee
heille unissa juomaa tarjoomaan ja sammuttamaan heidän
polttavan janonsa. Ja tulihan se monesti — — eikä aina
vain unissa.

Entäs, miten oli väkijuomien käytön laita silloin, kysyt.
— No, ryypättiinhän sitä
silloinkin ja pitihän moni
asiaan kuuluvana esiintyä pienessä
juhlahiprakassa, mutta
siivosti koetettiin enimmäkseen
sittenkin käyttäytyä.
Tapella nujuutettiinkin vähän
joukkoon, mutta puukkoa käytettiin
hyvin harvoin tappeluaseena.
Muistan vielä eloisasti,
kuinka yleistä kauhua
eräs 1870-luvulla tapahtunut
miestappo juhannusyönä Toivonsaaren
kedon laidassa
herätti koko paikkakunnalla
pitkiksi ajoiksi. — Niin harvinaiset
olivat sellaiset tapahtumat
silloin. Mutta rangaistus
sellaisesta rikoksesta olikin
tuntuva siihen aikaan.

Kokkovalkeat eivät siihen
aikaan kuuluneet juhannusyön
huvitteluohjelmaan. Niiden
aika oli helatorstaiaatto.

Näin vietettiin juhannusta
puoli vuosisataa takaisin.
Aika humua se oli silloinkin
ja epäjärjestykseen olisivat
yön tunnit menneet monelta,
jos ei Pikku Kalle uskollisesti
olisi pitänyt niiden
jonoa kurissa ja ilmoittanut
kaupunkilaisille, minkä tunnin
vuoro kulloinkin oli
päästä vaipumaan iankaikkisuuden
helmaan, julistamalla
laulavaan sävyyn:

Kellooo — on yksitoista
lyönyt!...

Hj. Nortamo.

Lähde: 

Hj. Nortamo
Panu
1925
Juhannus
Vappu