Taistelua ja kuolemaa
»Ylentäkäät sydämenne jumalan tykö.
 Kristus on ristillä kuollut
 teidänkin kurjien eestä».

 Näin lausui pappi edessä rivin,
 miss’ kuolemaan tuomitut seisoivat
 tiheessä, olkahan nojaten olka,
 synkkänä tuijottain oman hautansa pohjaan,
 omin käsin mink’ oli luoneet.

 Vait oli kaikki.
 Vait oli hauta ja haudan reunalla uhrit.
 Vait oli pappikin, mahtava lahtariherra.
 Vaiti myös pyssyhurtat
 taampana seisten,
 murhaajajoukkio kurja.

 Muuta ei kuultu kuin tuulen raskahan huokaus,
 mi viimeiset terveiset toi elämältä,
 toi terveiset rakkahimmilta
 ja viilehin huulin suuteli
 vankien kuumaa otsaa.

 Pappipa, herramies,
 taas kohotti raukean katseen,
 ihraiset kasvonsa nosti,
 huulin irstahin virkkoi:
»Kristus on kuollut teidänkin eestä.
 Lumivalkeiks hän kuitenkin
 syntinne pestä voi.
 Elon tiimalasinne pian on loppuhun juossut,
 sekunti, silmänräpäys
 teillä on armonaikaa.
 Sen perästä tomua ootte ja tuhkaa.
 Laki ankara on – maailma teitä ei sääli,
 vaan ehkäpä kurjia kuitenkin
 on säälivä taivas».

»Rukoile armoa itse, kelvoton pappi,
 on tuleva sinunkin vuorosi kerran!»
 Näin kuului vankien parvesta
 matala, synkeä vastaus.

 Hätkähti pappi, kuin saanut ois puukosta piston,
 vavahti pyssyhurtat,
 tuulikin tyyntyi.
 Kohosi hitaasti ylpeät päät,
 suuteli uljaita otsia auringon lempeät säteet.

»Tulkohon konnille kuolema!
 Eläköön vapaus!»
 Se tuli niin äkkiä, kauaksi kiiri,
 kiiri kuin ukkosen ääni.
 Se viilteli lahtarimieltä,
 syytti ja soimas,
 se uskoa toisissa nosti,
 varmenti tietoa siitä
 ettei kuolema kolkko oo sille,
 kellä on sankarisielu.

 Kaatuivat sankarit hautaan,
 uusia sijahan astui.
 Vait oli pyssyhurtat,
 lahtaripäällikkö mietti:
»Osaavat punikit kuolla –
 kuolevat niin kuni miehet».

 Näitä nyt muistamme, veikot.
 Kaameita muistoja kaikki.
 Kiroten muistamme maata,
 missä on äitimme hauta,
 missä on kruunattu rikos
 ja veljien murha.

 Siunaten muistamme maata,
 missä on veljiemme hauta,
 joiden keralla kerta,
 nojaten olkahan olka
 riveissä seisoimme
 uhmaten lahtarivaltaa.

 Haudoille tuoreille, vankilan tyrmiin,
 raskahan huokauksen ja palavan kaihon
 nyt kannamme hiljaa.
 Maan päälläkö ovat vai alla,
 ei kuollut heistä oo kenkään.
 Meissä ne elävät kaikki,
 elävät meissä ja meidän kauttamme varmaan!

1919

Santeri Mäkelä