Merimies G. Lundströmin muistelmia/12
Merimies G. Lundströmin muistelmia.

(Jatkoa viime numeroon.)

.

Jo ennen Kolossien sotaa oli vaimoni mi­nulle 
synnyttänyt poian, josta mieleni oli
sangen iloinen, Muuten oli koti-elämämme
hillalleen vierynyt eteenpäin, ilman merkit­tävimpiä 
tapauksia. Vaan nyt, kun laivan
rakennus-työtkin olivat loppuneet, heräsi mi­nussa 
taas entinen intoni päästä merille. Tä­män 
haluni kerroin ala-katteini Bensiman’ille
joka juuri oli laivoineen lähtemäisillään toi­sille 
saarille viemään ruoka-tavaroita. Si­oitus-paikkoja 
oli kaikkiaan kolmekymmentä.
Katteini kohta kehoitti minua tulemaan lai­vaansa, 
johon myös olin valmis.

Lähdettiin siis matkalle, johon päämieskin
meitä seurasi. Miten jo kerroin, oli päämies
kovin arka Kolosseja kohtaan, vaan vieläkin
arempi näytti hän olevan merimiehenä. Kun
kuljettiin saarien ja karien välitse, vapisi hän
pelvosta, eikä antanut katteinille pahaakan
rauhaa. Jok’ainoata kiveä nähdessään huusi
hänaina katteinille:

”Katsokaa katteini, tuo kivi tulee päälle!”

”Ei kivi tule meidän päällemme, ell’emme
mene kiven päälle,” vastasi katteini viimein
närkästyneenä ja meni kajuttiinsa, josta ei
hyvään aikaan tullut ylös.

Mtta vaikeata todella olikin näillä seu­duilla 
purjehtia, sillä alituisesti oli sumuinen
ilma ja lisäksi vielä kävi kaikille puolill-e
kova meri-virta, jonka tähden ei tahtonut
millään keinon saada matkan kulusta selkoa.
Usein täytyi lauasta tykki ja samalla katsoa
kelloon, kuinka kauan aikaa ääni viipyi en­enkuin 
kaikuna palasi saaresta takaisin, ja
sen mukaan sitten määrättiin saaren etäisyys.
Mutta ell’ei ääni palannut, oli saari niin
kaukana, ettei laukaseminen sinne kuulunut­kaan.

Nyt purjehdettiin ”Paul” nimistä saarta
kohden. Kun tätä lähenimme sen verran,
että jo hiukan haamoitti taivaan rannalla,
alkoi sieltä kuulua kauhea mörinä, joka mö­rinä 
kävi aina hirmuisemmaksi, kuta lähemmä
saarta tulimme. Ihmetellen kysyin syytä tä­hän 
mörinaan, jolloin sain tietää saarella
löytyvän niinkutsutuita ”merikissoja,” jotka
pitivät tänlaista ääntä. Rannalle tultua en
kylläksi voinut ihmetellä näiden merikissojen
paljoutla, sillä pitkin saaren sivua, niin pit­källe 
kuin silmä kannatti, oli niitä täpösten
täyteen. Varmaankin löytyi niitä siellä mil­joonia.

Päästään olivat nämä eläimet aivan koti­kissan 
muotoisia. Edessä oli niillä kaksi lyh­käistä 
jalkaa ja takana lyhkäinen kova häntä,
joten maalla kulkeminenkin kävi niiltä koko
lailla. Kooltaan olivat isommat noin kolme
kyynärää pitkät. Nuoremmilla oli kahveen 
ruuni karva, mutta vanhemmilla hopeanhar­maa. 
Ihmisiä eivät peljänneet lainkaan.

Saarella oli parast’aikaa miehiä niitä pyy­tämässä. 
Näiltä kuulustelin tarkemmin me­rikissan 
tapoja ja kertoivat he siitä seuraa­vaa:

Kesällä, sikiöimisen aikana, tulevat meri­kissat 
maalle, vaan ainoastaan tälle saarelle,
ja viipymät siellä kaksi kuukautta. Tällä
ajalla eivät koirakset käy lainkaan meressä,
vaan ainoastaan naarakset. Ne elävät mo­niavioisuudessa 
ja välistä tulee koiraksien
kesken semmoinen riita naaraksista, että ka­hakassa 
moni menettää henkensä. Kun ne
sikiöimis-aikansa ovat olleet maalla, menevät
ne jälleen mereen ja väli ajalla niistä ei näe
rahtuakaan. Pyytäessä ei niitä pyssyllä am­muta, 
vaan ajetaan seipäillä sopivasta pai­kasta 
joku kymmenkunta erilleen toiseen paik­kaan, 
jossa ne sitte tapetaan ja nyljetään.
Rasva keitetään öljyksi ja raadot korjataan
pois, sillä jos eläimet huomaisivat heitä ta­pettavan, 
karkamustuisivat ehkä tykkenään
koko saarelta. Ne ovat yhtä rasvaisia kuin
hylki, jonka heimoa myös ovatkin. Hopean­harmaa 
karvaista oli tällä kertaa noin nel­jäänkymmeneen 
tuhanteen, jotka kaikki otet­tiin 
laivaan.

