Porthanin kuvapatsaan paljastettua
Olettehan nähneet, näätte nytkin,
 Syksyn tullen, lehden kellastuen,
 Koska päiväkulta poikkenevi
 Poies Pohjan puolelta, ja valtaa
 Perimään palaavat yö ja talvi,
 Kuinka luonto lapsukaisiansa
 Utarilla ruokkii uhkuvilla:
 Elon kultaa pellot pöllyävät,
 Puut ja pensahat ne painumassa
 Ovat maahan marjakuormistansa;
 Ladot, aitat täytyy ahtamalla
 Maan ja meren riistan rikkautta,
 Sekä maanmies mielin tyytyväisin
 Kesän kuollehen jo hautaan saattaa.

 Tämänlainen runsas, täyteläinen,
 Hedelmällinen ja viljanraskas,
 Suomen tiedonnälkää sammuttava
 Ol’ sen miehen elinkerran syksy,
 Jonka muodon, vaskehen valetun,
 Tässä nyt näemme edessämme.

 Louhi, vanha Väinölän vihaaja –
 Entisn’ ei, vaan muuksi muuttuneena,
 Muinaisia tarkoin muisteleva,
 Kuink’ ol’ kerran viisas Väinämöinen
 Hänet kaiken kansansa keralla
 Raskaasen unehen uuvuttanut,
 Salaisesti silloin Sammon vienyt, –
 Hänp’ ol’ kostanut Kalevalalle,
 Nukuksihin kansan nuudutellut:
 Vierastapa täytyi sen totella,
 Vierasta ja vierahan lakia,
 Vierain kielin kirjoitettua ja
 Vierain kielin hälle lausuttua;
 Vieras vieri päällä niinkuin kerma,
 Herana vaan kansa alla hautui;
 Sävyä ja kieltä Suomalaisen
 Ei niit’ oppihuoneissa osattu,
 Eikä koskaan kouluissa kysytty;
 Vilun valjussa ne värjöttivät,
 Sydänmailla synkeill’ asuivat,
 Savutuvissa vaan tuhraeli, –
 Niinkuin kurja orpo lapsipuoli,
 Isintimän valtaan joutuneena,
 Pimeissä piilee soppiloissa,
 Vaikka kaikki kartano ja karja
 Oman on vanhempansa vaivannäkö.

 Sinua, Porthani, Suomen kieli
 Kiittää arvohonsa auttamasta!
 Sin’ otit tuon orvon lapsintiman,
 Korjasit pois kaihosta sijasta,
 Poveasi vasten painallutit,
 Vaivaista poloista vaaliellen.
 Sinä oksat karsit, tien osotit,
 Miltä puolen polvi uusi vasta
 Löytävä ol’ Suomen kansan kehdon.
 Sinä tutkit tarkalla älyllä
 Niitä Luojan luomia lakia,
 Joita myöten Suomen kieli kulkee
 Niinkuin virran hohtava hopea
 Polvitellen reunojansa myöten.
 Sinäpä sukelsit virran alle,
 Aarteen löysit sieltä simpsukoita,
 Joista Kalevala, Kanteletar
 Kudottihin sitten Suomen kielen
 Tukevaksi turva-, taikavyöksi.

 Hajallaan ja kaikki hämmentynnä
 Oli Suomen kansan aikakirjat,
 Niinkuin rauneikko raivaamaton,
 Jot’ on muinoin hiidet heitellynnä
 Telmäessään louhenlohkareilla, –
 Mitä matkamiesi muukalainen
 Taukoo kummastellen katsomahan.
 Tietäjän ikuisen into liikkui
 Sinun luonnossas: Sä lauseen lausuit,
 Hajaltansa louhet liikahtivat,
 Muotojen mukahan järjestyivät,
 Hiitten hirmurauneikko rakentui
 Suomen aiantieto-temppeliksi.

