Sulamith (von Schoenaich-Carolath)
Juudean maassa istui kalliolla,
 min punakukkiin verhos oleander,
 kulkija kerran. Päänsä nojasi
 velttona leveähän runkoon, joka
 varjoa suovan tumman latvansa
 levitti tyyneen ilman sinehen.
 Ol’ päivä kuuma, meren pinta välkkyi
 niin tumman sinisenä, vain silloin tällöin,
 kuin unelmoissa hengittäin, löi laine
 vaahtonsa valkohiekkaan. Tuulahdus,
 mi hiljaa puiden latvain kantta kulki,
 vilvoitti kalliolla istuvan
 kulkijan otsaa. Päänsä nosti hän
 ja avas silmänsä niin hitaasti
 kuin oisi tahtonut hän tämän maan
 sulkea yhteen pitkään katseeseen.
 Tuhoovan kauniit eli kasvot miehen,
 vaan peloittavan ylväät, niinkuin otsa
 ois äkin pudistanut kruunua pois,
 kalvasna taisteluista pyyteitten,
 uhmalla nousis keskeen kaikkeuden
 kruununa kantais julki kapinan
 voimakkaat piirteet. Silmänsäkin oli
 niin suuret, tyhjät, niinkuin nähneet ois
 ne kirkkaan loiston, sitten jäykistyneet
 mustaksi laavaksi. Suu hiiluva
 ivahan kaartuis, niinkuin naurais usein
 se onnettomuudelle. Kun hän kulki,
 niin ruoho lakastui ja vaipui maahan,
 miss’ lepäs hän, niin siihen syntyi oitis
 kalpea kehä kuihtumuksen luoma,
 niin että mailman loppuun asti nakyis
 se paikka, missä hän on levännyt...
 Hän on saatana.

 Ja syvä rauha
 jumalan mailman peitti. Pääsiäinen
 ol’ ollut. Karmelista Askaloniin
 soi kirkon kellot, hiljaa suloarmas
 taivainen tervehdys maan yli kulki.
 Laaksoista kaikui kirkkaat armolaulut
 ja nousi pyhäsauhu, liehui liput,
 kun kohti Jerusalemia astui
 juhlaisan hitahasti kulkue. –

 Tie missä äkin kääntyy, seisahtuu
 kulkue. Poikittain tien yli makas
 kerjääjä, jonka voimat loppuivat
 janoon ja helteeseen. Mies nosti käden
 ja huusi valittaen: »Armahtakaa,
 ma näännyn! Kostuttakaa huuleni
 vedellä, elkää antako mun kuolla,
 Kristuksen tähden!» – Ja hän laahasi
 hurskaitten eteen itsensä ja anoi
 käsiään vääntäin, tarttui rukoillen
 pappien pukuun! Ne vain huusivat:
»Päin Jerusalemia!» – Kerjäläisen
 ruumihin yli kulki kulkue,
 ja suurin pilvin pyhäsauhu hulmus,
 ja sotaäänin taivahasen nousi
 tää virsi: »Kristus nousi kuolleista!»
 Silmistä saatanan nyt välähti
 riemuisa loisto. Ympärille suun
 levisi kumma hymy; siinä oli
 pilkkaa ja halveksintaa. Hän nosti
 hitaasti oikean käden, veti nyrkkiin,
 kuin tahtoisi hän painaa sen ja ottaa
 sen sisään koko seudun edessään.
 Sisäinen myrsky rintaa kohotti,
 hitaasti lausui hän: »Mun olet, mun,
 kuitenkin minun, sinä kaunis maa!»

