Väinön laulu
Kielet hiljaa illan tyynehessä
 Kaikuu laineilta järvien,
 Ahden lapset kaislavaattehessa
 Lyövät kieliä kanteleen,
 Ahti kaijuttaapi suurta soitintaan,
 Siihen tyttärensä säestävät vaan,
 Vetten karja jo havahtaa
 Ja ihailemaan tuota matkajaa.

 Niinpä Väinön laulu korkealle
 Suomen metsissä kajahuu,
 Ääntä luo se Suomen taivahalle,
 Sieltä maailmaan se kimmahtuu,
 Kertoo kansan pienen kärsimyksissään,
 Jok’ei armastansa hyljää sittenkään,
 Vaikka sorron on kärsinyt,
 Viel’ kanneltansa helkyttääpi nyt.

 Suomen lasten suusta ihanainen
 Mahtilaulu taas kerran soi:
 Ken jo mursi ikeen muukalaisen,
 Jotain muutakin tehdä voi;
 Ken nyt veisi meiltä ruunun kirkkahan,
 Peitsen, tapparan ja kilven hohtoisan!
 Kansa osti ne verellään
 Ja kirkasteli kärsimyksillään.

 Nouse, nouse, suuren Suomen kansa,
 Katso taivas jo ruskottaa,
 Öiset peikot poistaa valollansa,
 Koston henkenä leimuaa;
 Ken nyt kärsimystä sulle tuonut on,
 Sillä palkinton’ on paikka onneton,
 Heiluu miekka jo enkelin
 Ja kurjan joukon hakkaa verihin!