Suomenmaa (1862)
Oi Suomen maa, oi Suomen maa,
 Sun vertoas ei löydy vaan,
 Se ompi muista kallihin
 Ja aina meille rakkahin.

 Sun vuores on ja kukkulat,
 Kuin ruskot pilven loistavat;
 Sun järves, lampis lainehet
 Ain öin ja päivin virehet.

 Ne kesät valvoo, tanssii vaan
 Kuin tähti-tarha taivahan;
 On kosket kullan kuohuvat
 Ja virrat vettä huokuvat.

 Niin kuuset, hongat himeät,
 Ne ovat aina viherjät;
 Ja kukka-laaksot muistuttaa,
 Et’ ompi Suomi sulo-maa.

 Oi Suomi koto-kultala
 Sun vertaas’ ei oo muualla.
 Se kenpä tässä asunee,
 Hänelle totta muistunee:

 ”Täss’ isämmekin vaivoissaan,
 Jo kärsit kaikki kovissaan;
 Se oli maja riemulan
 Jok’ ilon antoi toisinaan.”

 Maa täss’ on sama suloinen,
 Miss’ elomme ompi hupainen,
 Jos vaivat vaikka rasittaa
 Ja hallat meitä kurittaa.

 Niin maamme on kuin huvittaa
 Ja kansan elon virvoittaa.
 Nyt kaikuu kannel Väinösen
 Vaan kielet uudet impisen.

 Nyt kansa saapi mielellään
 Jo lausuella kielellään
 Ja valta-kielten rinnalla
 Jo selitellä seikkojaan.

 Nyt kansa riehuu riennoissaan
 Ja pyrkii, pyörii toimissaan,
 Valvoen maansa parasta,
 Mik’ ompi kansan rakasta.

 Se onnellisin ompi vaan,
 Ken tyytyy Suomess’ asumaan:
 Jos maa on köyhä kullaton,
 Niin kansamme on virheetön.

 Siis rikkautta pyydä vaan
 Ain’ mantereilla oman maan,
 Niin on onni aina e’ellä,
 Etkä ole turhan teillä.

Tuominen.

Lähde: Tapio 29.11.1862.

Anonyymi
Runot
Tapio
1862