Neito lähteellä
Kukkalaakson puiden alla
 Istui impi lähteellä,
 Katsoin kuinka kirkas vesi
 Hiedan alta kiehuili.

     Palavasti sykki sydän –
     Värinällä otti hän
     Vettä kylmää, valoi sitä
     Sormillansa povelleen.

 ”Povessani palaa liekki
 Riehuvainen, suunnatoin,
 Kylmää lähde vedelläsi
 Jäähdytä myös sydämein!

     ”Oi sä sydän, kerran olit
     Kirkas kuni lähe tää;
     Viattomat ilolaulut
     Sieltä silloin sointuivat.

 ”Viattomin lapsen tunne
 Koristi sen leimuten
 Niinkuin lähde sulo, puhdas
 Pulputti ne rinnassain.

     ”Vaan kun sitten tuli sulho
     Sulho puhdas, kultanen,
     Hän se heitti sydämeeni
     Lemmen tulen leimuisen.

 ”Sydän hehkun, leimuu vielä
 Sulhoin katois – hauta vei!
 Kylmää lähde maasta tullen,
 Kylmää lemmen tultani!”

     Niin tuo kukoistava neiti
     Huokaellen kaipaili;
     Lähde – tää ei kuullut sitä
     Sanonut ei sanaakaan.

 Hiljaa vaan sen hopee aallot
 Vieri mullan povesta
 Katosivat kukkalaaksoon
 Ruusuin alle hiljalleen.

A. Reinvald.

*) Kansaveljeimme eestiläisten uudemmasta runollisuudesta ja sen kielen näytteenä julkaisemme ylläolevan runokappaleen suomennokseneen.

Lähde: Ilmarinen 19.3.1885.

Ado Reinvald
Runot
Ilmarinen
1885

et:Neiu allikal