Mikon Elju
Kun Elju «varsan-länget» rikki juoksi
 ja kerran iski oikein sarvet poikki,
 niin hiukan hiljasemmaks meni mieli,
 jo kyläraitin poikki salaa loikki.

 Hän ennen pieksi papit, vallismannit
 ja ukko hauturinkin telkes hautaan
 ja piirsi pirun kuvan kirkon seinään
 ja itse istui vanhaan jalkalautaan.

 Ja muijat siunas, niijasi ja itki,
 jo Eljun äiti kulki rovastissa,
 ei käsky lain, ei evankeljuminkaan
 se mennyt poikaan – oli villikissa.

 Mut poikki meni nekin puskusarvet,
 kun Elju Pourun Priittaan kiinni juuttui,
 kun vasta parhaimmilleen pääsi – pojan
 se teki Pourun Priitta, tuosta suuttui...

 Vei Eljun pappilahan väkivängin
 – jo ihmetteli itse rovastikin,
 mut siunas liiton, luki vahvat luvut,
 sisällekäynnit, kaikki veisasikin.

 Ja kesti Priitan nyörit, kesti nyrkki
 ja jalan pauke permantohon säisti...
 jo lankes Eljun luonto, lauhtui sappi,
 hän useinkin jo hiljaa myrskyn väisti.

 Ja teki työtä, että hiki virtas
 ja hyvänä tuon piti Priitan äksyn.
 Mut kylä hoki: kas se tikki veti,
 jo poika perältäkin oppi läksyn!