Sonetteja


I. 

 Jo iltakellon ääni kajahtaa
 ja työstä palaa niukan palkan saajat;
 on paidat märät, hiki hajahtaa
 ja jäykät ovat jäntereet ja raajat.

 Taas sänkipaljaina on sarat laajat;
 on sirpill’ ollut paljo purtavaa.
 Maa alaston ja pystyrivit taajat
 taas tiukkaa kättentyötä todistaa.

 Ja huomispäivä jälleen hiessä uidaan,
 kun varhain aamusta jo riihtä puidaan,
 ja päivät seuraavat ja viikot, kuut

 Ja rikkaan aitta täyttyy kukkuralleen.
 Vaan palkan niukan suo hän uurtajalleen.
 Pui riihtä raataja, saa sadon muut.

II. 

 Ah, milloin kaikki, jotka tietä soukkaa,
 tiet’ orjuuden nyt polkee läähättäin,
 sen kaiken raivaavat, mi heitä loukkaa,
 ja veljestuutein käyvät käsikkäin?

 Ah, milloin, alistuvaa nää ei houkkaa,
 on ohi riisto, mahti riistäjäin;
 kyyt’ ihmisvainon ei, ei tuskan toukkaa
 maass’ enää ryömi kielin myrkykkäin?

 Ah, epätoivon kauhuin kysyy: milloin?
 niin moni menehtynyt vaikertain,
 kun sama kahle kytkee aamuin illoin

 ja sama ristiriita raivoo ain,
 vie elo uhrit tuhatpäisin pilloin
 ja heikon iestä sietää voimakkain.

K[össi]. K[aatra].

Lähde: Kansan Lehti 13.9.1910.

Kössi Kaatra
Runot
Kansan Lehti
1910