Nimetön tunne
Poika uskalla ei muuta
 Tyttöjä kuin katsella.
 Eikö vain hän anna suuta?
 Vielä mitä! Pojalla
 Hilmassaan on tunne kumma,
 Jot’ on kauan kantanunna;
 Sen ei tiedä nimeä.

 Viimein senkin vaikuttaapi,
 Ettei hän katsettakaan
 Taida muita, tuijottaapi
 Aina Elli parkaa vaan,
 Rinnassaan tuo tunne kumma,
 Jot’ on kauan kantanunna,
 Jonk’ ei tiedä nimeä.

 Ellin seurass’ aina oisi
 Hän, ei muiden kenenkään;
 Häntä aina vaan, jos voisi,
 Katseleisi. Niinkuin nään,
 Rinnassaan on tunne kumma,
 Jot’ on kauan kantanunna,
 Jonk’ ei tiedä nimeä.

 Kerran onni häntä johti
 Ellin kanssa kävelyyn;
 Tyttöä nyt nähdä tohti,
 Käytti ajan silmäilyyn.
 Rinnassaan on tunne kumma,
 Jot’ on kauan kantanunna,
 Jonk’ ei tiedä nimeä.

 Onnea ain onnettomuus
 Seuraa, niinpä tässäkin:
 Elli kompastui ja ”ai!” huus – –
 Poika häneen tarttuikin.
 Häll’ on rinnassaan tuo kumma,
 Jot’ on kauan kantanunna,
 Jonk’ ei tiedä nimeä.

 Pojallen tää onnettomuus
 Osuikin vaan onneksi:
 Ellin, tuon jok’ äsken ”ai” huus,
 Syliinsä saa hetkeksi.
 Rinnassaan on tunne kumma,
 Jot’ on kauan kantanunna,
 Jonk’ ei tiedä nimeä.

 Silloin poika lausahtaapi:
 ”Elli, ma sua rakas – –”
 Nytpä tunne nimen saapi,
 Sanoi: ”sua rakastan”
 Rinnassaan on tunne kumma,
 Jot’ on kauan kantanunna,
 Senpä nimen tietää jo.

Ruuti E[rkko].

Lähde: Ilmiö 15.7.1881.

Elias Erkko
Runot
Ilmiö
1881