Kaunis maa
Kas! maata ihanaista tuolla
 ylhäällä lumen, talven puolla.
 Sen sinivetten kalvohon
 suo taivas hymyn, suutelon,
 ja loistehensa sille lainaa
 ja hellin rinnoillensa painaa.

 Se maa on kaunis aina,
 sen laaksot loistokkaina.
 On kesä lämmöin syleillyt
 ja kukat helmaan kylvänyt,
 ja talvi verhoo luminensa
 maan loistoon, kuni morseimensa.

 Ja maasta siitä hehkuu valot
 niin kirkkahat kun taivaan palot;
 sen luopi kansa toimellaan
 ja voima, kunto sankarmaan.
 Se kunto, into ainiaaksi
 sai maan tuon pienen loistoisaksi.

 Kas, maata ihanaista somaa!
 sen kansa uljas, luja omaa.
 Se hengen voimin kukkahan
 sai maansa pienen, ihanan.
 Sen sielu uupumatta raatoi
 ja korpeen valon kasken kaatoi.