Runo Viinasta
Kuules, viina, kuinka laulan!
 Kuules, puteli, puheeni!
 Empä moiti mahtiasi,
 Enkä voimaasi vähennä:
 Olet kyllä oiva ruoka,
 Siivo syöjillen sulonen,
 Jotka ryypyn ryyppäjävät,
 Harvon kaksi kallistaavat,
 Kolmannest’ ei koskaan huoli.
 Einet-ryyppy ensistänsä
 Antaa aamusta varahin
 Ruoka-lystin ruumihillen;
 Vaan jotk’ ovat ystävänä
 Suunsa kanssa suuttumata,
 Hankkiivat halulla siihen
 Kaikin ajoin kaatamista,
 Niillen on ikänsä ollut
 Viina varsin vaarallinen.
 Teki se ennen tengan reiän
 Talonpojankin povellen:
 Potkasee se Porvarinkin
 Kauppa-kaaret kallellensa.
 Saavutti se Saarnamiestä,
 Varsin valmiista Papista
 Teki Teinin toisen kerran,
 Lipan Leualta puotti.
 Toimittaa se toisen kerran
 Tuomaritkin tuhnioiksi,
 Lautamiehet laitteleepi
 Juttumiesten mieltä myöten:
 Kuin käyvät käräjämiesten
 Arkun kautta kaiket öiset,
 Sitten torkkuuvat tuvissa
 Oikeutta istuttaissa,
 Virka vaihtuupi uneksi,
 Heistä tulee vanhat herrat.
 Laulattaa se Lukkarilla
 Väärin virrenkin välistä.
 Minkäs tekee Mittarillen,
 Minkä muillen muutamillen
 Virkamiehillen vähillen,
 Niimpä Nimismiehillenkin!
 Viskaa se virattomaksi,
 Toimittaapa torppariksi:
 Se se Seppiä pilaapi,
 Suutaria, Räätäriä
 Äkäisiksi ärryttääpi.
 Siinä se siivomman tekeepi,
 Kuin se vaimoja vetääpi
 Penkin päähän pyllyllensä –
 Lakki päästä pyörähtääpi,
 Pois nokka nenän kohalta.
 Sitä varjele ja estä
 Näkemästä, kuulemasta!
 Outo on nähä näkevän,
 Paha pitävän piellä.
 – Vasta minä vanhoillani
 Oivalsin tämän asian,
 Kuinka kunnia meneepi,
 Aleneepi miehen arvo,
 Kaikki rakkaus katoopi
 Entisiltä ystäviltä,
 Miesi velkahan vetähin,
 Joka ryyppääpi rysyltä,
 Viinan viljassa elääpi
 Monet päivät pääksyttäsin:
 Maailman makea seura,
 Tapa vanha tarttuvainen,
 Jot’ ei arvata alusta,
 Saapi semmoset vahingot.
 Sillä on sielulla enemmän
 Tekemistä Tuonelassa.
 Kuin on kuolema tukinnut
 Kulkun kuohuvan peräte,
 Vettä viepi viimeseksi
 Hunajasta ei hän huoli,
 Eikä viinoja valihte.
 – Yksi ankara asia!
 Joka täällä tutkintota
 Tarkempata tarvihteepi,
 Varotusta vahvempata
 Ihmisiltä ansaihteepi:
 Vaan ei siitä vanhat huoli,
 Kuin jo kasvavat musikat
 Kaksin kupin kaateleevat.
 Eipä eväs liikuttaissa
 Piisaakkaan puoli-välille,
 Määrätyt matka-rahaiset
 Kestä keski-tiehenkähän,
 Kuimpa häntä kuusin markoin
 Poika pikkunen paneepi,
 Sievä siit’ on sitten tulla
 Kolmen taallerin kohallen,
 Tott’ on Tolva irtanaissa,
 Eikä Louvusta lukua,
 Vähä Riksistä rätinki.
 Uskaltaapa ukko vielä
 Toki toisellen sanoa:
 Älä, ystäväin, pakene!
 Seisoskele näillä seuvun!
 Niin saat suuhusi sinäkin;
 Minä annan aika-ryypyn,
 Enkä heitä huomeneksi.
 – Annas aikaa aamun tulla!
 Miehellä on toinen mieli:
 Kuitenkin kulungin tähen
 Miesi päällensä puhuupi,
 Haikanallen haasteleepi,
 ”Vaikka nyt jo kipiä kallo
 Tahot harmista haleta;
 Empä säästä sittenkähän,
 Teeppä reisustas rätinki
 Eilesistä ensistänsä!
 Mitä mull’ on maksamista? ”
 Tuollen taalleri tuleva,
 Tolva toisellen kohallen,
 Koko Loutu kolmannellen.
 ”Vaan ei nyt varsin ruveta
 Eikä Kuitenkana kuolemahan,
 Viinaa vielä on kylässä,
 Vielä sittenkin sivallan
 Koko kortterin velaksi:
 Autas, veikkonen, vähäsen!
 Toiste maksan, jos ma jaksan.”
 – Aivan on asian kanta
 Tällä lailla, lapsukaiset!
 Minä sen toeksi tiiän,
 Ett’ olen itekkin ollut
 Taipuva tähän tapahan,
 Saanut semmoset vahingot:
 Terveys on turmeltuna,
 Kaikki rikkaus kaonnut,
 Matti taskussa makaapi.
 Tällä suututin sukuni,
 Esivaltani vihotin,
 Näytin ihteni olevan
 Hyvän suovillen suruksi,
 Irvihampaillen iloksi.
 Olkoompa opiksi muillen
 Jotka saaneevat sanoa:
 Muita mies oot opettanut;
 Itek olet oppimaton.

*) Tämä Rautalammin Lautamiehen ja kuuluisan Runoniekan Samuli Korhosen tekemä Runo on, useamman maanmiehen anottua, tähän Aviisiin pantu toiveessa, ettei mainittu Lautamies, jonka tekemiä veisuja Pohjankin perillä usein veisataan, paheksine, että tämäkin hänen soma käsi-alansa Suomalaisillen näin tutummaksi tehään.

Runot
Samuli Korhonen