»Kun pääni nostin puoleen Jumalan
 ja huusin kapinaa, niin että kuilu
 valmiiseen työhös syntyi, luomiseen,
 ei ylpeyttä ollut se! Ei, näin,
 sun suuri työsi oli hatara
 ja jättitekos aivan turhaan mennyt.
 Näin aineen taidokkaasti kehittyvän
 ihanaan muotoon. Mut jumalruumiin
 hienoimpiin kudoksiin näin kuoleman
 kalvasna hiipivän, ma otsan nostin
 ja vasaralla työsi murskaks löin...
 Sa pettynyt, saat ottaa kruunun päästäs,
 sä olet hutiloinut. Perusaattees
 rakkaus puhdas oli, mut liian suuri
 sen kantajalle. Niin on ihmiselle
 vain vahingoksi rakkaus. Tää kansa,
 Mi mielestäs ol’ luomakunnan kruunu,
 on jotain muuta. Ihmiset sä loit
 väärästä savesta ... on niihin tullut
 tyhmyyttä, huonoutta. Rakkautta
 ne eivät ansaitse. Vai jalo viini
 sopiiko likaojaan? Ihmiskunta
 irstasta, huumetanssiss’ eelleen kulkee,
 ja polvi polvelta vaan huononee,
 ja vanhentuu. Sun rakkautes muuttui
 käsissä heidän irvikuvaksi,
 he pylvään savuun peittyy, mutta sydän
 on lokaan syösty. Valtaheitto herra,
 tukkaasi revi! Vyöryy maailmasi
 kuilua kohden, minä heitän siihen
 vihani kalliot ja katson nauraen,
 kuinka kaikki kulkee turmiota kohden,
 ja huudan: Kaunis maailma, tunnekaan
 et rakkautta ... sa oot minun, minun!»

 Hän vaikeni. Nyt lyijynharmaat pilvet
 täyttivät taivaan, varjot loivat seutuun
 kiitävät varjot, meri sininen
 likaisan harmaa oli. Kuuma tuuli
 se hiekan nosti tiellä pyörteisiin.
 Ja tiellä virui vielä kerjäläinen
 koukussa aivan, hiljaa, liikkumatta,
 avoimin silmin tuijottaisi kuin oisi
 kysynyt jotain...
     Katso, tietä astui
 nyt maroniittinainen. Päänsä päällä
 hän kantoi suurta oksasitomaa,
 mut sylissänsä oli hällä lapsi,
 se hymys unissaan. Ol’ taakka raskas,
 vaan reippaasti hän astui, ylväin mielin
 kotiaan kohden. Silloin näki hän
 tuon kerjäläisen. Heitti sitoman,
 pois heti päästi lapsen helmastaan,
 ja hiljaa polvistui hän miehen puoleen
 ja kärsiväisen pään hän otti syliinsä.
 Mies sopersi: »Mä kuolen janoon, nainen,
 ei missään lähdettä.» – Ja kuivat korret
 taipuivat alas; minne silmä kantoi
 ol’ maa vaan haljennutta, tomuista.
 Janoten vettä kerjäläinen vaipui
 heikkona alas. Silloin nousi puna,
 niin syvä puna naisen kasvoille,
 vavisten avasi hän pukunsa
 ja nosti kerjäläisen harmaan pään
 puhtaalle, täyteläälle rinnalleen...
     Näin ol’ hän kauan. Vihdoin kerjäläinen
 voimistuneena nousi, tarttui sauvahan.
 Pään kääntäin syrjään viittoi nainen tietä.
 Mies horjui eespäin, mutta nainen kääntyi
 lapsensa puoleen, itki...

 Ruskean ruohon yli toisinaan
 pyy lensi. Ilma oli vilvas, kirkas
 ja ilta painui kirkkain tuliliekein
 Judean yli; tumma siniusva
 laaksoissa lepäs. Silloin nainen nousi
 ja kulki kohden iltaruskoa.
 Aurinko laski, kutoi kumman hohteen,
 mi norjan vartalonsa ympäröi.

 Saatana katsoi liikkumatonna,
 silmissä jumaloiva ilme, häneen.

Emil von Schoenaich-Carolath
Jalmari Finne
Runot