Tuskien joet
Elontielläsi, sieluni, minuutes iestä
 sinä raahasit kaukana veljies tiestä.
 Sinä suomukset silmillä hoipersit, sokea,
 olit outo, et tuntenut naista, et miestä.
 Puro pieni, on turha sun murhettas hokea –
 tuhat nää tulikuohuista tuskien jokea
 ikävöivää päin levon lempeän merta!

 Osa jokaisen on suru suunnaton kokea,
 joka polku on kostea kärsimyshiestä,
 kedot, tanteret tulvivat veljies verta.
 Kivun kirvelevimmän suo itseäs piestä –
 ja kun vaivassa veljies liet tasaverta,
 suvantoon unohduksenkin nukkunet kerta.