Ystäväni
Yks ystävä on mullakin
 Jo ollut aikaa sitten,
 Vaikk’ ei hän enää vaella
 Joukossa elävitten.

 Hän kuoli, – siit’ on kauan jo!
 Ja paljon itkin silloin;
 Mut usein vielä luonani
 Hän käy, kuin ennen, illoin.

 Käy hämärissä luokseni
 Ja viereen’ istahtaapi.
 Hän vaiti on, mut kysyen
 Hän minuun katsahtaapi.

 Ja elämäni taistelut
 Mä kaikki kerron hälle,
 Ja tarkkaan kuollut kuuntelee
 Ja hymyy elämälle.

 Hän riemuilleni riemuitsee,
 Ilosta silmät loistaa:
 Ja usein huolet synkätkin
 Katseensa hellä poistaa.

 Hän toiveistani innostuu
 Juur’ entisellä lailla,
 Ja punan luulen näkeväin
 Kasvoilla kalvakkailla.

 Mut väliin katseen moittivan
 Hän heittää, ulos mennen:
 ”En tuota sinust’ uskonut
 Ois eläessäin ennen”.

 Oi veikko, nuorna kuolit jo;
 Et elämää sä tunne:
 Sen virta miestä kuljettaa,
 Ei tietää voi hän, kunne.

 Hän tuli luoksein äskettäin;
 Mun mielen’ murhe täytti.
 Hän sijan sai ja istahti
 Ja vartovalta näytti.

 Mut vaipuneena huolihin
 Mä painoin alas pääni;
 Mut silloin hiljaan, vakaasti
 Soi ystäväni ääni:

 ”Kuollutta toiset tuomitsee:
 Ol’ oikeaa tai väärää;
 Ken elääpi, hän kohtalons
 Rohkeesti itse määrää”.

 ”Kuoltuas suruhaamuna
 Sä kummitella koita;
 Nyt uljaana käy taisteluun
 Ja taistelussa voita”.