Tuntematon
Tuntematon.

I.

Herra Tuntemattoman oleskelu Pariisissa oli saanut kaupungin kuohuksiin.
Salongeissa ja teattereissa, lentoradoilla ja ateliereissa, sähköradalla ja laivoissa,
akatemiassa ja eduskunnan käytävissä ei puhuttu mistään muusta kuin hänestä.
Figaro-lehti julkaisi joka päivä eri osastossa tietoja herra Tuntemattomasta;
ei mikään hallitsija, vaikkapa hän olisikin ollut maan ystävä tai liittolainen,
ollut niin yleisesti tunnettu.

Oliko herra Tuntematon ehkä suuri tiedemies, tunnettu runoilija, ihmeellinen
keksijä vai kuuluisa rikollinen? Kenties. Mutta sitä ei tiedetty.

Ei tiedetty, minne hän meni, mistä hän tuli, ei hänen ikäänsä, ei hänen kansallisuuttaankaan;
siksi häntä nimitettiinkin herra Tuntemattomaksi. Oli muitakin
häntä koskevia asioita, joista ei tiedetty, vaikka sanomalehtimiehet ja salapoliisit
koettivat parastaan. Ei aavistettukaan, missä hän aterioi. Matin-lehti
oli pannut hänen kintereilleen ovelimmat nuuskijansa; ei kukaan heistä nähnyt
herra Tuntemattoman menevän ravintolaan, ja hänen asuntonsa portinvahti
vakuutti, ettei hänellä ollut palveluksessa keittäjää, ei kamaripalvelijaa, ettei
teurastajaa, ei leipuria, ei vihanneskauppiasta eikä hiilienmyyjää käynyt hänen
luonaan.

Herra Tuntematon lähti joka päivä kello yksi — ei milloinkaan minuuttiakaan
ennen eikä myöhemmin — pienestä alakerranasunnostaan Champs-Elyséeskadun
numero 30:sta. Hänellä oli parrattomat kasvot aivan kuin amerikkalaisella.
Hänellä oli harmaa puku ja kova amerikkalainen kupuhattu. Hän ei
ollut pitkä eikä lyhyt, ei lihava eikä laiha, hänen olisi pitänyt voida liikkua aivan
huomiota herättämättä Champs-Elyséesin varrella. Mutta se oli surkea erehdys!

Jokaisen ohikulkijan kasvot kuvastavat jotain tunnetta: iloa, surua, mielipahaa,
huolia tai mietteitä. Herra Tuntemattoman kasvot eivät kuvastaneet
mitään; hän oli aivan tunteeton. Hänen katseensa oli ilmeetön ja suunnattu
suoraan eteenpäin. Jos hän tahtoi katsoa oikealle tai vasemmalle, niin ei hän
kääntänyt silmiään, vaan kiersi päätään.

Hän ei koskaan käyttänyt kävelykeppiä, eikä hänellä koskaan ollut sateenvarjoa.
Hän ei viittoillut niinkuin runoilija loppusointua tai niinkuin puhuja
lauseenkäännettä etsiessään; hänen käsivartensa riippuivat suoraan alaspäin
niinkuin lepoasennossa olevan sotilaan kädet.

Hän astui vielä lisäksi hiukan omituisella tavalla, mikä muistutti niitä pieniä
leikkiukkoja, jotka vieterin avulla pannaan käyntiin ja jotka astelevat jonkun matkaa
nytkäytellen jalkojaan ja kaatuvat pienimpäänkin esteeseen. Mutta vaikka
herra Tuntemattomalla näyttikin olevan hiukan epävarmat jalat ja kankeat
nivelet, niin hän ei kaatunut. Jos joku pysäytti hänet kysyen tietä, niin hän seisahtui
heti, heilahteli hieman päästäkseen tasapainoon ja vastasi:

»Anteeksi... minä en ole täältä kotoisin.»

Hänen äänensä oli hiukan nariseva, nenästä tuleva, sanontansa oli hidasta
ja kuulosti ulkomaalaiselta.

Kaikki nämä erikoisuudet riittivät tietystikin herättämään yleisössä huomiota
ja tekivät Tuntemattomasta ainakin joksikin aikaa Pariisin yleisön suosikin.
Sanomalehtien pikku-uutiset, joita luultiin hänen itsensä lähettämiksi, olivat vielä
lisäksi kiihottaneet pariisilaisten uteliaisuutta, ja joka sunnuntai vaelsi ihmisiä
Champs-Elyséeskadun varrelle katsomaan tätä kuuluisaa henkilöä.

