Raataja (Luoto)
Mä usein mietiskelen eloas
 ja silloin ylväs tunne täyttää rinnan,
 ja tutkin rauhakuuttas, toivojas,
 kun sykähtelee alla karheen pinnan.

 Mä tiedän: sullakin on unelmas
 ja onneen maisehen se tähtää työsi,
 ja valon soisit olla osanas
 ja päivään vaihtuvan pois inhan yösi.

 Jo tunnet sinäkin sen sanoman,
 ett’ yksin leipä elokses ei riitä,
 vaan sanaa kaikkinasta kaipaavan
 sä tiedät. Sulla onkin suru siitä.

 Se raskas kannettava sulla on,
 kun leivän niukan eestä täytyy elää,
 ja kaste puuttuu hengen toukohon,
 ja sullai sielun tunnekielet helää.

 Sä maailmata joka päivä luot
 ja muurahaisna työtäs aina häärit,
 sä toimellasi loiston esiin tuot,
 mut itselle vain turhan hiukan käärit.

 Sun hartiasi vallat kantavi
 ja kätes elon vauhtipyörää pitää.
 Ken tunnustuksen sulle antavi
 ja ken ei kuormahasi nosta lisää?

 On elämäsi suuri sota vaan
 ja riehut Leoniidan urhoin lailla,
 vaan kuolee muistos, unholaan
 sä vaivut riemulausehia vailla.

 Otsaasi huolet heittää varjojaan
 ja selkäs kumartuvi taakan alla.
 mut tyynnä tähtäät taistoon murjovaan
 ja kumma, – mieli kestää toivovalla.

 Sä kuulet kuinka toiset voitoistaan
 valoistaan kehuvi ja laulain luikkaa,
 vaan kuljet sinäi hetkeen voittoisaan,
 kas, sinullai jo kynttiläsi tuikkaa.