Nyt on niin hiljaa
Oi kiitos vuosista mennehistä
 ja valonhetkistä välkkyvistä,
 ne mulle lempesi soi.
 Min’ olin yksin ja unhoitettu
 ja surun alla ja ahdistettu,
 kun tänne tiesi sun toi.

 Mit’ oli lämpöä rinnassani
 ja hellää, puhdasta povessani
 sit’ uhkas halla ja hyy.
 Se vaani unteni ulpukoita
 ja laulun hentoja aaluvoita
 tuo kylmä kuoleman kyy.

 Ma minne katsoin näin pienoismieltä
 ja kuulin penseän kylmää kieltä,
 ja sydän kylmeni mun.
 Mut silloin, silloin, oi kiitos Herran,
 hämyssä talvisen illan kerran
 näin, näin ma, ystävä, sun.

 Ja silloin sieluni silmät aukes
 ja silloin tyhjäksi paljon raukes
 ja paljon toisin ma näin.
 Ja sydän lämpöisnä taasen sykki
 ja nuoret valtimot toivoin tykki
 ja valoon kuljin ma päin.

 Niin täyden täys oli sydämeni,
 ja silloin lauloin ma kansalleni
 ja kannel lämpöä soi.
 Mut kuinka kulloinkin laulu luisti,
 niin sua syömeni aina muisti
 ja sua se kunnioi.

 Ma luulin, että se kestäis aina
 tuo tunne ylväs, tuo taivaan laina
 povessa sun sekä mun.
 Se sammui, sammui – nyt on niin hiljaa,
 ma katson muistojen tietä siljaa,
 on murhe mielessä mun.

 Sa kuljet kaukana maailmalla
 ja siellä työn sekä toimen alla
 ei muistot haastella voi.
 Mut kiitos vuosista mennehistä
 ja valon hetkistä välkkyvistä,
 ne mulle lempesi soi.