Herra Tuntematon istui penkillä Marigny-puistokadun lähellä eikä välittänyt
vähääkään siitä huomiosta, mitä hän herätti.

Ihmisiä vilisi hänen ympärillään, rohkeimmat tulivat aivan hänen nenänsä
eteen katsomaan, mutta heidän ei onnistunut saada hänen kasvoihinsa mitään
ilmettä, ja tuntui aivan siltä, kuin hän olisi ollut museon vahanukke, joiden edessä
katsojat toisinaan ilvehtivät pettääkseen herkkäuskoisia.

Juhlapäivinä poliisi järjesti vartioston ja köysiaitauksen. Ihmiset saivat
ryhmittäin kulkea hänen ohitseen, ja hän itse pysyi aivan liikkumattomana.

Vähääkään välittämättä niistä, jotka häntä ympäröivät, tutkivat, tarkastivat,
pilkkasivat, nousi tämä arvotuksellinen mies joka ilta sitten paikaltaan ja
kiiruhtamatta, tyynesti, kylmästi, sanomatta sanaakaan palasi asuntoonsa.

Tämän asunnon oli kaksi päivää ennen herra Tuntemattoman tuloa vuokrannut
eräs hänen ystävänsä, jota ei kukaan sittemmin ollut nähnyt. Saapuessaan
herra Tuntematon tervehti portinvartijaa ja sanoi yksinkertaisesti:

»Hyvää päivää, se olen minä!»

Ja sen jälkeen ei hän ollut lausunut sanaakaan talon portinvartijalle, joka
hienotunteisena miehenä pysytteli syrjässä.

Oli monella tavoin yritetty päästä selville siitä, kuka tämä levottomuutta
herättävä muukalainen oli. Mutta turhaan. Muuan älykäs poliisi, jonka tehtävänä
oli valvoa järjestystä tuon rauhallisen herran ollessa liikkeellä, oli eräänä
päivänä uskaltanut kysyä, mikä oli hänen liikanimensä, etunimensä, osotteensa
ja arvonsa, koska hänen läsnäolonsa sai aikaan tungosta Champs-Elyséeskadulla.
Herra Tuntematon vastasi, pienimmänkään kasvojen väreen, silmäkulmien
rypistämisen, kärsimättömän liikkeen tai kiivaan sanan ilmaisematta tyytymättömyyttä,
tyynellä ja narisevalla äänellään:

»Minä en puhu, en viittoile, olen aivan säädyllinen. Jos tämä huvittaa tänne
kokoontuneita ihmisiä, niin kysykää heiltä! Kukako minä olen? Se ei ole teidän
asianne, ja ellette jätä minua rauhaan, niin menen etsimään maani lähettilästä!»

Poliisi nolostui eikä kysynyt sen enempää. Johdattaakseen ihmisten ajatukset
muuanne vangitsi hän kolme miestä, jotka olivat tehneet hänestä pilkkaa.

Olympia-teatterin johtaja oli tarjonnut herra Tuntemattomalle tuhannen
frangia, jos hän joka ilta istuisi puoli tuntia hänen teatterinsa aitiossa.

»Miksi te minua luulettekaan?» vastasi Tuntematon.

Toiset pitivät häntä nerokkaana ilveilijänä, joka oli lyönyt suuren vedon,
toiset miehenä, joka valmisti tavattoman suurta reklaamia jollekin lääkkeelle
tai uudelle hajuvedelle.

II.

Bulevardi Saint-Germainin varrella numerossa 130 asui kuuluisa tiedemies.
Hänen nimensä oli Arnaud. Hän oli Tiedeakatemian jäsen ja maailmankuulu
huomattavista sähkötutkimuksistaan. Häntä verrattiin usein Edisoniin ja odotettiin
hänen saavan kerran Nobel palkinnon. Ikävä kyllä ei herra Arnaud ollut
mikään miellyttävä mies, hän oli äreä, kiukkuinen ja itsekseen mutiseva, tehden
aivan sietämättömäksi elämän vaimolleen, joka oli hyvyys itse, ja tyttärelleen,
joka oli siro, hieno ja kaunis kaksikymmenvuotias olento.

