Isänmaalle (Pakarinen)
Vieraille maille lapsistas jos ken
 kauaksi eksyi, sua siunaten,
 hän ikävöiden itkee, isäinmaa,
 sun syliis päästä lepoon halajaa.
 Jos myötään onni on ja mahti mainen,
 on sittenkin hän outo, muukalainen
 vain tantereella vieraan, kylmän maan,
 ei itseänsä tunne laisinkaan.

 Luonasi, isäinmaa, me aina ollen
 arvosi unohdamme, vaaran tullen
 muistamme vasta sinut synnyinmaa:
 täytyykö meidän sinut kadottaa?
 Sen ajatuksen eessä kalpenemme,
 jos muulloin mitä teemme, aattelemme,
 sun puolestasi silloin synnyinmaa
 rukous rinnoistamme kohoaa.

 Muistamme silloin esi-isäin työn
 me kesken korven, hallan sekä yön,
 muistamme lunnaat, jotka maksaa saa,
 maa toisen orjaks’ joka vajoaa,
 muistamme hinnan kalliin vapautemme,
 sun puolestasi veriin taistelemme.
 Oi, silloin sinut vasta vieras saa,
 kun tyhjä, autio on aivan maa!

 Sun mahtavaks ja suureks saavan kerta
 me uneksimme, vaikka nuorta verta
 sun puolestasi vielä juoksisikin,
 sun onnes sydämillemme on likin,
 likeisin, rakkain onni synnyinmaamme,
 maan, jolta oman onnemme me saamme.
 Sun puolestasi astuu kuolemaan
 ain uusi polvi, aina vuorostaan.

 Vapaana pysyt aina, muistoss’ on
 meill’ esi-isäin käsky ehdoton:
 käy mielin rohkein vainolaista vastaan,
 ei äitiänsä poika, isä lastaan
 voi hyljätä, ei jättää isäinmaata
 mies suomalainen konsaan, konsaan saata.
 Ei, mieluummin hän veren vuodattaa
 kuin kavaltajan nimen kantaa maan.

 Puolestas taistellessa, synnyinmaa,
 ei suomalainen pelkää kuolemaa.
 Veriseen leikkiin läksi isät ennen
 kuin suurimpahan juhlaan elon mennen.
 Vain vapautesi eestä kalpenemme,
 iloiten puolestasi taistelemme!
 Sun puolestasi rientää kuolemaan,
 uus nuori polvi aina vuorostaan.

1927.