Josef Julius Wecksell (runo)
Kun kevätpäivän paiste pois jään ja lumen loi,
 Niin kutoi kevät joutuin se kukkahamostaan
 Ja laakson purot pienet ne riemuin ailakoi
 Ja suhisten ja soiden ne kilvan tarinoi
 Ja lintuparven kera, mi saapui laulamaan,
 Ylisti vapautta ja voimaa, nuoruuttaan.

 Mut silloin hyinen halla se hiipi luikertain
 Ja hyytä, härmää huokui se lehtiin, kukkasiin,
 Niin monet taimet taittain ja kukat kellastain,
 Niin monet toiveet murtain ja ijäks surkastain.
 Näin huokui kalmaa luonnon se suoniin sykkiviin
 Ja huokui kalman hyytä myös soiton säveliin.

 ***

 Tää tuho takatalven
 Sydäntä kirveltää,
 Kun kevään toivehista
 Niin monet häviää,
 Kun kuihtuu kukka kaunis,
 Mi suven sulo ois,
 Kun lehdon laulajista
 Niin monet kuolee pois.

 Mut takatalven tiedän,
 Mi vielä julmemp’ on;
 Ei ole luonnon halla
 Niin tyly, tunnoton.
 Se ihmissyömmen sortaa
 Suloisin toiveineen,
 Se ihmishengen syöksee
 Pois yöhön ikuiseen.

 Ma tiedän tarun vanhan
 Sydämmen keväästä;
 Se oli koittaessaan
 Niin kaunis, sätevä.
 Jos tarun kuulla tahdot,
 Ma kerron sulle sen;
 Mut niinkuin syksy-yöhyt
 Se synkk’ on, suruinen.

 ***

 Muusain lemmikkinä muinen
 Nuorukainen yleni;
 Taivaan tuli rinnassansa
 Kallis, pyhä liekehti.
 Luonnosta ja elämästä
 Lauloi laulut kauneimmat,
 Ihmishengen kaipausta
 Kertoi runot ihanat.

 Hän lauloi auringosta
 Ja kukkasista maan,
 Hän »Herran kasvitarhan»
 Kuvaili herttaisaan.
 Hän lemmen huolet lauloi
 Ja ilot nuoruuden,
 Ja kauneutta Suomen
 Ja sankar’-muistot sen.

 Hän tunnon tyyntä rauhaa
 Ylisti lauluissaan
 Ja sielun tuskat tuimat
 Kertoili kaihoisaan.
 Hän näytti, mist’ on apu
 Ja hoiva saatava,
 Kun mailman melskehissä
 On sydän murtua.

 ***

 Ja niin monet toiveet silloin
 Liittyi nuoreen laulajaan;
 Kunnia ja maine viittoi
 Häntä taiteen maailmaan.
 Täynn’ ol’ mieli miettehiä,
 Sydän lämmin, hehkuva;
 Kevätaika oli sillä
 Ja se versoi lauluja.

 Mahtavimmin kantelonsa
 Sävelet ne silloin soi,
 Kun hän draaman ikikauniin,
 Kun hän »Daniel Hjorth’in» loi.
 Sadat syömmet syttyi silloin,
 Syttyi toivoon ihanaan:
 Noin kun kevät runsas ompi,
 Mitä kesä tuottaakaan?

 Mut ei kesä koskaan tullut,
 Tuli takatalvi vaan,
 Syömmen nuoren, rikkaan hyyti
 Kolkoksi kuin erämaan.
 Pyhä tuli sammui silloin,
 Hengen valo katosi,
 Kevät kuoli – kukat kuihtui,
 Laulut ijäks vaikeni.

 Talon kolkon synkät suojat
 Kätki nuoren laulajan,
 Talo kolkko yhä vielä
 Kätkee ruumiin riutuvan.
 Laulunsa yl’ maamme kuulut
 Hälle ovat oudot vaan;
 Kuni varjo, vainaja hän
 Liikkuu vielä päällä maan.

 ***

 Tän tarun olen kuullut
 Keväästä sydämmen,
 Jon surmas takatalvi
 Jo sarastaissa sen.
 Siit’ on jo monta vuotta,
 Mut talvi kestää vaan –
 Ei aurinkoa löydy,
 Mi sais sen poistumaan.