Auringonlasku
Hehkuvan punainen päivä astuu
 alas laajalle läikkyvään,
 hopeanharmaasen valtamereen;
 ruusureunaiset ilmakuvat
 kulkevat jälessä; vastapäätä
 syyshämäräisistä pilvihunnuista
 niinkuin kalman-kalpeat kasvot
 nousee kuu,
 ja sen jälessä, kuin valokipunat, kirpoo
 tähdet usma-aavat.

 Kerran kannella taivaan loistivat
 vihkiparina
 Kuu, jumalatar, ja Aurinko, jumala,
 ja heidän ympäri tähdet
 kuin pienet, syyttömät lapset kiersi.

 Mut pahat kielet
 purskuttivat eripuraisuutta
 ja vihassa erosi
 korkea, loistava aviopari.

 Nyt päivin, yksinäisessä loistossansa,
 Auringon-jumala taivasta astuu,
 palveltu, laulettu paljon
 vuoks ihanuutensa
 maassa ihmisten
 ylpeiden, onnen-koventamien.
 Mutta öisin
 taivasta kulkee Kuutar,
 äiti raukka,
 orpojen tähtilastensa kera
 ja paistaa murheessa hiljaisessa,
 ja lempivät neidot ja laulajat vienot
 vihkivät hälle
 laulunsa, kyyneleensä.

 *

 Kuutar kulta, jolla on naisen mieli,
 lempivi yhäti kaunista puolisoansa.
 Kun ilta joutuu,
 se valjuna, vavisten
 kuuntelee utupilven takaa
 ja katsoo kaihoten eroavaista
 ja tahtoisi tuskassa huutaa: »Tule!
 Tule! Lapseni sua ikävöivät –»
 Mutta uhmainen Auringon-jumala
 puolison nähden syttyy punaan,
 purppurahan vihan ja tuskan,
 rientää leppymättömänä
 laine-kylmään leskivuoteesensa.

 Pahat kähyjen kielet
 saattoivat tuskaa ja turmiota
 iki-jumalten itsensä yli.
 Ja jumala-raukat kannella taivaan.
 kulkevat tietään ääretöntä,
 lohdutonta, kärsimys-täyttä,
 eivät kuolla voi,
 kera kuljettavat
 kurjuuttaan säde-kimmeltävää.
 Mut ihminen, minä,
 maan taimi, jolla on kuoleman onni,
 en valita enää.

Eino Leino
Heinrich Heine
Runot

de:Sonnenuntergang
ru:Закат солнца (Гейне/Михайлов)