Äitini kuva
Olin pieni vielä,
 kun lähdit luotani.
 Tahtoisin niin mielelläni
 muistaa muotosi,
 mutta muistini pettää.
 Ah, minulla ei ole kuvaasi.

 Muistan vain,
 että helmasi oli mieluisin istuinpaikkani.
 Se oli niin pehmyt ja turvaisa.
 Lähdettyäsi minua on istutettu
 kovilla istuimilla.

 Muistan senkin,
 että kätesi kosketus
 oli kuin hyväily.
 Pois mentyäsi
 oi, kuinka olenkaan ikävöinyt
 sen käden hellää kosketusta!

 Eikä minulla ole sinun kuvaasi.

 Joskus, kun illan hämärtyessä
 sidon lyhteitä vieraan vainiolla,
 ja lempeät tähdet syttyvät syksyn taivaalle,
 puhuen viluiselle sydämelleni
 sanatonta kieltään,
 ajattelen:
 Tuollaiset olivat äitini silmät.

 Tai kun suvi-illan tyynessä
 soudan vieraan venhettä,
 ja rannan lepikosta
 kantaa korvaani
 pajulinnun poikasilleen virittämä
 kehtolaulu,
 ajattelen:
 Sellainen oli äitini ääni,
 kun hän minua tuuditteli
 unten utumaihin. –

 Oi, että olin sen unhottanut!

 Joskus, vaikka harvoin,
 kohtaan lempeän naisen,
 joka paljon rakastaa,
 joka vähän näyttää ajattelevan itseään
 ja jolta riittää minullekin
 hyvä hymyily.
 Ja silloin ajattelen:
 Sellainen oli äitini.

 Ja minä kerään
 kaikki kauniin ja hyvän sirpaleet
 jylhän polkuni partaalta
 ja muovailen niistä
 äitini kuvan.

1925.