Vierustoveri
Iän nuoren nopsat päivät
 me istuimme vierekkäin.
 Pian koulu ja kumppanit jäivät,
 ero ehti jo ystäväin.

 Ilot, huolet kaikki ennen
 ne meill’ oli yhteiset.
 Yhä harvempaan ajan mennen
 toi yhteen askelet.

 Mutt’ eroon viedessä retken
 jäi päätös se sydämeen:
 viel’ yhdessä vietämme hetken
 ja nuorrumme uudelleen.

 Me hiljaista muistojen juhlaa
 viel’ yhdymme viettämään...
 Sydän päivän touhussa tuhlaa
 niin paljon herkintään.

 Ain’ aikoi ja mietti mieli,
 ei toimeksi saanut vaan.
 Muut murheet ain’ ajan nieli,
 sitä juhlaa ei tullutkaan.

 Tuli äkkiä viesti, jok’ epää
 meilt’ ainiaaksi sen:
 jo uupunut kumppani lepää
 unt’ iäistä uinuen.

 Me ikinä yhtyä emme
 elon ilmoilla enää voi.
 Nyt kaivaten sydämiemme
 vain jäähyväishuokaus soi.

 Ota kumppanuudesta kiitos,
 olit ystävä nuoruuden.
 Nyt murtui multaan se liitos,
 ei muistelu kumppanien.

 Meist’ ensimmäisenä sulle
 koe suurin ja viimeinen
 tuli, kypsäksi havaitulle,
 tuli palmu jo, palkinto sen.

 Nyt mieltäs ei paina, ei kaiva
 epätieto ja ahdistus,
 ei harjoitus, huoli ja vaiva,
 on auennut vapaus.

 Ohi on nyt lopputentaamen,
 jäi koulu ja kilvoitus taa,
 sai rauhaa anoen: aamen!
 jo huulesi huoahtaa.

 Koti rauhan, maasta loitto,
 sua hoivaa jo, helkähtää
 sen hiljainen harpunsoitto.
 Veli, jää hyvin! Rauhaan jää!