Vesper
Ikkunan sinessä raukeina
 uudinten poimut.
 Lepoon jo lehahti takalla
 leikkineet loimut.
 Miten vaiti on ulkona hämäryys,
 miten hiljainen syys.

 Nukassa kuihtuneen sammaleen
 särkynyt huilu.
 Kivisti mielessä turtuneen
 muistojen kuilu.
 Luonto vain lepoa, lepoa pyys,
 sen, sen toiveet täytti jo syys –