Kirje leiriltä
»Tule vainioilta, isä, täällä on kirje Peteltä;
 tule portaille, äiti – pojaltasi on tullut kirje.»

 Katso: on syksy.
 Katso, miten puut, vihreät ja punaiset ja keltaiset
 huokuvat viileyttä Ohion kyliin, kun tuuli tuutii lehtiä,
 omenat kypsyvät tarhoissa ja rypälet säleiköllä.
 (Tunnetko köynnösten rypälten tuoksun?
 Tunnetko, miten tuoksuu tattaripelto, jossa mehiläiset
             surisivat äsken?)
 Korkealla kaiken yllä – taivas, niin tyyni,
 niin läpikuultava sateen jälkeen, ihmeellisin pilvin;
 ja taivaan alla on myöskin kaikki tyyntä, elävää ja kaunista
 – ja farmi kukoistaa.

 Vainioilla kasvaa kaikki hyvin;
 mutta tule vainioilta nyt, isä – tule, tyttäresi huutaa sinua;
 ja tule ovelle, äiti – tule suoraa tietä suurelle ulko-ovelle.

 Äiti, hän rientää minkä ehtii – jalat vapisevat – se tietää
             pahaa,
 hänellä ei ole aikaa silittää hiuksia tai kohentaa myssyä.

 Kiiruhda, avaa kirje.
 Voi, se ei olekaan poikamme käsialaa, vaikka hänen nimensä
             on alla,
 voi, vieras käsi kirjoittaa rakkaan poikamme puolesta –
             oi sinä haavoitettu äidinsydän!

 Kaikki pyörii hänen silmissään – mustat läikät tanssivat
             – hän käsittää vain tärkeimmät sanat,
 katkonaisia lauseita. – »Osunut rintaan, ratsuväkihyökkäys,
             makaa sairaalassa,
 tällä haavaa heikkona, mutta paranee pian.»

 Oi, nyt näen vain tämän yhden hahmon
 koko hymyilevässä ja rikkaassa Ohiossa, sen kaikissa
             kaupungeissa ja kylissä;
 kuolemankalpeus kasvoilla, kuolemanväsymys aivoissa,
             heikkoudesta kaatumaisillaan
 nojaa hän pihtipieleen.

»Älä sure niin, rakas äiti» (tuskin täysikasvuinen tytär
             nyyhkyttää nämä sanat;
 pikkusiskotkin tulevat, vaiti ja hyljättyinä).
»Katso, rakas äiti, kirjehän sanoo, että Pete paranee pian.»

 Ei, poika raukka, hän ei enää koskaan parane (ehkä ei
             hänen tarvitsekaan parantua, vakaan ja
             uskollisen sielun).
 Kun he seisovat kotona oven luona, hän on jo kuollut,
 ainoa poika on kuollut.

 Mutta äidin tarvitsee parantua,
 heikon olennon, pian mustiin puetun;
 päivällä hän ei koske ruokaan – yöllä hän koettaa nukkua,
             herää usein
 herää yösydännä ja itkee, ikävöi, syvällä ikävällä,
 oi, saisipa hän mennä, eikä kukaan huomaisi sitä –
 lähteä elämästä hiljaisuuteen ja mennä pois
 seuraamaan, etsimään, olemaan rakastetun kuolleen
 poikansa luona.

Runot
Uuno Kailas
Walt Whitman

en:Leaves of Grass/Book XXI#Come Up from the Fields Father