Tehtaan poika
Hän varhaisella kulkee katuviertä,
 on aatoksensa pirteät ja vilkkaat.
 Leppoisa tuuli pyyhkii talon pieltä
 ja aamurusko piirtää loimut kirkkaat.
 Tehtaassa valu-uuni häntä oottaa,
 sen tulisydämessä malmi kiehuu,
 vihaisna sylkee sisimmästään lieskat,
 ja uhaten sen keltakielet liehuu.

 Hän muistaa kylän matalaisen majan,
 miss äitimuori pikku siskon kanssa
 on viettänyt jo monen vuoden ajan
 pienissä, uutterissa touhuissansa.

 Hän muistaa, miten päivätöissä hääri,
 myös paimenena. Hätä aristeli.
 Surut ja harmit tarkoin kätköön kääri
 ja elon ongelmoita arvaeli.

 Nyt täällä ahertaa mies, valaa rautaa,
 Dneprit ja Syvärit niin paljon vaatii.
 Nyt kaivetahan kurjuudelle hautaa,
 ja miehet lisäsuunnitelmat laatii...

 Jo hiki hakkaa, ohimoissa jyskää,
 on valimossa meteli ja pauhu,
 käs’varret jännittyvät, vongahtaa ja ryskää,
 ilmassa loimut, höyry sekä sauhu.

 Kun ankarina syöksyy valukauhat,
 ja tuolla leikkii hurjat tulikäärmeet,
 niin johtuu mieleen viileät ja lauhat
 kesäiset illat, tanhut, seppelpäärmeet.

 Mutta mies tietää, että täten ratkee
 se kysymys, mi aina ahdisteli,
 vaan täten nälän selkäranka kätkee
 ja koittaa elämä, uus elämä,
 mi tuskin aatoksissa ailahteli.

 Eilinen kylän poika, proletaari,
 nyt tehtaan rattahia tarkoin ohjaa.
 Ei enää kangastele utusaari,
 vaan tallataan jo reaalista pohjaa.

1931

Yrjö Savolainen