Arat äänet
Arat äänet, kuin nousu oraan,
 ujot kuiskeet, kuulutte taas:
 »Säde päivän on päilynyt soraan,
 on haljennut haudan paas.
 Iäks eikö taistoon ja toraan
 jo tallattu taimimaas?

 Kevät seurasi talven selkää,
 kevät seurasi sittenkin.
 Kevät viittasi: viherrelkää,
 yli hautojen vihreimmm!
 Kevät, ah, sun antejas pelkää
 suku kukkies kuihtuvin.»

 Mitä vastaan, vienoiset, teille?
 Kevät tietää, ei kenkään muu.
 On koittanut nukkuneille
 ylösnousemus, kukkain kuu.
 Kevät vaatii: sen valvateille
 häävaattehet valmistuu.

 Ei kehrää, ei tee ne työtä,
 vain hiljaa ne heijastaa
 sitä päivää, mi seurasi yötä,
 sen kulkua korkeaa.
 Sen nousette, vaivutte myötä,
 sen kutsua kuunnelkaa.

 Pian, empijät pikkuruiset!
 Lyhyt hetki nyt kaikki luo.
 Ujot kuiskijat toukokuiset,
 kevät kukkia sallii ja suo.
 Sen säät sädehohteluiset
 kaikk’ auringon armot tuo.