Herra Arnaudilla ei ollut ainoatakaan luotettavaa ystävää. Hänen mainettaan
ylistettiin, mutta kaikki karttoivat häntä mieluimmin, ainakin yhtä
paljon kuin häntä ihailivat. Hän ei siitä välittänyt vähääkään ja olisi ollut aivan
onnellinen työhuoneessaan, keskellä koneitaan ja kirjojaan... ellei herra Delobelia
olisi ollut tässä maailmassa. Mutta herra Delobel oli kuin olikin olemassa
ja saattoi useita kertoja päivässä kuuluisan ammattiveljensä aivan kiehahtamaan
raivosta. Sillä herra Delobel oli aivan yksinkertaisesti hänen kuuluisin kilpailijansa
sähkötutkimusten alalla. Mutta hän oli aivan Arnaudin vastakohta, nuori,
pirteä, veitikkamainen, hiukan huoleton ja kujeita täynnä. Hän oli keksinyt
monia nerokkaita koneita, jotka olivat saaneet aikaan mullistuksen teollisuudessa.

Kun Arnaud oli loukkaavan pilkallisesti käsitellyt hänen ensimmäisiä Tiedeakatemialle
antamiaan tiedonantoja, niin tämä puolestaan saattoi vastustajansa
aivan epätoivoon pirteillä arvosteluillaan ja sillä sulavalla tavalla, millä hän
sanoi: »Kuuluisa teoreetikko, herra Arnaud, Tiedeakatemian jäsen». Herra Arnaud
ei tahtonut olla yksinomaan teoreetikko. Hän väitti hyvin mielellään, että kaikki
nykyajan keksinnöt olivat saaneet alkunsa hänen tieteellisistä päätelmistään ja
että hänellä oli jäljellä mitä merkillisin keksintö, joka tulisi kokonaan muuttamaan
maan muodon.

Pääasiassa hän oli ärtynyt siitä, että hänellä oli niukanpuoleiset tulot, jota
vastoin Delobel oli ansainnut suuret määrät rahaa; että hän sai kävellä jalkaisin,
kun Delobelilla oli komea automobiili; ja että Delobel vietti kesänsä Trouvillen
kylpypaikassa, jota vastoin hän sai tyytyä Meudonin metsään. Hän ei suinkaan
erikoisesti rakastanut rahaa, automobiilia eikä Trouvillea! Ei suinkaan. Mutta
häntä loukkasi se, että vaatimaton käytännön mies sai voiton hänestä, kuuluisasta
teoreetikosta, ja ellei herra Delobelia olisi ollut olemassa, niin Arnaud olisi
pitänyt jalankulkemista hauskempana kuin ajamista ja Meudonin metsää kaikkein
kauneimpana paikkana.

Eräänä päivänä Arnaud oli erikoisesti mietteisiin vaipuneena työhuoneessaan.
Samana iltana piti vietettämän hänen tyttärensä Rosen ja hänen veljenpoikansa,
asianajajan apulaisen ja kunnon pojan, kihlajaisia. Näitä molempia
viimeksi mainittuja ominaisuuksia olisi kuka muu tahansa pitänyt nuoressa miehessä
aivan erinomaisina, mutta Arnaud ei ollut tyytyväinen, ja ellei hän olisi
pelännyt saavansa kaksi perhettä kimppuunsa, olisi hän määräämättömäksi
ajaksi lykännyt kihlajaiset.

Hiljainen kolkutus herätti hänet mietteistään. Palvelijatar tuli sisään ja toi
herralleen käyntikortin ilmottaen erään vieraan odottavan. Tälle kortille oli
painettu:

ja sen alla, oli seuraavat kirjotetut rivit:

»Teidän tiedoksenne: herra Edward Freak, Melbournen Tiedeakatemian
jäsen.»

Arnaud nousi hämmästyneenä ja sanoi:

»Pyytäkää häntä astumaan sisään...»

Ja herra Tuntematon astui sisään. Jäykin kaksiosaisin liikkein hän otti hatun
päästään ja tervehti kurkkuäänellään:

»Hyvää päivää!»

Herra Arnaud lykkäsi tuolin hänen istuttavakseen. Tulija vaipui siihen hiukan
raskaasti ja selitti käyntinsä tarkotuksen tyynellä tavallaan.

