Julma kirkkaus
Kevään kirkkaus on julma illoin.
 Valosilloin
 yli itkun kimmeltää se näin.
 Vihertäin
 sini välähtelee ikkunoissa,
 joista päivän lempeys on poissa.
 Viileään
 valoon katson, mutta haudan nään.

 Tuska tietämisen, jok’ ei tiedä!
 Tajun viedä
 rinnasta se rajuudellaan voi.
 Kammitsoi
 näön, kuulon, tunnon tomu lämmin,
 sielun kietoen vain kiinteämmin.
 Kylmeten
 vasta vapaa onko ihminen?

 Viekö salaisuuteen silta mikään?
 Hetkeksikään
 enkö rajan taakse nähdä saa?
 Aukeaa
 kevään sinessä vain syvin syvyys.
 Sano, hyvyys
 yksinkö sen yli johdattaa?

 Sano, rakas sielu, yli kuilun
 viekö ääni rakkautes huilun
 sokeaa, mi etsii jälkiäs.
 Lähemmäs
 viekö kaipaus ja tuska hartaan?
 Yli partaan
 käydä saanko, käsi kädessäs?