Kirjeitä Afrikasta/11/2
(: Ruumiinrakennus. — Toiminta. 
— Asu ja koristukset. — Aseet. — Asunto. —
Työ ja talouskalut. — Perhe-elämä. — Kyökki- 
eli keittiötaidetta).

Vaimolla on perheessä melkein orjan
asema Hänen tehtävänään, patsi talousaskareita,
on suurin osa peltotitä. Lapsi
pistetään selkään sidottuun nahkapussiin;
siinä se saapi kiikkua päiväkaudet äidin
peltoa kuokkiessa, jauhoja survoessa tahi
muita askareita toimitellessa. Vaimolla
on sama erikoinen peltonsa ja miehellä
samoin, mutta vaimon on kuokkiminen
ja kunnossa pitäminen suurin osa miehenkin
pellosta. Vaimon on myös korjaaminen
ja puhdistaminen viljat ei
vain omasta, vaan miehensäkin pellosta.
Vaimo on työjuhla sanan täydessä
merkityksessä.

Lasten kasvatuksesta ylipäänsä pidetään
hyvin vähän huolta. Ne saavat
elää, olla ja kehittyä vapaasti luontoisine,
syntyperäisine ominaisuuksineen luonnon
lakien mukaan. Lasten hoito ja
kasvatus kuuluu kerrassaan äidille; isällä
on siinä suhteessa hyvin vähän tekemistä.
— Eno on lapsen läheisin omainen,
isä ei ole missään sukulaisuussuhteessa
lapseensa. Jos esim. lapset tapaturmassa
polttavat isänsä talon, isä
ventovieraana vaatii lasten äidin sukulaisilta
korvausta tulipalon kautta kärsimästään
tappiosta. — Äidit näkyvätkin
pitävän lapsistaan paljoa hellempää
huolta kuin moni armoton äiti sivistyneessä
maailmassa. Lasten murhia tapahtuu
hyvin harvoin ja silloinkin äidin
mielestä armahtavaisuudesta. Nälkävuosina,
kun lapsi on nälkään kuolemaisillaan,
lopettaa äiti sen pelkästä
säälistä ja rakkaudesta. Miehettömiä
naisia eli n. k. vanhojapiikoja ei täällä
ole nimeksikään. Neitosten ei tarvitse
pelätä ”vanhaksi piiaksi” joutumista.
Itsellisiä vaimoja tapaa hyvin harvassa.
Jos mies hylkää vaimonsa,
korjaa sen kohta toinen. Jos taas vaimo
luopuu miehestään, ei mies siitä ole
millänsäkään; asia on helposti autettu:
ottaa kohta vaikka kaksi sijaan. Naimalaki
on kaikille hyvin suopea.

Mitä palvelusväkeen tulee, on niitä
ainoastaan herroilla ja ylimyksillä.
Alhaisemman kansan palvelijat ovat
kunkin perheen omia sukulaisia, harvoin
vieraita. Palvelijateivät saa mitään
palkkaa, ruo’an ainoastaan. Heidän ainoa
palkkansa on siinä, että saavat
isännän työn ohessa viljellä omaa peltoaan.

Emännän — kuten tavallista — on
pitäminen huoli perheen ruo’asta, mutta
jos on emäntiä useampiakin, niinkuin
niitä aina tavallisesti onkin, on jokaisen
ruokatoimiin osaaottaminen. Harvoin
ne kumminkaan sopivat toimimaan yhdessä
ja samassa keittiössä. Kullakin
on oma elugo’nsa (keittiönsä). Ruoka-aineet
ottaa kukin omasta varastostansa.
Kun emäntien varastot ovat käyneet
tyhjiksi, käydään käsiksi isännän viljasäiliöihin.
Isännän ja emäntien viljat eivät,
näet, saa olla yhdessä s. o. samassa
tahi samoissa säiliöissä. Ruoka kun on
valmistettu, lähettää kukin emännistä
keitoksensa isännälle istunto-aitaukseen.
Siellä isäntä jakaa ruo’an palvelijoineen;
emännät ruokailevat lapsineen ja
palvelustyttöineen — jos sellaisia on —
keittiöissään. Isäntä ja emäntä tahi
emännät eivät koskaan syö yhdessä.

