Svirstroi
Olen nähnyt veden vellovan voimat.
 Olen nähnyt Imatran,
 Niagarankin rannalla seissyt.
 Olen nähnyt vesimassat valtavat
 alassyöksyvän korkeuksista,
 miljoonin tonnein paaseja lyövän
 vihaisna näyttäen valkeita hampaitaan.
 Ja inehmon jalkojen alla ikivuori
 se vapisee väristen kuni teuraskaatras,
 mi kuoleman kielissä värjyy,
 käsi vahva kun niskaan sen tarttuu
 ja välähtää puukko sen yllä.

 Nyt seison Svirstroilla...
 Seison keskellä työn, kuuntelen laulua uutta.
 Seison vierellä pilviä hipovain
 korkeajännitystornein
 ja ylläni kurottuu nostokurkien
 jättiläiskaulat.
 Kas miten kettingit, teräsköydet
 ja vintturit kiljuu
 ilakoiden kuten nuoriso kevätiltana
 tanssissa tanhun.
 Ja syvänteistäpä pohjalietteiden
 mahtavaa joen muinaisen
 nyt tonnit nousevat tanssien
 ja kiljuen kiitävät junat.
 Ja meren rannoilta lasteineen
 saapuvat laivat lussille,
 jota Eurooppa nähnyt ei toista.

 Ketohongan oksalla ihmeissään
 nyt kevätkäkönen kukahtaa –
 tämä laulu on työn,
 tämä laulu on iskutyön.
 Näen, miten muinaismuurien liitteisiin
 painuvat iskurit syvyyksiin.
 Mutta ylläpä iskurin pään
 moninkymmenin metrein
 vangittu Svir ähkyen vihoissaan
 vaanii hetkeä vain hyökätä iskurin niskaan
 kaikki murskaten, hukuttain, hävittäin.
 Epäröi järki, epäröi tiede ja tekniikka
 ja viisahat rannalla pudistaa päätään.
 Mutta kun puolue käskee ja ohjaa,
»se pyörii sittenkin!»
 Näet, montunpohjalla iskurit
 verkkaan haastaa vaan:
»Joo – joka kontrollinumerot
 kolmasti ylittää,
 sen, jumalauta, mieheksi sanoo saa
 – pojat! pitää yrittää...»

 Näin kautta laajan neuvostomaan
 voimalla kymmenten miljoonain
 käy luomistyö...
 Ei maailma nähnyt oo moista.
 Mutta keskeisin kaiken luomistyön
 tämän päivän sankari voittamaton
 on iskuri, mies sekä nainen.
 Sinä, iskuri, mies, joka
 taivaalta tempasit salaman,
 maast’ otit voiman!
 Et yksin, vaan kera laistesi miljoonain
 sinä, iskuri, mies, joka povellas
 kannat avainta paremman maailman.

 Sua ihailen, sankari,
 joka luot uutta,
 joka luot suurta...

1934

Santeri Mäkelä