Juhannus


I. 

 Pehmoinen nurmi ja tuoksu
 koivun ja tuomen kukkivan,
 vierellä virran verkas juoksu.

 Lempeät, hivelevät
 säveleet, värit väikkyvät..
 Autuas, perhona keijuva kevät!

 Kotisi, kotimaasi,
 sieluni, jäi näköpiirin taa.
 Turhaan kannoit sa unelmaasi.

 Kotimaahas ei kanna
 katsees, aikojen pitkäin taa.
 – Silmän viipyä, viihtyä anna,

 korvan levätä, kuulla
 autuus outojen ihmisten,
 omaksi onneksesi se luulla!

 Perhos-karkelo, tuoksu
 ainut pyyntösi olkoon nyt!
 Viivytä kaihosi virran juoksu!

II. 

 Sydän, rakkine rauhaton, vaikene,
 mene makaamaan!

 Jo etkö ymmärrä, mitä hyvyydessään
 täti Hurskaus manaa ja manaa,
 kun on suven juhla viel’ alussaan:
 ”Pois nuoruuden aikaa
 älä kallista kauan tuhlaa,
 mene varhain maata, lapsonen!”

 Sydän, varhemmin, varhemmin vielä
 mene makaamaan!

 Jo näithän, jo tuta sait
 ilonpitoa outojen ihmisten,
 et omaa tahtias tuntenut siinä.

 Oli mittansa, määränsä heillä,
 oli tunteet keskenkasvuiset,
 sin’ et määrääs tiennyt
 ja tuntees täytenä löi.

 Unen untuvapatjoihin kaikki hautaa,
 mitä elolta sait:
 kevättuntees häkkilinnut, mielimurtees, kaikki.

 Unen helmassa kaikki tasaantuu,
 ja sydän talttuu
 ja muhoilla alkaa levossaan
 kuin sininen enkeli siipiniekka.

 Kuin iilimato
 uni imee tuskatta, verkalleen
 pois tunneajokses, sydän.

 – Vai vaaditko, malttamaton, taas maailmaan,
 taas markkinahumuun?
 Hevon hirnuntaa sun oppia pitäis
 ja markkina-appeita rouskuttaa
 kera mustalaisluuskien saisit!

 – Sydän, varhain, varhemmin vielä
 mene makaamaan!