Kirjeitä Afrikasta/1
Kirjeitä Afrikasta.

Koska yksityisen kirjevaihdon kautta
olemme tilaisuudessa ”Suomalaisen” lukijoille 
antamaan muutamia tietoja EteläAfrikassa 
työskentelevien suomalaisten
lähetyssaarnaajien oloista, aiomme edellä
olevalla päällekirjoituksella silloin tällöin
julkaista muutamia otteita erään siellä
olevan lähetyssaarnaajan kirjeistä, toivoen 
näiden tietojen lukijoitamme huvittavan.

I.

Täällä nyt ollaan keskellä pakanamaailmaa, 
kaukana sivistyneistä oloista sekä kaikista 
mukavuuksista. Ei ole täällä lakia,
ei oikeudentuntoa valtiomenoissakaan, joka
suojelisi henkeä ja omaisuutta, vaan petomainen 
raakuus on ylimmäisenä neuvonantajana 
ja niin hallitsijan kuin hallittavienkin 
mielijohteiden määrääjänä. Muuta
tukea ja turvaa täällä ei ole kuin kaikkivaltias 
Jumala &mdash, ja siinäpä kylliksi. Hänen 
turvissaan ja Häneen luottaen voimmekin 
täällä rauhallisesti toimia, niinkuin
ei ollenkaan mitään vaaraa olisi, vaikka
toiselta puolen inhimmillinen pelko toisinaan 
piileilee povessa. —

Kuten ehkä olette jo kuulleet tai lukeneet, 
saavuimme tänne työ-alallemme viime
kesäk. 21 p:nä. Yksimielisen sopimuksen
mukaan oli minun asettuminen Omandonganimiselle 
asemalle, jossa — nyt Suomenmatkalla 
oleva — lähetyssaarnaaja K. A.
Veikkolin työskenteli. Tänne tultuani oli
ensimmäisenä työnä ruveta asuinhuoneita
rakentamaan, sillä huoneet, joissa minun
tuli asua, olivat jo niin rappiotilassa, että
tuskin enää pystyssä pysyivät; sen lisäksi
olivat ne kovin epäterveellisellä paikalla.
Haluatte ehkä kuulla, mistä ja miten täällä
huoneita rakennetaan. — Siis kerron niistä
vähäsen. Honkia, enemmän kuin muitakaan 
rakennukseen kelpaavia puita, täällä
ei ole. Rakentaminen puista ei siis voi
tulla kysymykseen. Kiviä ei myöskään ole,
ei sormen pään kokoistakaan. Kivimuureja
ei siis voi täällä kyhätä. No tiilistä sitten! 
Niinpä kyllä; sillä savea toki täällä
on, vaikkei niin hyvää kuin Suomessa.
Mutta nuo tiilitkään täällä eivät oikein
vastaa tiili-käsitettä Suomessa; sillä tiilit,
joista täällä huoneita kyhätään, eivät ole
muuta kuin savi- eli oikeimmin maa-kokkareita. 
Tiilit valmistetaan siten, että kaivetaan 
maahan kuoppa ja siihen pannaan
multaa sekä vettä tarpeen mukaan. Mies
sotkee sitä jaloillaan, kunnes molemmat elementit 
ovat hyvin toisiinsa sekaantuneet.
Sitten pannaan tuo puuromainen aine laudankappaleista 
tehtyihin tarkoituksensa mukaisiin 
valimiin, joissa kannetaan kentälle 
kuivamaan. Noin 5, 6 päivää kuivettuaan 
kelpaavat äsken mainitulla tavalla
muodostetut tiilit rakennukseen polttamatta,
sillä polttamista ne eivätkestäisikään.
Kuinka vahvaa  muuria näistä syntyy,
voi helposti arvata.

Tällaisista rakennus-aineista olen minäkin 
täällä rakentanut 6 huonetta. Huoneiden 
katot täällä tehdään oljista ja heinistä. 
Täkäläisten vilja-lajien oljet ovatkin 
pitkiä ja paksuja, jotta niistä saapi jotakuinkin lujaa kattoa. Rakennus-työn alotin 
keskipaikoilla heinäkuuta ja tämän kuun
10 p:nä muutimme sisään asumaan. Työtä
näiden rakentamisessa olikin kovasti, jotta
usein väsymyksestä olin ihan kipeänä.

Maan asukkaita oli minulla apuna työssä,
väliin paritymmentäkin — ei ilmaiseksi,
vaan viikkopalkalla. Heidän kanssaan työskennellessä 
olikin minulla hyvä tilaisuus
perusteellisimmin oppia maan kieltä.

