Tytön kylmyys (1844)
Järven puussa, puitten peittehessä
 Istu paimen sarvitorvinensa.
 Poika laulo siinä lakkaamata
 Tunnostansa, hellä huolistansa:
 Kurja laulo tytön kylmy’estä,
 Kovuu’esta koheti rakkauttansa,
 Surustansa siitä syntyneestä.
 Kun hän laulo, kaiku kallioiset,
 Kun hän laulo, raiku järven rannat.
 Lopuksi nyt loritteli poika
 Soitteleva sarvitorvellansa.
 Soitto suonti, kuinka karvas oli
 Soittajalle neijon kova muoto,
 Torvi tiesi poika paran huolet
 Luontehesti ilmi ilmotella.
 Taukoonunna torven ääni oli,
 Koska vielä soitti somasesti
 Vastaileva kaiku kalliolta.

 Jopa sekin jätti jätkytyksen,
 Koska poika piilopaikassansa
 Kuuli äänen oman kultasensa.
 Tyttö laulo hälle lempehesti
 Vastarannikolta vastaeli:
 ”Mistä luopi paras poikaseni”
 Nämät kovat, koskevaiset sanat?
 Miksi aina syöpi syäntiinsä
 Surun tuimat, säikeväiset tutkat?
 Viimes kerran, kuin hän tänne tuli,
 Kau’an täällä karjastansa viipy,
 Pyysi hän ja ano armas multa
 Antamahan hälle syämmeni,
 Olemahan hänen omituinen.
 Mitä siihen saatto tyttö raiska
 Vastaella vallan pyytävälle?
 Sy’än suontu, mutt’ei suontununna
 Kieli siinä sitä sanomahan,
 Mitä mieli syän tykkiväinen.
 Poika luuli minun povessani
 Kylmän kiskon muka makaavaksi
 Ja hän läksi lopen innossansa
 Suuttununna täältä soutamahan.
 Poika paras aivan vihastunut
 Viikot viipy, päivät poisa oli
 Eikä tullut tyttösensä luokse.
 Pitkät päivät olen oottanunna,
 Ikäväiset, eikä kuulu häntä!
 Elä luule, lempi lintuseni,
 Ett’ on aina totuus toimessansa,
 Kylmyys kanssa kasvon kylmyy’esssä
 Tyttösellä pojan pyytäessä!
 Uu’et tunnot uu’et liikutukset
 Saivat sillon vallan syämmessä,
 Koska tyttö’ kuuli korvillansa
 Että poika pyysi omaksensa.
 Sy’än liikku lian piilossansa,
 Sanat sillon puuttu sanovalta.”

P[aavo]. T[ikkanen].

Lähde: Saima 13.6.1844.

Paavo Tikkanen
Runot
Saima
1844