Talvella (Husu)
On talvi. Valkovaippaan maan
 jo luonto kaikkialla peittää,
 ja lisää hiutaleita vaan
 kuin huntuja se maahan heittää.
 Jo tuoss on talven ensitie,
 miss tukkimiehen hepo laukkaa,
 reen jalas pakkasessa paukkaa,
 ja hepo kiitää, korpeen vie.

 Puut seisoo pakkashuurteissaan,
 ja korvessa on syvä rauha;
 ei laula edes linnutkaan,
 ei leyhy iltatuuli lauha.
 Vaan tuolla tukkimiehet käy
 ja kirveeniskut kajahtaapi,
 nyt korven rauha katoaapi,
 mut yöksi jälleen ennättäy.

 Yö koittaa, talven siniyö,
 ja tähdet syttyy taivahalla;
 jo hohtaa niiden helmivyö
 yön tummuudessa kaikkialla.
 Sä katsees pohjoisehen luo:
 mi loimu siellä yössä väikkyy?
 Mi taivaan rantamilla läikkyy?
 – On revontulten loimu tuo.

 Se korkealle kohoaa
 ja taivaan sinen valostaapi,
 kuin tuliliekit ylös saa
 ja autereita tavottaapi.
 Kas, korven takaa käy sen koi,
 ja kultakaareen joskus kääntyy,
 ja aamun sarastaissa nääntyy, –
 yötähtein kerä häipyy pois.

 Ah, korpi! Raitis talvisää
 se hyväileepi ihmismieltä,
 ja punahonkain uljas pää
 kuin puhuis meille riemun kieltä.
 Ne ylväät onpi seistessään,
 ja ylväät silloinkin, kun kaatuu,
 kun oksansa jo maassa maatuu,
 ja tukkimies on riemuissaan...

1937

Matti Husu