Näiden rakennus-töiden rinnalla olen
pitänyt koulua joka päivä, 2 tuntia päivässä. 
Oppiaineina koulussa on ollut:
1:llä luokalla kirjainten opettaminen, tavaus 
ja yhteenluku; 2:lla luokalla: sisäluku, 
ulkoluku, raamatun historia, laulu
ja kirjotus. Täällä Ondongan valtakunnassa 
on 3 lähetysasemaa ja joka asemalla
on tätä nykyä 2 opettajaa. Minun työkumppaninani 
on katekeetta Y. Roiha, joka
on täällä maassa ollut jo 4 vuotta. Koulutoimemme 
tällä asemalla olemme järjestäneet 
niin, että Roiha opettaa I:sen luokan
mies-oppilaita, minä taas I:sen luokan
nais-oppilaita sekä koko toista luokkaa. 1:llä
luokalla on pakanat (kaste-oppilaat), 2:lla
kristityt.

Tämän seurakunnan väkiluku on noin
100 henkilön paikoille; Herran eht. kävijöitä 
on 60. Seurakunta-elämä — seurakunnan 
näin nuorena ollessa — on vielä
on vielä jotensakin raitis, vaikka kyllä joskus täytyy 
jo kirkkokuriakin käyttää.

Lähetys-työ — Jumalan kiitos — näkyy 
jo tässä valtakunnassa saavan yhä
vakamampaa jalansijaa.

Mainitsen vielä vähän täkäläisistä valtiovirkamiehistä. 
Tämän valtakunnan valtiollinen 
tila tällä kertaa on mitä kurjimmalla 
kannalla. On näet 3 hallitsijaa,
nimittäin laillinen kuningas, hänen äitinsä
ja nuorin veljensä. Namä riitelevät nyt
keskenänsä vallasta. Vanha kuningatar
ei tahdo tunnustaa kummallekaan pojistansa
ylimmäistä käskynvaltaa; pojat taas eivät 
välitä äidistään mitään. Veljekset
taas keskenänsä ovat mitä verisimpiä vihamiehiä, 
ja heidän välinsä tulee päivä päivältä 
yhä riitaisemmaksi. Kauan ei kestä,
ennenkuin siitä verinen sota syttyy. Valtakunta 
onkin jo jaettu kahtia ja molempia
veljeksiä kutsutaan kuninkaaksi. Mutta
nuorempi veljeksistä — Nehale on hänen
nimensä — ei näy tyytyvän puoleen valtakuntaan, 
vaan tahtoo sen kokonaan. Hän
onkin hyvin veren, ja vallanhimoinen,
jotta veliparka taitaa ennen pitkää saada
surmansa. 

