Merikummitus
Laivan laitaa vasten
 lepäsin, katselin kauan
 veteen peilikirkkaasen
 unelmoivin silmin.
 Yhä syvemmä katsoin ja katsoin,
 siks kunnes pohjasta meren
 näin ensin kuin hämypilven;
 se muodostui, värit sai,
 jo nousivat tornit ja kirkonkaaret
 ja vihdoin päivässä päilyvä kaupunki
 muinais-alankomainen
 ja ihmis-vilkas.
 Miehet mietteiset, musta-viitat,
 pitsikauluksin, kunniaketjuin,
 pitkin miekoin ja pitkin naamoin
 astuvat poikki kirjavan torin
 päin raatihuonetta porras-ylhää,
 jota kiviset keisarikuvat
 vahtivat valtikoin sekä miekoin.

 Mut eessä pitkien huonerivien,
 miss’ akkunat ovat kuvastin-kirkkaat,
 pyramiideiksi leikatut lehmuspuut,
 käy sulkku-suhisevat immet
 hoikka-varret, kukka-kasvot
 kainosti verhossa mustan myssyn
 ja kumpuavan hiuskullan.
 Sulhot kirjavat, puvussa Espanjan,
 ohi teikkaavat
 päätä nyökkäävät
 Vanhemmat rouvat
 ruskein, vanhanpartisin vaattein,
 helminauhoin ja rukouskirjoin
 kiiruhtavat
 tuomiokirkkoon suureen,
 minne kellojen kaiku
 ja urkujen pauhaavain sävel kutsuu.
 Minut itsenikin
 valtaa kaiun kaukaisen väristys outo!
 Alakuloisuus, syvä, ääretön kaipuu
 rintaani hiipii,
 rintaani tuskin tervehtyneesen;
 on kuin sydänhaavoja suuteleisivat
 huulet hellät
 auki jälleen;
 punapisarat kuumat
 vierivät vitkaan
 tuonne syvyyden kaupunkiin,
 yli vanhan talon,
 vanhan, korkeapäätyisen talon,
 niin surumielisen, ihmis-tyhjän;
 akkunassa
 vain impi istuu
 pää vasten kättä
 kuin lapsi orpo ja unhoitettu –
 ma tunnen sun, orpo, hyljätty lapsi!

 Niin syvään, meren-syvään siis
 minulta peityit
 sa oikusta lapsellisesta;
 etkä enää päässyt ylös,
 vaan istuit vieraana
 vieraiden ihmisten luona
 vuossadat pitkät,
 sill’ aikaa kuin minä, sielussa kammo,
 yli kaiken maan sua etsein,
 yhä, aina etsein,
 sa aina-lemmitty,
 kauan-kaivattu,
 vihdoin-löydetty!
 Löysin ma sun, näen, näen minä jälleen
 sun kasvojes sulon,
 nuo silmät viisaat ja uskolliset
 ja hymysi armaan;
 enkä ma milloinkaan sua heitä,
 alas astun ja luoksesi riennän,
 syli auki syöksyn
 sun, heleän, helmaas!

 Mutta aikaan oikeahan
 jalkaani kapteeni tarttuu
 ja vetää mun laivanlaidalta pois
 ja huutaa suuttuen, naurain:
»Tohtori, piru teitä riivaa!»

Eino Leino
Heinrich Heine
Runot
Merenkulku

de:Seegespenst
eo:Elektitaj Poemoj de Heinrich Heine/Mara Fantomo
ru:Морское видение (Гейне/Вейнберг)