Kätkyen luona
Anni pikku siskoaan
 Hiljalleen kun tuuditteli,
 Joutui kummaan kummimpaan
 Siskon suu kun myhäeli:
 Malttanut ei mieltään, ei,
 Äidillensä sanan vei.

 ”Tulkaa, äiti, katsomaan,
 Kuinka Helmi rauhaisasti
 Kätkyessä maatessaan
 Hymyilee niin ihanasti!
 Äiti-kulta, sanokaa,
 Miksi Helmi naurahtaa!”

 Ilost’ äiti hymyää,
 Lausahtaapi hälle vastaan:
 ”Jumalamme lähettää
 Enkelinsä taivahastaan
 Kaikkein lapsukaisten luo,
 Koska uinahtavat nuo.

 Nepä utu-siivillään
 Suopi nukkuville suojan,
 Vievät hengen näkemään
 Kunniata suuren Luojan:
 Lapsi sentään naurahtaa
 Autuutta kun maistaa saa.

 Laps kun siivo, hyvä on,
 Miellyttää se enkeleitä.
 Jos on paha, kelvoton,
 Vuodattaa ne kyyneleitä:
 Lapsipark’ ei silloin saa
 Rauhaisasti uinahtaa.”

 ”Siivo oon ma ainiaan,
 Siivo!” – virkkoi Anni tähän –
 ”Tok’en soisi milloinkaan
 Enkeleitä itkemähän!” – –
 Onnellinen Anni ois
 Sanansa jos pitää vois!