Kuihtumaton kukkanen
Lauantai-illoin Fanny kaasi
 raikasta vettä lasihin
 ja viereen äidin kukkavaasin
 sen laski uusin kukkasin.
 Vierressä viikon kuihtuen
 ne muuttaa täytyi jällehen.

 Yks hänen suosionsa voitti:
 hän kiinnitti sen peilin taa.
 Se yksin (kuka tuota moittii?)
 vierastaa Fannyn luona saa.
 Se, kuihtumaton kukkanen,
 on aina raittiin kaltainen.

 Ja kesää kolme asui siellä,
 vaan talvet laatikossa, tuo.
 Ei ihme, hellällä jos miellä
 hän kulki kumpaisenkin luo,
 ja jos tuo vanha kukkanen
 sai ennen muita katsehen.

 Sen Eetu antoi muistoksensa,
 pois miehistymään mennessään:
 «On kukka kyllä kaltaisensa,
 lieneekö myös hän mieleltään? –
 Kun takaisin hän palajaa,
 tää multa tervehtiä saa.

 Kun vastauksitta hän jääpi,
 minua innoin häkeissään,
 ja hiljaisuus vain selvittääpi;
 niin, hänen tässä huollessaan,
 tää, vedet silmiin tuodessaan,
 kuiskaapi: «Rakkaus elää vaan».