 Ja mi mies ja mikä miehenkunto
 Sinussa on silmiemme eessä!
 Kokonansa mies, mies kerrallansa!
 Jok’ ei joutavia jaaritellut,
 Alennellut toisten ansioita,
 Rahan ei ajellut aartehia,
 Eikä herkkupöytiä himonnut,
 Valtain porstuviss’ ei pokkuroinnut,
 Eikä kultatähtiä tapaillut,
 Huojunut ei joukon huudannasta,
 Kumarrellut päivän kuulumille.
 Vakavana seisoi vaan kuin vuori,
 Jonka juurta, runkoa, sydäntä
 Rautasuonet sitkeet kiertelevät,
 Vaan sen huippu horjumattomana
 Pilvein yltä välkyttää valoa;
 Sumut sinne, saastaiset ja summat,
 Eivät pääse häntä peittämähän,
 Juuritse vaan nöyrästi matavat
 Ja sen kirkkautta kiilloittavat!

 Elos ei, Porthan, eik’ esimerkkis
 Jouda eikä joudu unhotuksiin.
 Vaivasi se Louhen vallan murti,
 Suomen kansan henkihin herätti,
 Oli uuden aian aamurusko,
 Uuden paljoa paremman aian.

 Tämä aika, meidän aaveksima,
 Ole ei kuvitus Kaukomielen,
 Eikä piile pilvien takana;
 Syntynyt se on ja syntymässä
 Suomen kelpo poikien povissa,
 Sydämmissä Suomen neitosien. –
 Niinkuin säen, pilvistä pudonnut,
 Sadettenkin alla sammumatta
 Kytemistään korvessa kytevi,
 Salaisesti sammalikon alla
 Kulkee mättähästä mättähäsen
 Puiden juuret poltellen, ja viimein
 Ilmivalkeahan leimahtavi,
 Siitä siirtyy, kiihtyy, laajenevi,
 Yli maan ja taivaan liekki läikkyy,
 Salon hongat maahan horjahtavat,
 Kumohonpa kaatuu korpikuuset; –
 Tällä lailla Suomen Suomalaisuus
 Sydämmestä syttyy sydämmehen,
 Mielestä menevi toiseen mieleen,
 Kunne yksi toivo, yksi tunne
 Sydämmessä kaiken kansan sykkää,
 Tuntehesta työksi muutaksen ja
 Aian tullen, hetken jouduttua,
 Tuhoellen turhan vastustuksen
 Edestänsä esteet raivajavi.

 Silloinpa tuo kurja Kullervoinen
 Vierahan ja viekkahan emännän
 Kivin-leivottuhun leipähän ei
 Perittyä veistään viillä poikki.
 Ei enämpi silloin Suomalainen
 Sivistyksen syrjäisen nisiä
 Ottolapsen almuna imeksi,
 Eikä tiedon tähkä-jättehiä
 Loisen lailla taikka mökkiläisen
 Poime muukalaisen peltomaalta.
 Omin kuokin käy hän kaivamahan
 Hautaa vanhan Antero Vipusen;
 Omin kielin syntyjä syviä,
 Saadut mahtipontisen povesta,
 Kaiken ihmiskunnan ihmetellä
 Ilomielin ilmoille levittää;
 Runolan rakentaa suomalaisen,
 Jossa Suomen suuret laulumiehet,
 Väinämöisen vöihin vyöteltyinä,
 Näillä Suomen soivilla sanoilla
 Sulokanteleita soittelevat!
 Silloinp’ ei enämpi kielikahle
 Kammeltele suuta Suomalaisen,
 Kaksikielisyys ei kansallemme
 Luuta myöten leikkele liha’an
 Haavaa haitallista, vaarallista,
 Johon riettaat hetken herhiläiset
 Munia munivat myrkkyisiä.
 Yksi kieli, Väinön kieli, silloin
 Sitelevi kaikki Suomalaiset
 Auran rannoilt’ alkain armahilta
 Lapin raukoille rajoille asti,
 Sekä valtaistuimen valosta
 Nokisille nuotioille saakka.
 Yksi mieli silloin yhdistävi
 Henget, keskenään nyt kiistäväiset,
 Yhdeksi lujaksi, sitkeäksi,
 Sopusointuisaksi Suomenmaaksi,
 Jossa oikeus kansaa ohjelevi,
 Vapautta laki vartioivi!

August Ahlqvist
Runot