Ammoiset harhat
Mitenkä kauan kulkuamme hyvään
 ammoiset harhat hairahduttaa saakaan?
 Tien ihmisyyteen yhä ylentyvään
 niin selväksi ken kerran viitoittaakaan,
 ett’ enää velisurman syyhyn syvään
 vaeltajaa ei vaivu ainoaakaan?
 Milloinka, ihminen, niin tunnet tiesi,
 kuiluihin suistumatta kuljet, miesi?

 Takaisin alkukantaas tuhannesti
 ja raakalaisuuteesi eksyit hamaan
 ihantees tieltä. Ken päämäärääs esti
 sua ehtimästä, askelees löi lamaan?
 Kierrätkö piiriä vain ikuisesti,
 loputtomasti kaadut ansaan samaan?
 Sanoithan rakastavas suoraa suuntaa –
 pirunko juonet ympyräks sen muuntaa?