Lena
Miestänsä, perheen ruokkijaa,
 Laps’ sylissänsä vaimo vuotti.
 – Sa turhaan, turhaan vuottelet!
 Petturin kuula surman tuotti.

 Hän kaatui, vaan ei yksin, ei:
 Murheisin katsein, veririnnoin
 Vierellään vanhin poikas sun
 Sai surman, puhuessaan innoin.

 Työveikot heitä ympäröi;
 On kumpu synkkä noussut maasta.
 Se kumpu kätkee murhatut,
 Joit’ ei nyt herrain hurtat raasta.

 Vaan päivä kirkas kimmeltää!
 Oi, veljet! Kirot päällään kantaa,
 Ken tämän päivän unhoittaa,
 Ken tämän veren anteeks antaa.

Demjan Bednyi