Tämä Omandongon asema on lähinnä
Nehalen hovia, noin parin virstan päässä,
jotta meillä täällä hänestä on suuri vastus, 
hän kun on hirmuinen kerjäläinen.
Hän, näet kerjää kaikkea, mitä vaan milloinkin 
sattuu mieleen johtumaan ja mitä
vaan miellyttävää sattuu näkyvissä olemaan, 
lukuun ottamattakaan ampumavaroja 
ja muita sellaisia, joita pitääkin aina
vuotuisesti tilata hallitsijoita varten. Niinpä
kerran kun hän tuli meille, sattui minulla
olemaan kirjavat housut. Pitemmittä puheitta 
sanoi hän: ”annappas nuo housut
minulle!” No mitäs muuta kuin riisu
pois koreesti housut jalastasi ja työnnä
hänen majesteettinsa käteen, vaikka juuri
edellisellä viikolla olin antanut hänelle
jo yhdet housut. Niinikään kerran saatuaan 
kuulla, että minulla oli viulu,
tuli hän sitä pyytämään. Heti ovesta
sisälle päästyään kysyi hän: ”missä se
soittokone on, jolla sinä ihmisiä laulamaan
opetat?” Nyt huomasin vaaran uhkaavan 
rakasta viuluani, jonka olin Suomesta 
asti tänne kuljettanut, enkä siis ollut 
kuulevinanikaan hänen kysymystään,
juttelinhan vaan muita asioita. Mutta
enpä sen pitemmälle päässyt, sillä hän
uudisti kysymyksensä, vieläpä lujemmalla
äänellä, ettei suinkaan kuulohermot voisi
pettää. Tähän vastasin: ”Se on tuolla
toisessa huoneessa.” — ”Tuo se tänne”,
kuului komentava käsky, kuten hallitsijan
suusta ainakin. Minä toin viulun ja panin 
sen hänen eteensä pöydälle. Suureksi
harmikseni hän ottaa sen rasvasiin käsiinsä 
(tämän maan koristuksia on rasva
ja punamulta; tällä voiteella hälvämvt
alastomat pakanat — erittäinkin rikkaat
ja suurelliset — ruumistaan, niin että välistä 
rasva virtanaan juoksee pitkin ihoa)
ja alkaa hangata joustaa pitkin kieliä,
mutta kun hän ei kelpo ääntä saanut, antoi 
hän viulun minulle ja käski minun
soitella. Täytyi siis tehdä työtä käskettyä
ja minä rupesin aika tavalla rämistelemään 
viulun kieliä, niiden olematta asianmukaisessa 
kunnossa. Sen tein ihan tahallani 
saadakseni hänen majesteettiänsä
kauhistumaan tuota julmaa soittokonetta
ja siten hylkäämään Mutta hänen
kuninkaallinen korkeutensa — kumma kyllä
— ei ollutkaan sen päiväinen vasikka soitannon 
taiteessa; hän näet ärjäsi minulle:
”soita paremmin!” No, mitäpäs muuta
kuin pingoittelemaan kieliä tarkoituksen mukaiseen 
kuntoon ja soittelemaan jotakin säveltä. 
Seurauksena tästä olikin se, että
kuningas pois lähtiessään tahtoi viedä
viuluni mukanaan; mutta silloin sanoin
hänelle, ettei viulu ole minun omani, vaan
niiden isävanhuksien, jotka ovat meidät
tänne lähettäneet teikäläisiä opettamaan.
Siihen se asia sitten jäi, eikä hänen majesteettinsa 
perästäkään päin ole viuluani
kerjännyt. — Toisinaan olemme pääsemättömissä 
noiden herraskerjäläisten kanssa.
Jos et heille anna hyvällä, vievät ne
väkisin; ja jos eivät saa mitä pyytävät,
silloin et ole enään ”kume kandje” (meikäläinen, 
ystäväni). Jos taas et ole hallitsijan 
tahi hänen ylimystensä kanssa
”kume kandje”, niin silloin voipi minä
päivänä hyvänsä kuula lävistää rintasi.
Lahjoilla näet täällä ystävyyttä ylläpidetään. 
Jos mieli täällä lähetystyötä yllä
pitää, on hallitsijoille antaminen suuria
lahjoja; sillä eivät he lähetystä maassaan
suosi itse asian tähden, vaan sen takia,
että heille siitä on aineellista hyötyä, että
saavat lahjoja.

Näistä kerjuu- y. m. seikoista olisi paljonkin 
juteltavaa, mutta kirjeeni venyy
jo liian pitkäksi ilmankin. Olkoon siis
tässä kylliksi tällä kertaa. Tulevalla kertaa 
— jos J:la terveyttä ja elonpäiviä
suopi — kertoelen kasvillisuudesta, maanlaadusta, 
viljelyksistä, kansantavoista y. m.

Olisin jo ennemminkin teille kirjoittanut,
mutta postia ei ole neljään kuukauteen
täältä lähetetty ja viime postiinkin jäi
kirjoittamatta, kun oli niin äärettömän kiireitä 
toimia.

Mainitessani postin lähettämisestä, kertoelen 
vähäsen postin liikkeestä täällä.

Postiliike, tuo yksi sivistyneen maailman 
tärkeimmistä elämän ehdoista, on
täällä menettänyt varsinaisen merkityksensä;
sillä tuskin sitä liikkeeksi voi nimittää, kun
3, 4 välistä 5:kin kuukauden perästä lähetetään 
pari kolme miestä noin 75 Suomen 
peninkulman päähän jalkapatikassa
postia viemään ja sieltä sitä tuomaan.
Toisinaan viipyvät nämä postimiehet matkalla 
3–4 kuukautta ja useinkaan heillä
ei ole tuotavana muuta kuin kirjeitä; asiamies 
jättää sanomalehdet y. m. paketit
vaunutilaisuutta odottamaan. Ken on
tottunut sanomakirjallisuutta viljelemään,
tuntee jo polttavaa tarvetta, jos vuoron
tahi toisen jääpi niitä saamatta. Voitte
siis arvata, kuinka ikäväksi täällä aika
toisinaan tulee, kun saat odottaa uutisia
ja tietoja sivistyneen maailman riennoista
ja pyrinnöistä välistä puoli vuotta, välistä 
enemmänkin.

Sanomalehtiä tulee meille tänne Lähetystoimen 
puolesta: Uusi Suometar, Valvoja, 
Aamun-airut sekä muutamia hengellisiä 
aikakaus-lehtiä. Mainittujen sanomalehtien 
lisäksi tulee meille tänne muutamia
paikkakunnallisia lehtiä sekä muutamia saksaisia 
päivälehtiä, joita olemme Kap’issa
olevan asiamiehemme kautta tilanneet.

— —

1889
August Pettinen
Suomalainen
Uudelleen julkaistut kirjeet
Ambomaa
Lähetystyö