Satakieli (Hellén)
Kun tarhasta Eedenin ajettiin
 pois Aadam ja Eeva ennen,
 heitä seurasi koira uskollinen
 ja lintunen välkkyväsiipinen,
 moni muukin mukahan mennen.

 Vaan portilla enkeli estelee:
»Jää luoksemme, satakieli!
 Siellä pahassa maailmassa mitäpä teet?»
»Oi, laulelen lohdun säveleet»,
 sanoi lintunen hellämieli.

»Minä teen sulle ensin ystäväntyön,
 jonka arvoa nyt et arvaa.»
 Ja hän kosketti kädellä hiljalleen
 höyhenpukuhun kullanvälkkehiseen –
 heti oli se tuhkanharmaa.

 Ei nurkunut muutosta lintunen,
 ei enkelin »ystäväntyötä»,
 vaan jäljestä Eevan ja Aadamin
 se liiteli sydämin sykkivin,
 näin ollen murheessa myötä.

 Ja ihmiset kulkivat maailmaan
 ja paljon nyt onnesta puuttui.
 Jota kauemmas Eedenin tarhasta
 he eksyivät maailman matkalla,
 sitä kovemmaks sydän muuttui.

 Satakielen laulelo turhaan soi
 sulohelkettä hellää, hyvää.
 Tyly kohtelu raukan palkkana vaan:
 moni herttainen laulaja surmataan –
 ei missään sääliä syvää.

 Sillä kieli sen pienoisen laulajan,
 joka sävelet sointuiset antoi,
 oli mielitty maailman rikkaitten,
 ja huippuna hienojen herkkujen
 sen juhliva pöytähän kantoi.

 Pakopaikkaa etsien lintunen
 nyt enkelin apua kiittää:
 kas, kullanvälkkeiset pukineet
 ois kätkön kauas jo ilmaisseet,
 vaan harmaja suojaksi riittää.

 Niin ihmisen tähden katkeraan
 satakielinen surevi silloin.
 Se kaihoo riemuja Eedenin
 ja sinne pyy tavi takaisin –
 oi, täyttyykö toivonsa milloin?

 Ei päivin rohkene laulella,
 vaan kaikki kun uneen vaipuu,
 se silloin vaikeroi murhettaan,
 kadotettua Eedenin onneaan.
 Soi laulussa kutsu ja kaipuu.

 Kun valvoo ihminen vuoteellaan
 ja raskas on rauhaton mieli,
 satakielen hän kuulevi säveleen –
 paratiisinsa muistavi kadonneen.
»Sinne kutsutko mua, satakieli?»

1912.