Z. Topeliukselle
Jo aurinkoinen kultiaan
 Loi maille, maisemille,
 Ja laulut kohos kaikumaan
 Sen sulo sätehille.

 Ja Suomen kansa havahtuin
 Nuo laulut kummat kuuli,
 Ja sydän sykki innostuin,
 Jonk’ kuolleheks jo luuli.

 Nyt ikivanhat nietokset
 Jo sulas laulun valta:
 Käy esiin hengen aartehet
 Taas talvipeiton alta.

 Ja kansa, tuntein itsensä,
 Nyt hehkuu taisteloihin;
 Mut kiitoksensa, lempensä
 Se kiintää laulajoihin.

 Se parhaimpainsa parvehen
 Sun nimes aina sulkee,
 Ja laulus, laulu sydämen,
 Sydämiin aina kulkee.

 Se laulu vienon-suruinen
 On niinkuin luonto Suomen;
 Mut myöskin lämmin, toiveinen
 Kuin kansan uusi huomen.

 Se lauloi voimaa ihanteen
 Ja lempee hehkuvinta:
 Sen laulun tunsi omakseen
 Jokainen nuori rinta.

 Se neuvoi Luojaan luottamaan
 Ja epätoivon poisti,
 Se näytti, kuinka onni maan
 Silmissä lasten loisti.

 Ja sydämihin lapsien
 Myös lietsoit pyhää tulta:
 He opeit maansa rakkauden
 Ja aatteet suuret sulta.

 Ja aatteet lapsiin tarttuvat
 Ne lumoin mahdillansa;
 Mut lapset kerran varttuvat
 Ja ovat Suomen kansa.

 Vaikk’ kätkettynä sydämiin,
 Ei haihdu aatteen taika,
 Mut kerran kansain näkyviin
 Sen nostaa uusi aika.