Maamies pellollaan
Huokuvat hartaat suviset tuulet,
 tuutivat tähkiä hiljaa,
 paistaa päällä päivyen kehrä,
 nostavi nuorta viljaa.

 Tulevat niityltä tuhannet tuoksut
 – oi tätä kesää kultaa,
 oi tätä Suomeni suvea suurta,
 oi tätä pellon multaa!

 Tää mun on iloni, tää mun on eloni,
 täällä mun muistoni armaat,
 asteli näitä jo taatani taata –
 muistan ne hapset harmaat.

 Täälläpä löin minä lapsosen leikin,
 kuljin paimenna tuolla
 laitumen tietä ja mäkeä, vuorta,
 toitotin torvea suolla.

 Upotin tänne ma voimani parhaan
 syvään auran vakoon,
 tänne ma kylvin toivoni touon
 mullan rakkaan rakoon.

 Tuolla mun pirttini pienoinen...
 oi, katso, kuinka ne kaulaa
 pyhät pihlajapuut sitä oksillaan,
 kas, siellä mun sirkkuni laulaa.

 Täällä mun onneni, täällä mun murheeni,
 päiväni ilon ja huolen.
 Ja huolet ne auralla kätkee ain,
 siin’ uskossa elän ja kuolen.