Vainiolla
Kas, tuolla kivisillä vainioilla
 Jo vihertääpi vilja kypsynyt
 Ja saloillamme synkän avaroilla
 On elonaika ihanainen nyt.

 Mut taivahaisen valon viljapelto
 Se vasta pukeutuupi kukkahan
 Ja kukka tuo se on niin hento, melto,
 Se tuskin siintää pellon reunahan.

 Jos kukka oiskin vaikka kuinka suuri
 Se hetkisen vain voipi heloittaa
 Jos virkistystä ei saa myöskin juuri,
 Jos juurta raisu ruoste kalvaa saa.

 Jos valon kasvi kultaloistossansa
 Vain palatseissa kiihtyy kukkimaan,
 Se säilyttää ei jaksa loistoansa
 Kun myrskyn puuskat alkaa kuohumaan.

 Se loistaa hetken vain kuin iltatähti
 Yömyrskyn hiipiessä tienoollen; –
 Kun yli taivan musta pilvi lähti,
 Niin tähti peittyi pilviin sammuen.

 Siks, veljet valppahammat, veljen kättä
 Jo lyökää raatajille kuusiston
 Ja ilman pöyhkeilyttä ylpeättä
 Jo viekää heitä valon voittohon.

 Niin – valon työtä valtaistuimilla
 Vain elkää tehkö suuta soitellen,
 Mut saloillamme töillä pontevilla
 Ja yhteisvoimin, lailla veljesten.

 Ja silloin kansallinen kasvi Suomen
 Ei latvasta vain kiihdy kukkimaan,
 Mut silloin koittaa uusi keväthuomen
 Ja kukat varrenkin saa loistamaan.

 Ja kukittua kesän heltehellä
 Se kasvi siittää viljan muhkean –
 Ja viljavainiolla yhteisellä
 Ei halla hyydä kansaa Kalevan!

L[auri]. S[oin]–i.

Lähde: Työmies 7.9.1895.

Lauri Soini
Runot
Työmies
1895