Balderinrovio
Mailman viattomuus
 polttolavall’ lepää.
 Kautta luomakunnan
 kulkee viima hyinen.
 Veriin laskee päivä,
 vuorten varjot kasvaa,
 huokaus ajan syksyn
 saarness’ suhahtaa.

 Vait sua taivahaiset
 vaalii, valju Balder.
 Syysyö saa: on aika
 roviota syttää!
 Tummuu taivaan piiri.
 Ooden soihtuun tarttuu;
 painaa alas otsaa
 murheen uurtamaa.

 Ainaisiks jo uupui
 uljaat urhonretket,
 ihmissydän synkkä
 siittää häijyt hankkeet,
 voittaa herja vallan,
 hyvä kahlein kituu,
 kunnes mailmaan samoo
 Surtur, syttäin sen.

 Vait, kuin lankeis loveen,
 viisas Ooden viipyy,
 isän aatos urkkii
 ikiongelmoita,
 etsii syvyyksistä
 salat synnyt esiin,
 hengen ensi aiheet
 kysyy aistellen.

 Saiko isä viisas
 tietoon salat suuret?
 Tyyntyi hän ja päänsä
 painaa vainaan puoleen,
 kuiskii, mit’ei vielä
 Valhall tiennyt vainen,
 kuiskii, mit’ei koskaan
 aavistanut ken.

 Ongelma sa arvaa!
 Astu metsäss’ yöllä,
 kuule kuinka humuin
 kankaan hongat huokaa,
 viuhuu yö ja vinkuu
 vaivain vaikerruksin,
 kuule luonnon kaiken
 tuskaa kaameaa!

 Pyhä hiljaus seuraa
 hirmun vaivaa hurjaa;
 salon syvyydessä
 soi kuin urkuin äänin
 isän ylin aihdos,
 lunastuksenlupaus:
 elolla on määrä,
 kurjuus armon saa.