Sinivuokot


I. Sinivuokko lumessa. 

 Kuin kainona sa seisot
 Oi kukka sininen,
 Ja hienon pääsi nostat
 Sylistä kinosten.

 Muu vielä siskojoukko
 On talven vallassa,
 Niin yksin ylenet sä
 Ja kukit salolla.

 Vaan honka huojuvainen
 Huminoi ylhäällä.
 Ja leivo liitäellen
 Visertää virttänsä.

 Ja äänetönnä kiität
 Jumalaa sinäki,
 Hyvyyttä, rakkautta,
 Armoa Luojasi.

II. Milloin koituu kevätaika? 

 Sa tuttu kukkanen laaksossa,
 Sa airut kevähinen,
 Mi huulin kerke’in hymyilet,
 Oi kuullos mun kuiskehen’!

 Näin ruusun tarhassa kaunoisen
 Se loisti ja purppuroi,
 Ja kauvan katsoin sit’ ihastuin,
 Salon tytär unho’on sai.

 Sydämmin murtunein jällehen
 Nyt seison vieressäsi –
 Oi voitko antaa sa anteeksi
 Mun, kurjan, rikokseni?

 Oi saanko viihtyä vieressäs
 Ja katsoa silmälläsi...
 Sinitaivast’ vieläkö konsanaan
 Mun katseen’ kohtajavi?

III. Iloitse siis! 

 Sai jo purot pulppuuvaiset
 Kevät armas juoksemaan,
 Vuokot nosti kaunokaiset
 Mäellen se versomaan.

 Talven väessä luonto kaikki
 Kuolleelt’ äsken näyttihen,
 Tietämättäs silloin saiki
 Elon voimaa povehen.

 Kylmäin kautta, ihmislapsi
 Sunkin onnes varttuvi,
 Säätty onpi luotavaksi
 Taiston kautta rauhasi.

 Iloitse siis kevähällä,
 Koska kukat puhkeaa,
 Iloitse myös talvisäällä:
 Silloin juuret voimaa saa!

IV. Sinivuokko-vihkosen kanssa. 

 Kohta kyllä kuihtunemme
 Kukkahaiset salolta,
 Tyydymmepä onnehemme,
 Näivetymme riemulla,
 Kunhan ilon hetkiseks
 Luoda voimme povehes.

 Pian soluu kukkais-aika,
 Kukan lehdet lankeaa,
 Mutta yksi säilyy taika
 Aina yhtä nuorena,
 Maan ja ilman vanheten
 Yks on kukka ikuinen.

 Kuva kuluu vaskisehen
 Patsahasen hakattu,
 Minkä ihmissydämmehen
 Piirsit, ei se sammallu:
 Ilot, hyvät mitkä loi,
 Ikäin iät vihannoi.

Leimu [Kustavi Grotenfelt].

Kustavi Grotenfelt
Runot