Merimies G. Lundströmin muistelmia/3
Merimies G. Lundströmin muistelmia.

(Jatk. 5 numeroon.)

.

Päivät kuluivat, vuodet vierivät. Kesät
olin minkä missäkin merimiehenä, talvet oles­kelin 
joutilaana niinkauan ainakin kun rahoja
kesti, vaan kun ne loppuivat, koetin halon
hakkuulla henkeäni elättää. Elämäni ei toki
antanut mitäkään tyydytystä ja alituisia tun­non 
vaitvoja koetin aina hetkeksi tukahduttaa
—viinalla. Tämän lääkkeen kehnouden kyllä
jokainen tuntee.

Olinpa niin eräänä talvena joutunut Pie­tariin 
ja tapasin täällä vanhan tuttavan
merimiehen, joka miten minäkin oli jäänyt
joutilaaksi. Kaikenlaisia juteltuamme syntyi
seuraava keskustelu välillämme:

”Etkö lähde kanssani kanssani Amerikaan?” kysyi
tuttavani.

”Nytkö talvella?”

”No niin!”

Tästä minulle pitkät tuumat, mutta sa­noinpa viimein: ”Vie Jumala minne viet,
kun et vaan kotia vie. Tähän elämään
olen niin tuskaantunut että siitä kernaasti
luovun. Ehkä paranee tuo siellä.”

”No hyvä!” vastasi toverini ”huomena
lähdetään kaupan tekoon ja sitte parin päi­wän 
perästä matkalle.

Seuraavana aamuna läksimme ilmoitta­maan 
itsiämme niille herroille, jotka pestasi­vat 
miehiä Venäjän siirtomaahan Sitkassa.
Toverini, joka osasi Venäjän kieltä, toimitti
minunkin asiani, ja käski vaan tulemaan
pöydän tykö, sekä kirjottamaan nimeni erään
kirjotuksen alle. Tämän kun olin tehnyt,
annettiin minulle 5 ruplaa rahaa ja toverini
ilmoitti kahden päivän perästä lähdettävän
matkalle.

Nyt oli siis tullut päivä,jolloin vanhat olot
oli jätettävät, selkä käännettävä sivistyneelle
maailmalle ja pyrittävä eteenpäin tunte­mattomaan 
maahan, tietymöttömiin oloihin,
kamppailtawa ennen aavisamattom hanka­luuksien 
kanssa. Matkalle lähtiessä annettiin
jokaiselle suuri turkki ja isot saappaat. Meitä
oli kolmekymmentä kuusi siirtolaista ja kolme
päällikköä, jotka hoitivatjärjestystä. Huo­limatonta 
joukkoa kun oltiinkin, olivat kun­nolliset 
johtajat välteettömän tarpeen ja juuri
senlaiset osaantuivat johtajamme olemaankin.
Eivät he säikähtäneet ihmisen ikää eikä kokoa,
vaan antoivat keppiä tottelemattomalle, niin
kuin siihen aikaan vielä oli tapana tehdä.

Siihen aikaan ei Venäjällä vielä ollut
rautateitä, jonka vuoksi meidän tuli matkata
hevosella. Kolme miestä pantiin kuhunkin
rekeen ja reen eteen kaksi hevoista. Seu­ramme 
oli parhaasta päästämitä huonointa.
Useimmat olivat suurimpia pahantekiöitä,
jotka kehuen kertoivat urotöitään. Eräs
Markoff niminen mies oli toki kaikista jul­min. 
Näkönsäkin jo kamoksutti ja peloitti
arkaluontoista. Suureen ja vahvaan var­taloonsa 
liittyi karkea, jylisevä ääni ja hir­vittävän 
rumat kasvot, joiden kolkkoutta
suuret arvet huulissa eivät suinkaan vähen­täneet. 
Kerran kysyi joku häneltä, missä
hän oli huulensa turvottanut.

”Jumalata minä siitä kiitän,” vastasi
Markoff.

”Kuinka sinä häntä siitä kiität, kuinka hän
sinulle on pahaa tehnyt?”

”Kukin saa ansionsa jälkeen. Antoipa hän
kerran minulle tavallisesti rahaakin.”

