Maljain ääressä


1. 

 Mä tiedän kauniin kaupungin;
 Mennäänkö, veikot, sinne?
 Se kätkee kalleuksia,
 Jotk’ ovat mielihinne.

 Rubiininpuna säihkyvin
 Maljasta siellä hohtaa,
 Ja joka neidon huulilla
 Tuon punahohteen kohtaa.

 Shiraasin naiset hurmaavat
 Mieleenne eikö ennä
 Ja kuulu viini? – Eiköhän
 Miehissä sinne mennä?

2. 

 Rubiininhohde houkan vain
 Saa silmät huikaistuksiin,
 Se meit’ ei, veikot, vietä lain,
 Vaan jääkööt unhoituksiin
 Kaikk’ kalleudet itämaan;
 Me saimme aarteen pohjolaan.

 On aarre meille mieluisin
 Champagnen helminesteet;
 Siis riennä, veikko, riemuihin,
 Luo luotas huolet, esteet.
 Suu maljan on kuin neitosen,
 Se kutsuu meitä myhäillen.

 En usko merest’ olevan
 Kotoisin Kyprislapsen,
 Vaikk’ kuvas aaltovaippahan
 Apelles vaahtohapsen;
 Hän pettyi, veikot, järkiään:
 Maljast’ on lempi syntyään.

 Se tott’ on, veljet, katsokaas:
 Ken maljan kallistaapi,
 Hän pohjukassa nähdä taas
 Tuon vaahtohapsen saapi.
 Siis pohjaan, veikot, pohjahan!
 Jo kuultaa kuva armahan!

3. 

 Käy huuto, että kallistuu
 Yhäti mailman napa –
 Jos tott’ ois, eip’ ois kuiva suu
 Ja maljoissamme rapa;

 Ei, Rheininmaalta juoksahtais
 Luoksemme viinilaito,
 Ja maljoissamme tuoksahtais
 Nyt pyhän äidin maito.

4. 

 «Yö synkkä on ja valo luona Jumalan.»
 Mut valo itsessään on voima humalan;
 Se kirkastavi murheen terhenteitä,
 Aurinkokuntanansa johtain meitä.