Mutta mitä nuo emännät kulloinkin
valmistavat perheelleen ruo’aksi? Mitä
ndongalaiset syövät ja juovat? Katsokaammepa.
Heti kohta huomattakoon
että Afrikassa ei auta oleminen mikään
herkku-suu, nimittäin siinä merkityksessä,
kuin me valko-ihoiset olemme sitä oppineet
ymmärtämään. Täytyy tyytyä siihen,
mitä milloinkin sattuu suuhunsa
saamaan. Ndongalainen on varsin tyytyväinen,
jos saapi hirsijauho-puuroa kahdesti
päivässä vatsansa täyteen, ja jos
hän saa siihen vielä pikkuisen lihalientä
tahi jotain muuta särkimeksi, sekä pikarillisen
kaljaa palanpaineeksi, on hän
mielestään onnellisin ihminen maailmassa,
unohtaa kaikki surunsa ja huolensa;
eikäpä hän vaihettaisi ateriaansa
keisarillisiin herkkuihinkaan. — Mainittu
ruokalaji — puuro — on tärkein ja jokapäiväisin.
Sitä keitetään joko iilja- tah
omahangujauhoista, tavallisemmin viimeksi
mainituista. Puuron särpimeksi
laitetaan kastinta joko rasvasta, voista
tai lihaliemestä; mutta näitä aineita jos
ei satu olemaan — ja mistäpä ne niin
jokapäivä kaikille tulisikaan — tehdään
kastinta hienoksi survotuista pavuista
tahi hienonnetuista melonansiemenistä,
näitä kiehautettuun veteen sekoittamalla.
Tähän velliin kastetaan sitten puuro suuhun
pistettäessä. — Syöminen tapahtuu
sormilla; sillä mitään ”pöytä-aseita”
ei näillä ole. Maitoa tahi piimää käytetään
myös puuron särpimenä.

Ndongalainen ei koskaan kyllästy puuroonsa,
vaikka se onkin hänen yksinomaisena
ruokanansa joka päivä vuodet
läpeensä. Leipää ei valmisteta koskaan,
jos emme tahdo leiväksi nimittää
puuroa, jota ndongalaiset joskus
hiilillä paistavat. — Joskus keitetään
iiljoja ja papuja kokonaisina ja syödään
niitä kuiviltaan, ilman särvintä.

Aikoina sellaisina, jolloin viljavarat
ovat vähissä, saapi melonista keitetty,
jauhoilla suurustettu velli täyttää puuron
sijan. Tämä on enimmäkseen köyhien
ja palvelijoiden ruokaa. Lihaa
keitetään ja syödään harvoin; se tapahtuu
ainoastaan juhlatilaisuuksissa ja ylhäisimmissä
piireissä, tahi silloin kun
sattuu joku elukka kuolemaan, tai kun
metsästäjä on sattunut saamaan jonkun
otuksen. Liha syödään melkein raakana.
Toisinaan käytetään sitä padassa, mutta
otetaan pois ennenkuin se on ehtinyt
tuskin lämmitäkään. Useimmiten sitä
paistetaan tuhassa, s. o. heitetään kuumaan
tuhkaan, käännellään sitä siinä,
kunnes se on kauttaaltaan paksussa tuhassa
ja liha on kystä — ainakin ndongalaisen
mielestä. Kaikkien metsäeläinten
liha — ilman eroituksetta — kelpaa
ndongalaisille. Koira-paisti on hallitsijoiden
ja ylimmysten herkkuruokaa. Sammakoita,
kilpikonnia, suuria sisiliskon
sukuisia matelijoita, hiiriä, erästä lajia
heinäsirkkoja, toukkia, etanoita, matoja,
suuria muurahaisia y. m. syödään herkkupaloina,
keitettynä tahi paistettuna. Jotain
7, 8 lajia puun hedelmiä myös
syödään, enimmäkseen raakana. Paitsi
näitä löytyy vielä noin parikymmentä
eri lajia juurikkaita ja sipulikasvia, joita
syödään joko keitettyinä, paistettuina tahi
raa’altaan. Munia syödään koviksi keitettyinä,
paljaaltaan. — Ndongalaisilla
on mainio ruoka-halu ja hyvät ruo’ansulatus
elimet. Hän syöpi ensin tavallisen
aterian puuroa, ja sitten jälkiruoaksi
tahi välipaloiksi pistelee poskeensa
noita edellä mainittuja hyönteisiä,
hedelmiä, juuriksia, jos nimittäin sellaisia
sattuu saatavilla olemaan. Muutoin
on huomattava että puurolla on
tärkein asema ruokalistassa; ilman sitä
ei voi ateriaa juuri ateriaksi sanoakaan.
— Säännölisiä ruokailu ruokailuaikoja päivässä
on ndongalaisilla 2: päivällinen ja 
. Päivälliseksi keitetään puuroa ja
illalliseksi puuroa. Mutta jos on härkä
tai iso metsä-eläin teurastettu, taikka
sammakoita runsaasti saatu, syödään pitkin
päivää, aamusta iltaan ja kappale
yötäkin lisäksi.

1890
Suomalainen
August Pettinen