Suleima


1. Softa laulaa. 

 Olen Stambulin lapsi ja Softa vaan,
 ylioppilas, tunnettu lauluistaan.

 Yli moskean muurin jo aikaa kurkin
 ja lännen aatevirtoja urkin.

 Koraania silti en pilkkaakaan, –
 käyn siivosti omaa tietäni vaan.

 Oli vuosikymmen jälkensä luonut,
 ja ma niin olin taattoni perinnön juonut.

 Tulin törkyyn ja pölyyn kirjuriks Kaadin,
 ja hälle mä pöytäkirjoja laadin;

 sain ruokaa niin, – sai koirani niin;
 kera »Toverin» viisi me huolittiin,

 oli tuomiot syiden, vai sykkyräin, –
 niin ensi kerran Suleiman näin.

        *       *       *       *       *

 Kuin ilmestystä mä katsoin silmiin,
 ja laulusuoneni puhkes ilmiin!

 Läpi mailman kulttuurin harhailin,
 idän kirjavan, harmajan lännenkin;

 mä kärsin ja tutkin ja mietelmöin, –
 epätoivoisna istuin ja otsaani löin.

 Niin sydänsoppiin ma katsoin syvään:
 tulin ihmiseksi ja luotin hyvään!

        *       *       *       *       *

 Suleima! Lempeni annoin sulle!
 nyt en huolikaan, miten käynee mulle.

 Kun Kaadi haukkuu ja lukee lait,
 mä ylväsnä kultaani vaalin vait.

 Mä häihin ja nimittäjäisiin lasten
 teen lauluja, kirjoitan rahaa vasten.

 Saa laulaja laulaa leivästään:
 Suleiman helmassa palkkani nään!

 Olen päivällä viitassa virttyneessä;
 käyn juhlapukuun, kun yö on eessä!

 Ja salaa ma riennän armaani luo:
 hän nuoruusvikani anteeks suo!

 Hän heelmiä tarjoo ja viiniä mulle:
 oi, siunaus, valkohelmani, sulle!

2. Yön hiljaisuudessa. 

 Yön hiljaisuudessa useinkin,
 kun kirjurin lamppu palaa,
 mun painaa otsaani polttavaa
 kaks hentoa kättä salaa.

 On silmäni peitetyt, mitään en nää,
 ma voin vain kuiskehen kuulla:
 on aivan, kuin runotar laulelon
 se henkisi vienolla suulla!

 Ma ponnistan vastaan, estelen
 ja jos silmäni vapaiksi luulen:
 saan silloin tuoksuvan suutelon
 kahen lämpimän, kostean huulen.

 Yön hiljaisuutehen kiitos soi,
 kun kirjurin lamppu palaa:
 sun hentoa kättäsi lauleloin
 mun sieluni siunata halaa!

3. Jos Saadia lukisin sulle – 

 Jos Saadia lukisin sulle,
 yhä kuulla ja kuulla saisit: –
 »Mene ennen kristityn vankeuteen,
 kuin velkojas tyttären naisit.»

 Oi, Saadi, sa laulaja suuri,
 min nimen he piirsi kultaan:
 miten avioliittos johtanut lie
 sinut vaski-aikaan ja multaan!

 Suleima! jos isälles velkaa
 ma oisin, ja mun sa naisit,
 niin tuskin sa armasta nimeäs
 yhä kuulla ja kuulla saisit!

 Mut – nyt olen laulaja itse,
 min nimen he piirsi kultaan:
 Suleiman vankina unta nään
 ajan kultaisen väikkyvän tultaan!

4. Kai Hafiz gaseelein laulaa. 

 Kai Hafiz gaseelein laulaa
 voi suloa impensä armaan, –
 kai lauluruhtinaan eessä
 lien vasta-alkaja varmaan;

 kai Hafiz seurassa suurin
 on uljasten laulajain:
 hän mereen viinin ja lemmen
 ihan hukkuvan näyttää ain!

 Vain ruusuja, rypäleitä,
 serenaadeja, kutsuja kemuun:
 hänen armaansa usein näyttää
 ihan hukkuvan ruusujen lemuun!

 Sä näät, miten aaltoo rinta,
 miten silmä haikea hymyy, –
 mut et, mitä katse salaa,
 mikä aaltojen kätkössä lymyy!

 Kai Hafiz seurassa suurin
 on uljasten laulajain:
 mä meressä viinin ja lemmen
 olen helmenpyytäjä vain.

 Suleima! aarteen ma löysin,
 – vaikk’ alkaja vain lien varmaan, –
 se on mielesi herttainen hyvyys,
 sun sulojes helmi, sa armaan’!

5. Bospori! Sun lainees huokaa. 

 Bospori! sun lainees säikkyin
    huokaa, milloin päivä väikkyin
       vaipuu helmaas kosteaan!
 Mut kuu se katsein vienoin
    nousee, luoden varjot tienoin
       valoon valmupunervaan.

