Virta
Istuin kerran kalliolla
 Ruijan Tunturin tasalla,
 Kattoin lasta kapalosa
 Kivisesä kätkyesä
 Kovan kalloin lovesa.
 Imi pilven pisaroita,
 Särpi sumun siemeniä.
 Semmoisen Sumun sikiän
 Sen on pilvi puottanunna,
 Taivahan talon Emäntä.

 Tuosta kasvo, tuosta kostu,
 Tuosta pääsi pyyliäksi;
 Eipä ty’y tuutuhunsa,
 Eikä kärsi kehtoansa.
 Lähti laksohon loristen;
 Siell’ on kukka, siellä koivu
 Siellä marja, siellä maja
 Maata leuvosa levosa.
 Eipä huoli’ helpehistä,
 Mieli mettähän pysähy’.
 Tuoll’ on avarat asunnot,
 Lakealla lavealla.
 Sinne kulki kiirehesti,
 Sinne pauhaten pakeni
 Lakson pienen pimennosta.
 Vaikka kasvo kukkasisa,
 Vaikka varjosa eneni;
 Ei pysy’ pimentolasa,
 Eikä vaivu vihannolle
 Leivoisten leposialle,
 Vaapsiaisten vuotehelle.
 ”Tuonne lähen lakealle
 ”Kyliä kylvettämähän,
 ”Kaupunkeja kattomahan.
 ”Tulkaapa toverit kansa,
 ”Saman äitin synnyttämät!
 ”Tule luolasta loristen,
 ”Tule’ korven kommakosta
 ”Kohiseva kotolainen!
 ”Tule’ rotkosta Rämäkkä,
 ”Tule’ Luoma louhikosta!

 Nuin se norona lirisi,
 Nuin se luomana lorisi;
 Jopa kohisi kovasti
 Purona putouksisa.
 Viimmein veljesten keralla
 Jopa joutuupi joeksi.
 Nyt on korpi kaaettava,
 Kari kova kaivettava,
 Murto myllermöitettävä.
 Eipä estä’, ei piätä’
 Meren lasta määrättömän,
 Pilven pitkän kantamata,
 Eipä mettä eikä murto
 Eikä vuori eikä vaara.
 Louhun laajan kommakoista;
 Huuhkaja se huuhatellen
 Kuusen kaatuvan nenästä,
 Pesästänsä pimiästä,
 Pakeni pahoilla mielin.
 Susi lieto, lammas-surma,
 Ulos kummun ullakosta.
 ”Sinne jäi sikiä joukko,
 ”Siellä virta viruttaapi,
 ”Pilven poika piteleepi.

 Toverinsa havattua,
 Veljensä, vetiset pojat,
 Pääsi puhki pahat palkat
 Pauhaten voiman pakolla.
 Tuolla tuli tyeneksi,
 Lauhaksi lakeammalla,
 Leveällä lempeäksi,
 Kymeksi kyettyänsä,
 Virraks virkustuttuansa.
 Jouvuit jouhtenet parihin,
 Hait hanhet ihanata;
 Tuota suorsat suosittelit,
 Haapanat haluttelivat.
 Eipä huoli haapanasta
 Eikä suorsan suosiosta,
 Jouva’ jouhtenen parihin.
 Nuille ilman naurahellen
 Nuori Sankari samosi
 Tasasesti taaemmaksi.
 Kuun se kuvas kalvosansa,
 Päivän pyörän pohjasansa,
 Auringon avaran valon.
 Anto niemille nimensä,
 Mainittavan maisemille,
 Kaunihille Kaupungeille.
 Täällä huuhto hiljaksensa,
 Lystiksensä lakeata;
 Tuolla kylvetti kyliä;
 Vilposilla virroillansa;
 Täällä kasto kaupungeita,
 Tuolla linnoja liotti.
 Sitten venehet veteli,
 Siirteli suuret alukset,
 Koukku-Keuloja kuletti.
 Eipä innosa elänyt,
 Voitettua voitettavat;
 Ilman hiihti hiljaksesti,
 Vakasesti vaelteli.

 Tätä kiitti kaukalainen
 Tätä lähinen ylisti.
 Täsä taivas tähtiänsä
 Kuvaileepi kiiltäviä.
 Viimmein kulki kunnialla
 Meren luokse määrättömän,
 Jonka ei sininen siinnä’
 Mettä aaltoin ylitte.
 Siinä näki suurempansa,
 Siinä haltian havaitti.
 Se on pilven paisuttanna,
 Pilvi pojan synnyttännä.
 Siihen vaipuin valahti
 Ikuisen Isän sylihin,
 Tiensä tietämättömäksi,
 Matkan muistamattomaksi.

– –?

Pietari Ticklén
Runot