»Arvoisa herra, minä rakastan tätä kansaa, mutta sillä on pieni heikkous,
jonka voi kyllä mainita, sen vähentämättä kansan arvoa. On väitetty, ettei se
tiedä maantieteestä mitään. Menen vielä pitemmälle ja väitän, ettei se tiedä
toisista kansoista mitään. Se ei merkitse paljoakaan, mutta se selittää, miksi
te ette tunne minua, joka tunnen teidän jokaisen teoksenne ja pienimmänkin
julkaisun...»

Herra Arnaudin täytyi tunnustaa, ettei hän oikein tuntenut vieraansa nimeä.

»Minä tiedän sen, jatkoi herra Tuntematon. »Sen vuoksi esittelenkin itseni
täydellisemmin kuin käyntikorttini: olen Edward Freak, joka on kirjottanut kolmekymmentä
kaksi teosta maan muodostumisesta; olen Melbournen Tiedeakatemian
jäsen (ehkä minun täytyy mainita, että se on Austraaliassa?) ja maailman suurimpien
platinakaivosten ja siis miljaardien omistaja!»

Toinen upporikas tiedemies! Herra Arnaud huokasi syvään, hän ajatteli
Delobelia, tytärtään Roseä ja nuorta asianajajan apulaista — ja huokasi toisen
kerran.

Herra Tuntematon jatkoi:

»Tämän esittelyn jälkeen menen suoraan asiaan: herra Arnaud, teillä on tytär,
neiti Rose, jonka joka päivä olen nähnyt kävelevän Champs-Elyséesillä. Hän
on hyvin miellyttävä: minä otan hänet vaimokseni!»

Herra Arnaud tunsi siksi hyvin salaman, ettei hän kuvitellut sen iskeneen
huoneeseensa. Hän oli kuitenkin siksi hämmästynyt, ettei voinut puhua, ja sen
vuoksi herra Tuntematon jatkoi:

»Kun asia on päätetty, niin pyydän teitä samalla, koska se on täällä tapana,
— hankkimaan minulle kunnian, että tiedeakatemia kutsuu minut ulkomaalaisen
akatemian jäsenenä johonkin istuntoonsa vieraaksi.»

Herra Arnaud sopersi muutamia sanoja hämillään, ällistyneenä, suunniltaan...
selitti olevansa hyvin iloinen, tämän olevan hänelle suuren kunnian...

»Sananen vielä,» sanoi Tuntematon, »ja sitten lähden luotanne. Pyydän
teitä olemaan mainitsematta nimeäni ennen sitä istuntoa, johon otan osaa. Tahdon
välttää haastattelijoiden ja sanomalehtien lörpöttelyjä. Näkemiin!»

Herra Edward Freak nousi, pisti kupuhattunsa jälleen päähänsä, asteli epävarmoin
askelin ja poistui samoin kuin oli tullutkin, ennenkuin Arnaud oli toipunut
hämmästyksestään.

Illalla oli Arnaudin perheessä suuri murhenäytelmä, kun kihlaus purettiin ja
kuuluisa teoreetikko ilmotti, ettei hän koskaan ota vävykseen muita kuin tuon
ihmeellisen austraalialaisen tiedemiehen, jonka teoksia ei hän tuntenut, mutta
jonka rikkauden hän tunsi. Kun hän ilmotti, että häät vietetään kohta tuon odottamatta
saapuneen miljaardien omistajan kanssa, sanoi Rose menevänsä luostariin
ja veljenpoika lähtevänsä sotimaan Marokkoon — —

Herra Arnaud joudutti asioita. Viikkoa myöhemmin oli Tiedeakatemian
istuntopäivä, ja tähän istuntoon piti kutsuttaman herra Tuntematon. Seuraavana
päivänä Rosen isä aikoi pitää julkiset kihlajaiset.

III.

Tiedeakatemian istunto oli tärkeä merkkitapaus. Oli äkkiä saatu kuulla,
että tuo omituinen mies, tuo salaperäinen, joka oli pannut poliisilaitoksen ja hallituksen
pään pyörälle, joka oli herättänyt uteliaisuutta kolmessa miljoonassa Pariisin
asukkaassa ja koko maailman sanomalehtien miljoonissa lukijoissa, että
tuo vaitelias harvaliikkeinen olento, joka katsoi aina suoraan eteensä ja jonka
kasvot olivat aivan ilmeettömät, olikin vain tiedemies, joka tahtoi elää kenenkään
huomaamatta.

