Yhten Äitin viimeinen neuvo uppiniskaiselle ja itsepäiselle Tyttärellensä
Kattrinalle kuiskutan
 ja aivon aina hyvin,
 neuvon parhain neitostan,
 kosk’ puhuu paljo, syvin;
 mutta ei hän minusta
 nyt mitään lukuu pitä,
 paras, poikain, sinusta,
 ei suvaitsekan sitä:
 että minä neuvosin,
 kuin parhain äitin pitäis,
 rukostellen rientäisin,
 ja luonnon hyvän lisäis;
 vaan hän on aina vänkännyt
 juur’ toisin puolin teon,
 ketterästi kääntänyt
 ja nuhellut kans neuvon.
 Hän on raukka – Ristian –
 ah, älä häntä hyli!
 jos on mieli Morsian,
 myös älä siihen syli:
 kyllä tapa tanistuu,
 ja helppo virhi vihtoin,
 luonnostansa lakastuu,
 kosk’ sä käyt varhain kihloin.
 Minä sulle ilmoitan,
 ja puhun totta aina,
 varsin siulle valitan,
 juur tapa tämä laina:
 että kehuu ketterään,
 ahkera sille aivan,
 viskoo sanat vikkelään
 ja varsin paitse vaivan,
 paha tapa puhuissa
 ja rietas raton laatu,
 kohta hänen kehtoissa,
 siis häväistykset saatu;
 sillä hän on nuhtetoin,
 virhetöin kuin tuo viima,
 tulinen ja tunnotoin,
 kuin varistettu liima.
 Koska sinä kyselet,
 niin tosin tehään liitto;
 kosioissa kehuilet,
 ja koska tulee juotto:
 että hän on onnella
 ja aina tahtos jälkeen,
 alinomaan annolla
 ja vaikka varsin väkeen.

H[erman]: E[manuel]: H[ornborg].

*) Viipurista.

Herman Emanuel Hornborg
Laulut
Runot