 Valmu-unelmiin jo untuin,
    laine tuutiutuu tuntuin
       vienoon värisoinnelmaan!
 Oi, Suleima! tunnen riemun,
    joka luokses pois nyt vie mun
       helmaas vaiti vaipumaan:

 kaipuun, joka hehkuin palaa,
    kaihon, joka nousta halaa
       riemuun yhä suurempaan, –
 ihmeenlaisen suonten kuumeen,
    untenmailman valmuhuumeen, –
       tule laineen tunnelmaan!

6. Tuskain yöksi oli luotu – 

 Tuskain yöksi oli luotu
 yö, kun kahden oltiin juotu
 riemut, joita malja suo, –
    ja sa kalpenit ja kuiskit:
    Pois! He vie mun pashan luo!

 Silmistäni siteen raastit, –
 siniharmain silmin haastit,
 suontas poltti hehkuvuo,
    ja jo helmahasi herpos
    hennot valkokätes nuo.

 Viha löi mua, päähän paisuin,
 puukkoon tartuin kiihkoin raisuin,
 puoleks lensi tupest’ tuo, –
    käsin jähmein kahvaa kourin
    ja ma äänsin: Pashan luo!

 Tuska tuima suumme sulkee,
 kuolinhetket raskaat kulkee,
 kirpos puukko jalkais luo;
    sydänvertamme se sentään
    damasceeni-säilä juo.

 Kumpaankin se iski varmaan!
 kuulin, kuinka povest’ armaan
 verkkaan tihkui haavan vuo!
    Nyyhkimään kun puhkesimme,
    verta oli itku tuo.

 Tuskain yöksi oli luotu
 yö, kun kahden oltiin juotu
 riemut, joita malja suo.
    Kalpenit, mut murhein äänsin:
    Oispa kuolo ylkäs tuo!

7. Sua, tavernin vartiaa laiskaa! 

 Sua, tavernin vartiaa laiskaa, –
 ovi auki! auki, hoi!
 Kuu, kaartaen pilvenkaiskaa,
 yli moskean katseen loi.

 Kas kuuta! se hymyillen nousi,
 kuin lempeä täynnä se ois...
 Ei, tänne nuoli ja jousi:
 alas ammu! ammu se pois!

 Mitä riehun ma? Kuu on multa
 yli moskean koskematon.
 Suleima, armahin kulta,
 tänä yönä nyt toisen on!

 Ovi tavernin sisään paiskaa!
 pyhä-temppeli aukeaa:
 Hei, moskea kuuta raiskaa,
 ja kumoon ne kellahtaa!

 On jänteessä ilkkuni jousi,
 se lempesi ampuu pois!
 jos hymyyt, jos kyyneles nousi ...
 koko mailman se ampua vois!

 Joka vartia-koiralle selkään!
 joka miestä mä karkaan päin!
 Tulen jumalankieltäjäks, pelkään ...
 juon itseni järjiltäin.

8. Kammottaa, kun mieleen johtuu – 

 Kammottaa, kun mieleen johtuu
 elämän ja kuolon kummat!
 Etsiessäs kaiken summat,
 tuskissas sa kiemuroit.

 Allah, Allah, kaikki voit!
 Jumala on meillä ratki,
 mitä lausut, kirjoitatki,
 mietit, hourit, ongelmoit!

 Maat loit, Allah, taivahatki,
 elon loit ja kuolon kummat,
 loit nää epäilykset tummat –:
 oman itses, Allah, loit!

 Mutta mulle hengen soit,
 elonsa kun hän sai sulta!
 Tämä elo vietiin multa ...
 ja sa sentään kaikki voit!

9. Vait! soi soitot. 

 Vait! soi soitot, – helkkyy huilut
 harppuin, luutuin säveliin;
 suuri keltakuu se hymyy
 kaihoisasti Bosporiin.

 Kautta kuudanhymyn liukuu
 serenaadin venhe tuo;
 harppuin, huiluin helkkehestä
 kumpuu vieno itkuvuo.

 Hymy kasvoilleni lankee,
 itku värjyy rinnassain, –
 oi, Suleiman sulo äänen
 tunnen, salaa aavistain.

 Kukkastuoksun huumemereen
 häipyy vieno itkuvuo,
 pitkin Bosporia poistuu
 serenaadin venhe tuo.

 Suostun kaikkehen, jos kuulla
 vielä saan tuon säveleen!
 Elinkauden velkakirjan,
 – iät kestävän, – mä teen!

 Orjaks saatte minut myydä,
 lyökää, ja ma siedän sen, –
 jos nyt vain tuntee
 huumaa kukkastuoksujen!

 Soudan vaikka kaleereilla,
 vaikk’ ois venhe pashan tuo:
 oi, jos vain tän yön mua viehtää
 huiluin vieno itkuvuo!

 Tämän yön, vain tämän tahdon
 riemuin viettää muistojain:
 Suleimasta unelmoin ma,
 hänen ääntään kuullessain!

 Haipuu äänet, yö se päättyy,
 aamukoi luo valoaan, –
 kauas aavikkoon ma lähden
 erakoksi erämaan!

Holger Drachmann
Runot
Valter Juva