Epäilijöitä oli kylläkin... sillä useita asioita ei tarkemmin tutkien voitu
selittää. Uteliaisuus oli sen tähden Tiedeakatemian isossa salissa hyvin jännittynyt,
kun puheenjohtaja oli lausunut kuuluisan ulkomaalaisen virkaveljen tervetulleeksi,
ja herra Tuntematon nousi tapansa mukaan jäykästi, kumarsi sekä alkoi
puheensa tähän tapaan:

»Hyvät herrat, en rohkene käyttäessäni kieltä, joka ei ole äidinkieleni ja jonka
monia hienouksia en tunne, etsiä harvinaisia lauseita ja erikoisia puheenkäänteitä
ilmaistakseni teille kiitollisuuttani, jota tunnen suuren minulle osottamanne ystävällisyyden
johdosta. Minä siis aivan yksinkertaisesti ja koko sydämestäni kiitän
teitä.»

Tätä alkua tervehdittiin hyväksymisen mutinalla, ja myötätuntoisen sorinan
kohistessa herra Tuntemattoman katkonainen nenä-ääni jatkoi:

»Sallikaa minun lisätä, että samanlaisen vastaanoton — jonka uskon johtuvan
ainoastaan ranskalaisten kohteliaisuudesta eikä persoonallisista ansioistani,
mekin valmistamme kaukaisessa Austraaliassamme kaikille suurille, kauniille
keksinnöille, jotka tämän kansan nerous on luonut. Jokainen meidän maassamme
tuntee tämän etevän seuran jäsenten kuuluisat työt, ja minun etevä ystäväni ja
tuleva appeni Arnaud, jota saamme kiittää ihmeellisistä sähköä koskevista
teorioistaan, on Melbournessa hyvin tunnettu...»

Herra Arnaud hymyili ja kumarsi.

»Niin, eikö minun monien muitten joukossa tule mainita myös erästä tiedemiestä,
jota en ole tavannut Pariisissa ollessani, mutta joka hämmästyksekseen
ehkä kuulee, että hänen ihmeelliset keksintönsä ovat antaneet meidän teollisuudellemme
aivan suurenmoisen vauhdin?... Mutta te tunnette paremmin kuin
minä herra Delobelin, ja siksi jatkan.»

Arnaud rypisti silmäkulmiaan ja väänsi naamaansa. Akatemia tuumi: »Vieraamme
ei ole hienotunteinen!»

»Minä tahdon ainoastaan,» jatkoi herra Tuntematon, »pysyttelemällä sähköalalla,
joka ei minulle ole aivan vieras, todistaa teille kummallisen, hämmästyttävän
esimerkin avulla, miten kansalaiseni ovat, seuraamalla teidän viitottamaanne
tietä, puolestaan käyttäneet hyväkseen keksintöjä, jotka ovat tulleet tästä kaupungista,
mikä on valmistanut minun vähäpätöiselle persoonalleni aivan liian
mairittelevan vastaanoton.

»Muuan Melbournen Tiedeakatemian jäsenistä on valmistanut kokonaisuudessaan
miehen, joka on samanlainen kuin minä ja te, joka kävelee, kulkee kaduilla,
yleisillä paikoilla, ottaa osaa jokapäiväiseen elämään, puhuu, keskustelee,
väittelee — ja hänestä aion tänään puhua.»

»Oh! Oh-oh!» Kuuluisa seura ei voinut olla tällä tavoin osottamatta epäilyksiään.
Huudot olivat kohteliaita, mutta ilmaisivat selvästi, että austraalialainen
tutkija meni liian pitkälle ja että ranskalaiset eivät suvaitse, että heitä pidetään
liian herkkäuskoisina. Herra Tuntematon pysyi tyynenä. Hän vaikeni hetkiseksi,
antoi näiden huudahdusten hiljetä ja jatkoi:

»Kuuntelemalla muutaman minuutin ajan selityksiäni voitte epäilemättä
tulla vakuutetuiksi, että kertomukseni on tosi...

