Muistelmia matkaltani Ruskealan pappilaan uuden vuoden aikoina vuonna 1983/1
Kello 6 aamulla uuden vuoden aattona
v. 1982 oli matkustajajuna lähtevä Helsingistä
Pietariin. Minunkin piti matkata
sillä. Mutta kuin vasta edellisenä iltana
olin päättänyt lähteä Uutta vuotta
viettämään Sortavalaan erään ystäväni
luoksi, joka oli seminarin opettajana siellä,
niin oli minulla ennen lähtöäni niin paljon
toimittamista Helsingissä että olin vähällä
myöhästyä junasta. Konduktöörin
pilli jo soi par’aikaa kun saavuin rautatien
asemalle ja juna oli jo liikkeellä kun
matkalaukku kädessäni hypätä loikahdin
erään vaunun eteiselle. Jos vaan olisin
puolenkin minuuttia vielä tullut viivytelleeksi,
niin olisin jäänyt junasta pois.
Onnellisesti päästyäni sisään vaunuihin
rupesin katselemaan ympärilleni nähdäkseni
löytyisikö matkustajien joukossa joku tuttu,
jonka kanssa voisin antautua kanssapuheesen.
Tämä tarkastukseni päättyi sangen nolosti,
sillä ei ainoatakaan tuttavaa minulle ollut
nähtävissä eikä edes ketään sellaista tuntematonta,
jonka kanssa olisi mielinyt ruveta tuttavuutta
tekemään. Näissä vaunuissa istujat
olivat nimittäin suurimmaksi osaksi
juutalaisia. Näitä en voinut suvaita syystä
että tiesin kuinka silmättömästi he nylkevät
heille velkaantunutta Suomen kansaa,
jota nämä Abrahamin lapset pitävät häpeällisen
ikeen alla. Paras, tuottavin
kauppaliike on kokonansa heidän hallussansa
ja maanviljelyksen menestys jo arveluttavassa
määrässä riippui heidän pääomistaan!
Harmilla käänsin silmäni pois
noiden nylkyrien ahnautta osoittavista
naamoista ja epäsiisteistä pukimista. —
Eräässä vaunujen sopessa istui muutamia
asevelvollisia. Hetken mietin antautuisinko
heidän pariinsa, mutta kun he olivat erittäin
vilkkaassa keskustelussa toinen toisensa
kanssa, niin pelkäsin ett’en olisikkaan
tervetullut heidän seuraansa ja päätin
vihdoin istua kahden kesken oman itseni
kanssa. Jo kohdakkoin tuo kuitenkin tuntui
hyvin ikävältä ja ykstoikkoiselta. ”Sytytä
tulta sikariin. Polttaessa, sauhun
sukkelasti tupruessa kuluu aikaa hupaisemmin”
— sanoi oma itseni minulle ja minä
noudatin heti kohta vastustelematta hänen
neuvoansa niinkuin minun aina on
ollut tapana tehdä. Mutta sekään ei
kauaksi auttanut. Aikani kävi pitkäksi
erittäinkin kuin juna päälle päätteeksi kulki

tavattoman hiitaasti. — Konduktööri tuli
vaunujen ovesta sisään. Sepä hauska
tapaus! Lieneekö milloinkaan ennen mikään
konduktööri koko mahdikkaassa mailmassa
astunut matkustajavaunujen ovesta sisään
niin tervetulleena kuin tämä nyt? Kovin
sitä epäilen. Mutta hetkeäkään en epäillyt
puhutella konduktööriä näin: ”Veli
konduktööri! mitenkä oikein on asian laita?
Minun oma itseni sanoo, että juna tänäpänä
kulkee tavattoman hiturimaisesti.
Onko siinä hänen lauseessansa jotakin perää?”
— On kyllä veli kirjailija! —
vastasi konduktööri — Riihimäelle asti on
meidän käyttäminen ainoastaan puolta sähkövoimaa
syystä, että rata viimeisen maanjäristyksen
kautta on tullut epävarmaksi
ja arvelun alaiseksi. Mutta Riihimäelle
kun ehdimme, niin siitä sitte annamme
mennä aika vauhtia!” — ”Harmillinen
seikka tuo — arvelin minä — Montako
peninkulmaa tunnissa tällä sammakonvauhdilla
päästään eteenpäin? — ”Ainoastaan
kuusi peninkulmaa.” — ”Kyllä sitä ajattelin,
että juna julmasti nuhjustelee!
