Mä laulan, Jumala, rakkauttas
Mä laulan, Jumala, rakkauttas,
 Mä laulan autuuden rikkauttas,
 Mä laulan, että se tunnettais,
 Niin että kylmäkin lämpeis mieli
 Ja kankeampikin ihmiskieli
 Jo kiitos-äänehen kiinni sais.

 Mä nautin, Jumala, rakkauttas,
 Ma nautin autuuden rikkauttas
 Jo keskell’ elämän erämaan.
 Sä olet suojani synkäss’ yössä,
 Sä tuet kättäni päivän työssä
 Ja ohjaat jalkani oikeaan.

 Sä uupuessani annat voimaa,
 Ja enkeleittesi vartioimaa
 Mä tietä turvassa käydä voin.
 Jos eksyn korpehen Kaanaan tieltä,
 Sä sylissäs minut kannat sieltä
 Pois suusta vaarain ja vaurioin.

 Kun synnin syyttehet sielun varjoo,
 Sä rauhan tuot, apus tuskaan tarjoot
 Ja kuolon virrasta tempaat pois.
 Sä huuhdot sieluni totuudessa,
 Ett’ epäilyksettä, vakuudessa
 Se elon myrskyissä kestää vois.

 Kun mailma viekkaasti houkutellen
 Mua vetää turmion lähtehellen,
 Sun sanas vaarasta varoittaa.
 Kun suuret luulot mun korottaapi,
 Mun alas vitsasi pudottaapi,
 Voidakses itse mun korottaa.

 Näin lohdutellen ja nuhteit’ antain
 Mua milloin kaataen, milloin kantain
 Sun armohenkesi kotiin vie.
 Näin kulkein hellässä hoidossasi
 Saan usein maistaa jo autuuttasi.
 Täys’ autuus alkaa, kun päättyy tie.