Prometheus (Juva)
Sa taivaas verhoo, Zeus,
 utu-usvihin
 ja voimaasi lapsekkaana,
 kuin poika ohdakistoon,
 koe tammihin ja kallioihin!
 Kas, yhä vaan mun maani
 on vankkumatta
 ja majani, jot’ et sä kattanut,
 ja lieteni,
 min loimotus
 sun kateeks käy.

 En auringon alla tunne
 kurjempaa, kuin te, jumalat!
 Elannon surkean
 suo uhrisauhut
 ja rukoukset
 jumaluudellenne,
 ja nälkä teidän ois,
 jos lapset ja kerjurit
 ei houkkina toivois vielä.

 Kun lasna maailmaa
 ma katsoin ymmällä pää,
 niin eksynyt silmäni kääntyi
 päin päivää, kuin ois ylhäällä siellä
 muka korva, mi itkuni kuulee,
 ois sydän, kuin mun,
 mi ahdistettua säälii.

 Ken mua auttoi
 titaanein väkivaltaa vastaan?
 Ken mun pelasti
 kourista kuolon ja orjuuden?
 Sä itse sait tän kaiken aikaan,
 pyhä, hehkuva sydän,
 ja nuorna, hartain innoin
 sä pilvein Uinujaa
 hänen pettämänään kiitit!

 Sua kunnioittaisin? Miksi?
 Sa huojensitko koskaan
 vaivoja sortuneen?
 Sä lievensitkö koskaan
 tuskia itkeneen?
 Minust’ eikö karkaissut miestä
 kaikkivaltias aika
 ja kohtalo ikuinen, –
 mun herrani, Zeus, ja sun!

 Luulit ehkä
 mun korpeen pakenevan,
 vihaavan elämää,
 kun eivät kaikki
 nuoruusunelmat täyttyneet!

 Täss’ istun, kuvani mukaan
 ma ihmiset muovaan:
 suvun valtavan synty,
 prometheolaisen,
 mi on kärsivä, itkevä,
 on nauttiva, riemuitseva
 ja halveksiva sua,
 kuin minä!

Johann Wolfgang von Goethe
Runot
Valter Juva

de:Prometheus (Gedicht, frühe Fassung)