Tupani
Minä tupani kummulle kyhään,
 sen rannalle rakennan,
 johon päivä kuin paikkaan pyhään
 luo hohteensa kirkkaimman.

 Minä nostatan asunnon armaan
 kotikuusien keskellen,
 ja kylkeä kallion harmaan
 perustaksi ma pyytelen sen.

 Ikihongista seinät ma salvan
 ja portahat veistelen.
 Ja saisinkos lattian halvan,
 jos kuusesta kyhäisin sen?

 Ja katoksi koivupuulta
 minä pyytelen tuohia,
 ja hopeita illan kuulta
 ja päivältä kultia.

 Myös kiville tehtävän annan
 ja savelle rantaveen:
 ne tupani loukkohon kannan,
 takan lämpimän niistä ma teen.

 Ma pyytelen tähtiä illan
 yllä tupani tuikkailemaan
 ja luomaan sen siintävän sillan,
 jota kaihoni kulkea saa.

 Niin toivotan tuulia taivon
 kotikuusessa hulmuilemaan
 ja lemmen ja toivon ja valon
 ikilauluja laulelemaan.

 Ja ystävän’ kaikki armaan
 minä kotiini kutsuisin,
 ne viihtyisi luonani varmaan
 ja viipyisi kauvankin.

 Ylin ystävä rakkaus jalo,
 ikikirkas ja aina uus,
 ja hyvyys päiväini valo
 ja kolmas on ahkeruus.

 Yli kynnyksen rakkaus hiipi,
 luo uunin se siirtyihe pois.
 Sen suhahti valkea siipi
 kuin enkeli liikkunut ois.

 Se hiiliä kosketti vainen,
 sai heti ne hehkumaan,
 jo puutkin se armahainen
 sai liekkeinä loimuamaan.

 Ja ahkeruus, impi nuori
 tuli rukkia kantaen,
 hän kuontalon pellavat suori,
 käy rukki jo suristen.

 Ja kutoakin hän taitaa
 tuo ahkera impyein,
 hän kutovi kultaista raitaa
 minun onneni kankaaseen.

 Ja hyvyys jo portaita nousi
 tähän unteni onnelaan,
 kuin kyyhkyn siivin se sousi,
 oli heti kuin kotonaan.

 Hän tuli, sai avaimet käteen,
 hän kotoista henkeä loi.
 Ja kirkkahan päivyen säteen
 se siunattu tupaani toi.

 Nyt ystävät, kieltäiskö kukaan,
 mitä päähäni pistäksen:
 Me kutsumme onnenkin mukaan
 alle orteni kotoisen!

 Ja onni jo ovella lymyy,
 tuli ennenkun kutsun hän sai.
 Sen on huulilla päivyen hymy –
 nyt suuri on sunnuntai.