Täältä menimme Beringin salmelle jossa
myöskin löytyi yksi sioitus-paikka. Siellä
tapasin erään miehen, jonka kanssa olimme
samassa seurassa tulleet Sitkaan. Häneltä
kysyin Markunnoff’in nykyistä olinpaikkaa,
vaan sain vastaukseksi, ett’ei tämä enään kuu­lunutkaan 
elävitten joukkoon. Vuosi taka­perin 
olivat villit kerran yöllä hyökänneet
täkäläiseen sioitus-paikkaan, leikkasimat veit­sellä Markunoff’ilta, — joka nukkuneena ma­kasi 
vuoteellaan, — vatsan halki ja heittivät
suolet akkunasta ulos.

”Koiralla oli koiran kuolema,” lisäsi mies;
mutta minä ajattelin: ”Markunoff parka!
toisissa suhteissa ja toisissa elämän vaiheissa
olisivat etevät luonnon lahjasi tehneet sinut
ehkä suureksi mieheksi, nyt ne sinut tekivät
ainoastaan sitä suuremmaksi roistoksi.”

Otettuamme täältä useampia lajia nah­koja, 
läksimme tulemaan Sitkaa kohden. Lai­vasillalla 
oli eräs tuttavani vastassa, joka
kohta minulle kertoi odottamattoman uutisen.
Sanoi nimittäin vaimoni sillä aikaa olleen
minulle uskottoman. Tämä sana välähti
kuin veitsellä sydämeeni, enkä tietänyt, mitä
oli ajatteleminen. Koetin kuitenki rauhoittaa
mieltäni ja läksin kotia. Vaimoni otti san­gen 
kylmästi minut vastaan. En monta
hetkeä kotona ollutkaan, ennenkuin sattumalta
löysin paperi-palasen, johon oli venäjän kie­lellä 
ja tuntemattomalla käsialalla jotakin
kirjoitettu. Kun epäluuloni jo oli herännyt,
enkä itse venäjän kirjoitusta ymmärtänyt,
kysyin vaimoltani tämän sisältöä.

—Hän ei mitään ja vastannut. —

Kysyin uudelleen ääneni jo vapisi tus­kallisesta 
harmista.

— Ei sittekään vastausta. —

Panin paperin taskuuni ja läksi erään tut­tavani 
luo, joka osasi venäjän kieltä lukea.
Hän ilmoitti kirjeen sisältävän kutsumuksen
erääsen salaiseen paikkaan saman päivän il­tana. 
Kun tuttavani näki mieleni muuttu­van 
kovin synkeäksi, neuvoi hän minua me­nemään 
kirjeen kanssa parttavoin eli ylimäi­sen 
työ-johtajan tykö.

Tein työtä käskettyä.

Parttavoi katseli kirjettä, nosteli olkapäi­tään 
ja kysyi viimein:

”Tahdotko vaimosi tästä johonkin rangais­tukseen?”

”Mitäs semmoista voisi olla?” kysyin
tuskissani.

”Voitaisiin lähettää hänet kalasaarvllv sii­voomaan 
kaloja joksikin aiaksi.”

”Taitaa olla turhaa, mutta tehdään tuo
kuitenkin koetteeksi.”

Aikomukseni oli jättää lapsi kotia, mutta
tätä ei myönnettykään. Kun vaimoni oli
muutaman viikon ollut poissa, sanoi partta­voi 
minun taas täytyvän muuttaa kasar­miin, 
sillä asuntoa ei pidetä yksinäisen miehen
kaytettävänä. Tämä sana kolautti pahasti
mieltäni, jonka vuoksi sanoin:

”Tulkoon ennen vaimoni kotiae, en minä
enään kasarmiin muuta.”

Pian tulikin mainioni takasin; mutta ta­pojansa 
hän ei ollut parantanut. Koetin
neuvoa häntä hyvällä, niinkuin parhaiten
voin, vaan apua ei ollut mistään. Halvek­sin 
kovuutta käyttää, vakuutettu kuin olin
senkin turhuudesta.

(Jatk.)

Jatkokertomuksen osat