»Millä tavalla kansalaiseni toteutti tämän ajatuksen, jota monet tiedemiehet
ovat uneksineet, ja loi olennon, joka kaikin tavoin näyttää elävältä? Yksinkertaisinta
oli tämän miehen ulkokuoren valmistaminen. Hän teki sen aluminiumista
ja peitti metallin hyvin hienolla nahalla, joka samalla oli hyvin notkeaa ja
venyvää, jotta kädet ja jalat saattoivat taipua. Tähän kehykseen keksijä sijotti
metallisen luurangon, jonka eri osat olivat yhdistetyt vipuihin. Nämä
taas vuorostaan olivat yhdistetyt sähköaaltojen vastaanottajaan ja sähkömoottoriin,
joka oli asetettu vatsaan. Kurkun päähän oli sijotettu puhelimen kalvo
ja äänenvahvistaja. Koko pään yläosa muodosti mustan kotelon, ja silmät,
vaikka ne olivatkin aivan oikeitten silmien näköiset, eivät olleetkaan muuta
kuin suurennuslaseja, jotka himmeälle lasille heijastivat ulkomaailman. Puhelin
ja heijastaja olivat yhdistetyt Hertzin sähköaaltojen vastaanottajiin ja lähettäjiin.
Siinä oli kaikki, sillä turhaa on teille mainita puvusta, johon tämä olento
verhottiin. Se on sivuseikka.

»Mutta, hyvät herrat, mitä tehtävää oli tällä koneistolla, tällä puhelimella,
tällä mustalla kotelolla? Niiden avulla annettiin eloa miehelle, jolla — niin täydellinen
kuin se olikin — ei tietystikään kuitenkaan ollut ajatuskykyä. Kukaan
ei ole niin itserakas, että hän uskoisi voivansa päästä luonnon tasalle.

»Mutta ei ole mahdotonta käyttää omaa ajatustaan näennäisen elon antamiseksi
olennolle, joka on kokonaan ihmisälyn luoma.

»Ymmärrättehän, millaisen ihmeellisen nautinnon se valmistaa ihmiselle,
kun hän voi elää kaksinkertaista elämää, voi, lähtemättä rauhallisesta kodistaan,
elää ulkopuolella omaa itseään, koota vaikutelmia kaukaisista seuduista, kulkea
todellakin kautta maailman, nähdä erilaisia olentoja, tutkia heitä, puhua heidän
kanssaan, olla heidän seurassaan ja samalla itse pysytellä omaistensa luona,
omassa kodissaan! Ihminen, jonka äly on selkeä ja vilkas, mutta jota pysyväinen
tai ohimenevä tauti estää liikkumasta, ei enää olekaan liikkumaton, sillä vaikka
hänen oikea minänsä onkin siellä, missä tuska hänet pidättää, niin hänen kaksoisolentonsa
tuo hänelle vaikutelmia kaupungeista ja seuduista, auringonlaskusta
meren leppoisalta rannalta, kaiun akatemioitten jaloista kirjallisista tai tieteellisistä
keskusteluista tai suurten kansankokousten toisinaan väkivaltaisista
teoista.

»Voitte kuvitelmissanne mennä vieläkin pitemmälle. Voitte kuvitella, että
on olemassa kaupunki, jossa asuu yksinomaan tällaisia olentoja, koska siinä asuvat
ihmiset eivät liiku, eivät tule eivätkä mene, eivät puhele, eivät tee kauppaa,
eivät käy teattereissa tai toistensa luona muuta kuin koneittensa avulla,
koneitten, joilla ei ole muuta kuin toisten tahto, toisten äly, toisten intohimot...

»Miten, huudahdatte varmaan, voimme nähdä tämän kummallisen, hämmästyttävän
elämän nuken avulla, joka ei ole mitään muuta kuin huono valokuvauskone,
puhelin, jonka lanka ei johda mihinkään ja joka ei ehkä olekaan mitään
muuta kuin vetonukke, minkä jalkoja ja käsiä liikutellaan langan avulla? Keksijä
on hullu. Ei.»

Mutta akatemia ei väittänyt mitään vastaan, ja herra Tuntemattoman ääni
kaikui terävänä ja yksitoikkoisena:

»Kuvitelkaa, että kaupungin jossain etäisessä kolkassa istuu mies työhuoneessaan.
Hänen edessään on näppäimistörivi; sen yläpuolella on suuri taulu
ja näiden välissä fonografin torvi.

»Äkkiä näkyy kuva taululla, se esittää katua, ihmisiä, jotka liikkuvat edes
ja takaisin tai töytäävät toisiaan vastaan. Joku ohikulkija seisahtuu ja tervehtää.

