Pieni metsämies
Pien’ Lauri läksi metsällen,
 hän pisti päähän myssyn
 ja miehen lailla kätehen
 hän otti jousipyssyn.

 Hihei, nyt näätte sankarin,
 hei, tulkaa, jänöjukat!
 Saa tulla vaikka karhukin
 ja vaikka korven hukat.

 Näin hihkuen ja huudellen
 hän kulkee teitä karjan,
 hän maistaa vettä lähtehen,
 syö mättähältä marjan.

 Kas honganoksa heilahtaa,
 käy rapse: rati, riti.
 Nyt Laurin pyssy paukahtaa,
 ja läheltä se piti.

  – Ah voi, se onkin orava,
 suo anteeks – karhuks luulin,
 kun ripsettä ja rapsetta
 ma hongikosta kuulin.

 – Ei, karhu astuu raskaammin,
 kuin minun pieni jalkan’,
 vaan kosk’et, kosk’et ampunut,
 niin tästä saat sä palkan.

 Ja käpy kaunis singahtaa
 juur’ kohti Laurin nenää,
 ja Lauri lupaa: oravaa
 en ammu koskaan enää.

 Niin joutuu ahon laitahan
 se pieni pyssymiesi,
 ja siinä alla katajan
 on jänön kotiliesi.

 Nyt kanervikko rapsahtaa,
 hän näkee selän harmaan,
 ja taaskin pyssy paukahtaa
 – se korven hukka varmaan.

 Vaan jänö virkkaa hädissään:
 – Ken metsämiesi lienet,
 saat multa viedä vaikka pään,
 vaan säästä pojat pienet.

 – En poikiasi ammu, en,
 ma ammun korven hukkaa.
 Ja jänö Laurin etehen
 tuo monta poikarukkaa.

 – En ammu ainoata, en,
 vaikk’ oisi niitä sata!
 Ja kaikki pienet Laurillen
 ne tekee kunniata.

 Nyt kääntyy Lauri lähtemään:
 – Vaan mikäs tumma tuolla?
 Ja sankar’ suuri säikähtää,
 niin ett’ on aivan kuolla.

 Se kontio kai karvainen
 mi metsikössä makaa,
 vaan sankar’ luonnon rohkaisee
 ja ampuu kiven takaa.

 Huhei, nyt turkkiin tuuheaan
 se lentää Laurin nuoli.
 Ei liiku peto paikaltaan,
 se varmaan siihen kuoli.

 Nyt Lauri kiitää kotihin
 ja kertoo sankarmiellä:
 – Ma ammuin metsän karhunkin,
 se kuolleena on siellä.

 Vaan kun on ilta ehtinyt
 ja karja kotiin liikkuu,
 niin ruskolehmän kyljessä
 se Laurin nuoli kiikkuu.