Pirstaleita
Elon aamu-unelmoista
 huvipurtta hän veisti vain,
 mi siintoselkiä ko’ista
 hänet veis yli ulappain.

 Hän kiirehtää koki työtään,
 näet aallot tullessaan
 ne viestejä hälle myötään
 toi kaukaisen ihmemaan.

 Ja joskus kangastus loitto
 satusaaria nähdä toi,
 ja kuin henkienjuhlista soitto
 siniaalloilla huminoi.

 Hän keinuakseen jo käkee
 yli rytmisten aaltojen,
 mut meren ja maan hän näkee
 nyt vallassa leimausten.

 Ovat tummina taivaan kulmat,
 ja kaukaa kuulla voi,
 kuink’ kohisee äänet julmat
 ja aseet kalskien soi.

 Jo synkät rintamat yhtyi,
 kävi myrskynä kautta maan,
 ja ne kaunista lippua ryhtyi
 ja jaloa tallaamaan.

 Hän heitti, vaikka surren,
 kun hetki vaati niin,
 vain onnen ohjiin purren
 ja aaltoihin kuohuviin.

 Ja lähti vaaran koittoon
 pois tyrskyhyn taistelon,
 mi vuoroin kääntyi voittoon,
 toi vuoroin tappion. –

 Nyt illalla taisto on laannut,
 ja merta hän katsoo taas,
 hän on rintahan haavoja saanut,
 hänen rantaansa myrsky laas.

 Hämy laskevi taivaanrantaan,
 käy tummuvat aallot veen,
 ja silloin tällöin santaan
 ne heittää pirstaleen

 Hänen aamu-unelmoistaan
 ja pursiraukastaan,
 miss’ siintoselkiä ko’istaan
 ois lähtenyt purjehtimaan.