»Fonografin torvesta kaikuu selvä ääni, joka kysyy: ’Missä on se ja se katu?’

»Tiedemies painaa johonkin nappulaan ja huutaa torveen: ’Ensimmäinen katu
oikealla’, ja näppäilee yhä, seuraten taululla näkyvää kuvaa, joka vaihtuu ja
muuttuu aivan kuin elävien kuvien kuvat.

»Ja te arvaatte, mitä hän tekee, hän antaa elon aluminiumiselle keksinnölleen,
käyttämällä hyväkseen kahta keksintöä, jotka ovat lähteneet Ranskasta ja
jotka ovat johtuneet langattomasta sähkölennättimestä, telemekanismia eli
voiman lähettämistä sähköaaltojen avulla ja fototelefoonia, joka nerokkaasti
yhdistettynä Hertzin sähköaaltojen vastaanotto- ja lähettämiskoneeseen saa
sen aikaan, että pitkien matkojen päähän voidaan lähettää kuva samalla kuin
puhekin.

»Selitän lisää. Saatuaan aikaan täydellisen yhteistoiminnan huoneessaan olevien
ja automaatin koneitten välillä näkee tiedemies edessään olevalla taululla
kuvan, joka heijastuu selittämääni mustaan koteloon, ja näkee siis, missä nukke
liikkuu. Hän näkee tämän koneen silmien avulla. Näppäimistöllään, joka vaikuttaa
telemekaanisesti vipuihin, voi hän aivan varmasti määrätä kaikki automaatin
liikkeet. Langattoman puhelimen ja kaksinkertaisen ääntä vahvistavan
puhelinkalvon avulla hän kuulee jokaisen kysymyksen ja voi vastata omasta
työhuoneestaan.

»Minä tunnen tämän automaatin ja voin vakuuttaa, että sen erehdyttävä
vaikutus on täydellinen...»

Akatemian jäsenet katsoivat toisiinsa ällistyneinä ja levottomina, kysellen
itseltään, miten heidän tuli käsittää tuota haaveksijaa, joka muistutti enemmän
Mark Twainia kuin Edisonia.

Puheen hälinä seurasi äskeistä hiljaisuutta.

Herra Arnaud kadotti mielenmalttinsä. Hän tunsi kaikkien katseitten soimaavina
suuntautuvan häneen, ja hän tunsi, että hänen velvollisuutensa oli puhua.

Herra Tuntematon ei välittänyt vähääkään ympäristön mielenosotuksista,
vaan katsoi kylmästi vastustajaansa, joka nousi ja puhui:

»Hyvät herrat, meidän tapamme on ollut tässä pyhässä paikassa suunnata
ajatuksemme vakaviin tehtäviin. Ajatelkaa siis hämmästystämme — ja minun
tuskaani — nähdessämme, että mies, jota pidimme maansa tieteen jalona edustajana...»

»Anteeksi,» keskeytti herra Tuntematon, »mitä te, herra Arnaud, siis omasta
kohdastanne ajattelette?...»

»Että te olette ilvehtijä!» vastasi sähköteoreetikko jyrkästi.

Lyhyt, kuiva nauru korahti Tuntemattoman kurkusta, kun hän heti paikalla
vastasi:

»Kuuluisa herra teoreetikko, te olette tyhmeliini! Sillä, katsokaa, minä olen
tuo automaatti!»

Herra Tuntematon oli vaipunut istuimelleen, kädet levällään, pää taaksepäin
kääntyneenä, suu auki, aivan kuin henki olisi hänestä äkkiä lähtenyt...
Kaikki riensivät hänen luokseen. Rohkeimmat tunnustelivat, ravistivat häntä,
ja hämmästyksekseen he huomasivat hänen pehmeän ja hienon ihonsa alla aluminiumisen
metallikuoren.

Samaan aikaan istui kaupungin syrjäisessä osassa, omassa työhuoneessaan,
näppäimistön ääressä herra Delobel, seuraten tätä kohtausta edessään olevasta
taulusta ja nauraen niin, että oli tukehtumaisillaan.

Neiti Rose meni serkkunsa kanssa naimisiin, ja herra Delobel tuli myöhemmin
Akatemiaan.

Lähde: Nuori Voima no 3, 1.3.1916, s. 73–80 (9–16)

Joseph Jacquin
Jalmari Finne
Novellit
Nuori Voima
1916
Tieteiskirjallisuus