Ihmekös että aikani käy niin pitkäksi!
Kuules veli konduktööri! Keitä siellä istuu
ravintolavaunuissa? Istuuko siellä ravintolassa
sellaisia, joidenka kanssa saattaisi
järkevästi puhua ja keskustella?” — ”Kyllä
siellä löytyy koko joukko matkustajia ja
kaikki ovat hyvällä tuulella. Onhan siellä
yliopistolaisia monesta karvasta ja
arvosta.” — ”Sanoppas veli konduktööri
— kutka?” — ”Enhän niitä kaikkia
tunnekkaan. Mutta muiden muassa istuu
siellä yhden pöydän ympärillä dosentti
Saima Sananen ja hänen sisarensa ylioppilas
Alma Sananen, tohtorit Liina
Lintu ja Aatu Aapinen, maisteri Hilja
Hilpola, nuori kauppias Teemu Tekö ja
joitakuita muitakin, joidenka nimeä en tunne.
Etkö tunne ketään niistä, joita jo
mainitsin?” — ”Kyllä tunnen muutamat
heistä. Minun on nyt lähteminen ravintolaan.”
Heti nousinkin seisalleni pannakseni
aikaan tätä aikomustani. Kuljettuani
kautta muutamien vaunujen saavuin ravintolavaunuihin.
Siellä tapasinkin muiden
muassa äsken mainitut henkilöt, jotka par’aikaa
kilistelivät lasejansa. He joivat
konjakkia ja seltterivettä. — ”Terve
veikkoni! — huudahti maisteri Hilja Hilpola
kun sai minut nähdä. — Oletko sinäkin
matkalla! Tuleppas tänne ja istun seuraamme!
— Vaan mitä? Sinä et tuntene
näitä kaikkia iloisia ystäviäni. Niin
tahdon esitellä heidät sinulle. Tässä on dosentti
Saima Sananen, tässä...” — Maisteri
Hilja esitteli nyt minulle kaikki toverinsa
järjestänsä ja lisäsi sen tehtyänsä:
”Painappas nyt puuta! Ulkona on kylmä;
ihminen tarvitsee jotakuta sisällistä lämmitystä:
siksi me juomme konjakkia. Se
on oikein Hjeltin poikien & c:nin” parasta
— kaada lasiin ja maljas!” — ”Kippis!”
— huudahti nuori, erinomaisen kaunis ja
ilokas dosentti Saima Sananen ja ottaen
korkean mustan huopahattunsa päästänsä
tervehti hän minua ystävällisesti. Vilkas
keskustelu, jonka minun tuloni hetkeksi
oli katkaissut, alkoi nyt taas. — ”Dosentti
Saima Sananen on kovin ällistynyt
siitä, ett’eivät hän ja hänen naiskumppalinsa
yiopistossa äsken tapahtuneessa edustajain
vaalissa ensi valtiopäiville saaneet
molempia ehdokkaitansa valituiksi. Provessori
Aino Alho jäi kuni tiedät vähemmistöön
ja provessori Aappi Apila valittiin
kolmen äänen enemmistöllä valtiopäivämieheksi”
— sanoi Aatu tohtori. Siitä
voitosta ei teidän miesten kannata liioin
kerskua, kun muistamme, että Selma Seikko
sen sijaan yksimielisesti sai kaikkein äänet”
— väitti Saima dosentti, lisäten: ”Jos
finländarit vaan olisivat olleet yksimieliset
meidän kanssamme, niin olisimme saaneet
toisenkin ehdokkaamme valituksi, mutta heidän
mielestänsä on Aina provessori liian
kiivas fennomani”. — ”Kylläpä te olette
ylpeät te naispuoliset kun ette soisi yliopiston
miehisille opettajille ensinkään edustajasijaa
valtiopäivillä!” arvelin minä.
Tähän arveluuni vastasi Saima dosentti:
”Eihän se ole meidän tarkoituksemme tallata
teitä miehiä jalkaimme alla, sillä onhan
teilläkin luonnollinen oikeus saada mietteenne
kuuluviin kansan eduskunnassa, enkä
minä ylenkatseesta teitä kohtaan ajanut
Aino provessorin asiaa, vaan siitä syystä,
että se olisi ollut rakkaalle isänmaallemme
suuremmaksi hyödyksi, jos hän olisi tullut
Helsingin yliopiston toiseksi edustajaksi eikä
miespuolisten heikkojärkisempi ehdokas”.

1883
Aura