Unta
Muistan mä hetkistä onnea,
 lyhyttä kuin Lapin kesä,
 kaunehintani kaikesta:

 Oli tanner kukkarinta,
 helma hellivä lehtisen;
 siellä uinuimme onnellisna,
 lailla riemun lapsosien.

 Muistan katseesi kaihosan:
 lempeä kuin kesäilta,
 poskillasi riemun rusko,
 huomen hymy huulillasi.
 Aaltoeli kutris meri,
 orvon synkässä sylissä.

 Muistan sanasi salaisen:
 ”tulen huomena takaisin,
 muistele sinä minua,
 aina aattelen sinua –.”

 – Heräsin aamulla unesta,
 kaiho riehui rinnassani.
 Uneksi onneni havaitsin,
 yöhyn tytön kukkaseksi.

 Niinpä on orpojen elämä,
 syksymielten vaeltelu:
 unessa onnensa näkevi,
 havaitsevi huomenensa;
 siitä syttyvi surunsa,
 uusi onnen kaipuhunsa,
 riemunsa iki-ikävä.

 – Niin on lempi orvon rinnan,
 kuin lumikukkasen kohonta,
 aika syksyvi sydämmen,
 lakastavi orvon lemmen.