Yö
Yö musta yllä, alla.
 Pois viime tähti sammuu.
 Nyt unten ulapalla
 veen hirmut hirnuu, ammuu.

 Yön suurten kuuluu kuoro
 yl’ aavan kuohukuvun.
 Nyt uus on valtavuoro
 syvyytten alkusuvun.

 Nyt elää muinaismuodot
 jo muka ammoin laanneet,
 heräävät rungot, ruodot
 kivistä unta maanneet.

 Väkevät vanhat herää, –
 levänneet varsin lievät.
 Tuoll’ etsii silmät erää
 vihertäväiset, vievät.

 Tuoll’ liikkuu evin hitain
 ne halki vetten harjuin,
 ja satahammas-kitain
 soi kiukku riistaa karjuin.

 Syvyyden äänet ärjyy,
 yön ääret vastaa naarain. –
 Voi miestä, ken nyt värjyy
 vesillä haaksin haurain,

 ken, myöhäsynty keri,
 pääll’ öisten keinuu uomain,
 kun kansoittama meri
 on ajan alkuluomain.

 On liian hennot, heikot
 kaikk’ aseet ihmismietteen,
 kun tulee tursaat, peikot
 syvyytten sydänlietteen.

 Ei suojaan suuntaneulat
 poloista auta purtta.
 Min kaarna kestää keulat,
 kun ahmaa aallon hurtta.

 Ei konsaan matkan maaliin
 se saavu mies, ei palaa.
 Iäti saadun saaliin
 syvyyden suuret salaa;

 sen vie, ken keko sousi
 päin maiden uutten unta,
 kun mahtajaksi nousi
 yösynty sukukunta,

 kun purki voimat tummat
 ulappa umpisyvä,
 toi ilmi salatummat
 kuin tuntea on hyvä.