Nyt alkoi Markoff kertoa seuraavaa:

”Minä olin Isakin kirkkoa rakentamassa.
Meitä oli viisikymmentä miestä yhden pääl­likön 
johdannon alla. Meillä oli erittäin
rahan antaja, joka meille maksoi palkan. E­räänä 
päivänä,kun palkkaa piti annettaman,
läksin minä kahta tuntia ennen työn lakkaa­mista 
rahan antajan tykö, ottaen hyvän
aseen nuttuni alle. Arvasin, näet, että hän
parastaikaa jakaa rahoja joka miehelle val­miiksi. 
Nöyrimmästi pyysin minä anteeksi ja
rukoilin saada palkkani nyt kohta, sillä äi­tini 
oli muka kuollut ja minun oli heti häntä
hautaaminen. Tätä puhetta pitkittäessäni,
astuin häntä likemmäksi ja kun olin tullut
niin lähelle, että luulin aseeni ulottuvan,
sieppasin sen silmänräpäyksessä nuttuni alta
ja paukahutin häntä päähän. Hän samassa
meni lattialle pitkäkseen. Minä kokosin ra­hat 
nuttuni helmaan ja läksin pois. Kun
olin rahat saanut piiloon, tulin jälleen työ­paikalle, 
josta olin ainoastaan kymmenen mi­nuttia 
ollut pois. Kukaan ei ollut toimistani
mitään huomannut. Kun työaika loppui,
mentiin miehissä palkkaamme saamaan, vaan
silloin näimmekin rahan antajan makaavan
hengetöinnä lattialla. Kaikki surivat ja ih­mettelivät 
tapausta ja minä surin ja ihmet­telin 
myös.

Jonkun ajan olin vielä työssä, mutta sitte
rupesin rahojen kanssa elämään. Niillä sai­kin 
poika herrastella kokonaisen vuoden. Kun
rahat loppuivat, tuntui vaikealta ryhtyä työ­hön. 
Panimme sentähden tuumamme yhteen
erään toisen miehen kanssa ja menimme ison
maantien varrelle väijymään matkustavia.
Täällä asettausimme eräälle autiolle kohdalle,
jossa oli pitkä matka kylän mäliä. Eräänä
päivänä näimme etäältä vaunut, joiden
edessä oli kaksi hevoista, lähestyvän. Pää­timmepä 
käydä näiden kimppuun. Kun vau­nut 
joutuivat likemmäksi, näimme iloksemme
niissä olevan ainoostaan kaksi miestä, joista
toinen istui kuskilla, toinen vaunujen perässä.
Kuomi oli alas laskettu. Vaunujen jou­duttua 
kohdallemme juoksimme toverini kanssa
esille ja pidätimme hevoiset. Toverini piti
hevosia kiini ja minä menin herran tykö,
joka, miten kuskikin, näytti olevan sangen
tyyneellä mielellä. Kohteliaasti kysyi hän
minulta, mitä oikeastaan tahtoisin, jo­hon 
lyhyesti vastasin: ”rahaa.” ”Kuinka
paljon?” kysyi hän. ”Jospa nyt saisin noin
50 ruplaa,” tuumin minä. Sanaakan virk­kaamatta 
otti hän povitaskustansa kukkaron,
josta antoi minulle anotun summan. Tähän
sanoin hänelle nöyrän kiitoksen. Herran
kanssa oltiin nyt selvillä, mutta ei kuskin.
”Koska olette noin sopusia miehiä matkusta­via 
kohtaan,” puhui kuski, ”niin minäkin an­nan 
puolestani hyvän ryypyn.” Samalla
haperoitsi hän istuimensa alta ja veti sieltä
esiin rommipotun. Minä lähestyin, otin ryy­pyn 
ja annoin kiittäen potun hänelle takaisin.
”Odota hetki”, sanoi hän, niin saatpa vielä
hyvän sakuskankin.” Vaan tuo veijari siep­pasikin 
istuimensa alta suuren ruuviavaimen
ja samassa silmänräpäyksessä lyödä pamautti
hän minua sillä vasten suuta, niin että me­nin 
kuperikeikaa. Nyt ottivat he rahat pois
ja ajoivat matkoihinsa. Kun siitä vähitel­len 
aloin tointua, tuli toverinikin pakomat­kaltansa 
ja ihmetteli hirmuista näköäni. Kas­voni 
olivat veressä, kaksi hammasta[ ]oli irroil­laan 
suussani ja huulet kaikki palasina. Sa­noin 
itselleni: ”ryyppy oli hyvä, mutta sa­kuska 
parempi.” Päätin nyt jättää tämän
ammatin, sillä ensimmäisestä yrityksestäni jo
sain kantaa ikuisen muistin. Kaksi ham­masta 
menetin ja huuleni jäimät tänlaisitsi.”

”Sinä lurjus”, sanoivat toiset. ”Jumalatako
sitte kaikesta tästä syytät?”

”Ellei Jumala sitä olisi sallinut, niin ei
se niin olisi tapahtunut.”

Tästä kertomuksesta jo arvaa, minkälaista
joukkoa seuramme oli, ehkä myöntää kuiten­kin 
täytyy, että Markoff oli kaikista kolkoin.
Laulua rakasti hän kumminkin suuresti ja
olikin siinä erinomaisen etevä. Monta het­keä 
ilahdutti hän vaivaloisella matkallamme
laulunsa kauniilla säveleillä.

Jatkokertomuksen osat