Suru-runo Johan Ludvig Runeberg’istä
– J. L. Runebergin kuoleman vuosipäivää vietetään maassamme ensi maanantaina. Vuosi on kulunut siitä kun tämä jalo runoilijamme siirtyi seastamme, jättäin oman maansa suremaan maansa rakastajata, kansansa kasvattajata. Kuolin päiväänsä kunnioittaaksemme painatamme tähän seuraavan, Runebergin juhlassa täkäläisessä seminarissa viime joulukuussa lausutun:

Suru-runo Johan Ludvig Runeberg’istä. 

* 3/2 1804, † 6/6 1877.

 Valitus on Väinölässä,
 Suru suuri Suomen maassa!
 Suru miksi Suomen maassa?
 Väinölässä murhe miksi?
 Kuollut ompi Laulajamme,
 Runo-ruhtinaamme reima,
 Johan Ludvig Runeberg’i.

 Vuonna jälkeen syntymisen
 Meidän Herran, Kristuksemme,
 Kahdeksantoista satoa
 Seitsemänä kahdeksatta,
 Sana moinen Porvohosta
 Kautta soitti Suomenmaata:
 Riemu-maister-vuotenansa,
 Kuudes päivä toukokuussa,
 Laskeutui uupuneena,
 Väsyneenä vuosistansa,
 Runoilija Runeberg’i,
 Kolmen kahdeksatta vanha
 Sitten viides Helmikuussa,
 Täällä kuolon vuotehelle,
 Tupahan levolle tuonen.

 Suru suur’ on Suomen maassa,
 Valitus on Väinölässä!
 Jalon Runebergin henki,
 Jossa elvyttämä lempi
 Syvä sykki Suomen maalle,
 Isäin-maalle, synnyin-maalle,
 Majan muutti maailmasta,
 Sijan siirsi seurastamme,
 Suremahan jätti Suomen,
 Oman kansan kaipaamahan.

 Nyt on kannel kaikumasta
 Lyyry laannut laulamasta,
 Joka lauloi synnyin-maasta,
 Isän-maasta, Suomestamme,
 Sen saloista, kumpuloista,
 Kankahista, kukkuloista,
 Lehtevistä lehdikoista,
 Laaksoista ja lahdelmoista,
 Tuhansista sen järvistä,
 Rannikoista rauhaisista,
 Sekä soitti siimehessä
 Luona laukon lähtehemme
 Sini-taivahasta Suomen,
 Pilven kulta reunuksesta.

 Vai’ennut on Laulajamme,
 Joka lauloi lystiksemme:
 Koti-lintu varpuselle
 Räystähällä tiukkavalle,
 Valkoselle joutsenelle
 Lainehilla lelluvalle,
 Leivoselle leikkiselle
 Taivahalle tuikkavalle,
 Tahi tuolle toivotulle
 Pääskyselle pienoselle,
 Suvesta mi Suomellemme
 Sanoman sulosan saattoi.

 Laula eipä laulujansa,
 Lyyryttele lystiänsä
 Laulaja, mi lauleskeli,
 Suloisia soinnutteli
 Neitoselle sulhasesta
 Uutterasta uskosasta;
 Eli immen itkeväisen,
 Rannikolla oottavaisen
 Ikävästä sulhaselle;
 Tahi tuolle tuutivalle
 Äitöselle pienostansa,
 Lemmitystä lapsestansa.

 Runo-seppä ei sepästi
 Esittele, ei enähän
 Selittele selkiästi,
 Luja kuinka luonnoltansa
 Ompi suora Suomen kansa,
 Niinkuin Hirven-hiihtäjissä,
 Paavossakin Saarijärven,
 Kuvas’ kyllä kaunihisti,
 Soinnutteli solkevasti,
 Luonnetta jaloa kansan,
 Armahasen Suomen kansan.

 Vait’ on kieli! lausumasta
 Lakannut ompi laulamasta,
 Joka meitä lauluillansa
 Vierevillä virsillänsä
 Taivon Herran kunniata,
 Isän, Luojan laupeutta
 Opetteli laulamahan,
 Lauluissamme lausumahan.

 Runo-sankar’ pois on mennyt,
 Manalahan mennyt meiltä,
 Uro-lauluja, mi lauloi
 Sotasankareista Suomen,
 Jotka eestä Ruhtinaansa
 Verisesti voittosasti
 Kamppailivat kentähillä
 Puolan, Lytsenin ja Narvan,
 Uroistakin urhokkaista,
 Miehistämme miehekkäistä,
 Jotka eestä Suomen maansa
 Ankarasti, armahasti,
 Rivakkaasti, riemuisasti,
 Omillakin ottelivat
 Sotasilla tanterilla,
 Verisillä vainioilla
 Luona Virran, Ruonansillan
 Siikajoella, Pulkkilassa,
 Revolahden pappilassa,
 Lapualla, Kauhajoella,
 Perhossa ja Juuttahalla,
 Sekä muissa muistoisissa
 Taistelivat tappeluissa.
 Kuvat näitten sankareimme
 Runeberg’i kansallensa
 Uro laati lauluissansa,
 Iki-päivin mainiossa,
 Herttaisessa helmi-vyössä,
 Tarinoissa Vänrik Stoolin:
 Opi näistä Suomalainen
 Mitä voipi synnyinmainen
 Uro-töitä lempi tehdä
 Kärsiä ja vaivat nähdä!

 Poiss’ on meiltä! poissa ompi
 Mies, min taito, minkä lempi
 Antoi meille ”Joulu-aaton”,
 ”Nadeschdan” ja ”Hanna neidon”,
 ”Fjalarin” ja ”Enpä-taida”,
 ”Kuninkaat Salaminalta.”

 Mutta vaiti! Lausuella,
 Luetella, kenpä voisi,
 Mit’ on meille kansalainen,
 Tämä Suomen laulavainen,
 Synnyin-maasta armahasta
 Soittanunna Suomen maasta,
 Jot’ opetti meitä aina
 Lempimähän rakkahana?!
 Mitä soitti muista maista
 Vierahista, kaukaisista,
 Joissa saattoi kunniata
 Suositulle Suomellemme?!
 Kieli kyllä ruotsalainen,
 Mutta mieli suomalainen:
 Omaksemme senpätähden
 Omistamme Runeberg’in.

 Suru suuri Suomenmaassa,
 Valitus on Väinölässä,
 Kun toi kuoli Laulajamme
 Runo-ruhtinaamme kuoli!
 Mutt’ei murhe-mielin maasi
 Sinun vietä muistoasi,
 Ei niin kuin sen vietettäisi,
 Min jo kohta unhottaisi;
 Sua itkee Suomen kansa,
 Kuin suv’ilta kastettansa,
 Tyyni mielin lauluillansa
 Uutta oottain aamuansa!

 Hautakummullasi, jossa,
 Synnyin maatas palveltua,
 Levon löysit, Suomen eistä
 Lupaamme kuin siekin seistä,
 Entehes’ ett’ aikanansa
 Toteentuisi Suomestamme:
 ”Sun kukoistukses kuorestaan
 Kerrankin puhkeaa;
 Viel’ lempemme saa nousemaan
 Sun toivos, riemus loistossaan,
 Ja kerran laulus, synnyin maa,
 Korkeemman kaiun saa.”

K. O. Kaunonen.

Lähde: Keski-Suomi 4.5.1878.

Gustaf Oskar Schöneman
Runot
Keski-Suomi (lehti)
1878