Agnes Meijer
Hän uskoi, nuori neitonen –
 Maailman ilot haihtui,
 Kuin veden päällä kuplanen,
 Elämän suunta vaihtui:
 Uus’ olemus ja tarkoitus
 Ja uusi tahto, luonne –
 Se oli uskon vaikutus,
 Elämän perusjuonne.

 Hän uskoi, siten sielussa
 Heräsi halu pyhä:
 Pakana maassa kaukana,
 Miss’ ihmisraukat yhä
 Pimeydessä hukkuvat,
 Todistaa Jeesuksesta,
 Kirvottaa sielut rakkahat
 Syntien kahlehesta.

 Hän uskoi, siten uskalsi
 Itsensä alttihiksi
 Kiinassa, hengen ankkuri
 Lujasti Jeesuksessa:
 Lupaus Herran uskonsa
 Terästi, voiman antoi,
 Mi hänell’ oli apuna
 Ja kaikki kuormat kantoi.

 Hän uskoi, tuli takaisin
 Maahamme, meille kertoi
 Pimeydestä sielujen,
 Jolle ei kuultu vertaa:
 Rakkaudesta Herramme
 Hän puhui, puhuu vielä,
 Vaikkeivät vielä korvamme
 Ääntänsä kuulla siedä.

 Hän uskoi, nukkui uskossa,
 Kun kutsu äkillinen
 Pois riisti hänet joukosta
 Näkyväst’ uskovien.
 Herralle uskoss’ uhrattu
 Elämän-tehtävänsä,
 Tää siemen-jyvä kylvetty,
 Ei kuole ikänänsä.