Lakko
Se hiljaa mielissä kyti
 ja pyrki ilmi valkeaan,
 ja aatos tahtoa syti,
 sen toivoi olla irrallaan.
 Ies mieliä painoi estävästi,
 päilyili toivo vastaan kestävästi.

 Ja kuulla kuisketta alkoi
 jo täältä, tuolta. Kumma tää
 kuin nopsaan tietänsä halkoi.
 Se esiin valtijaana jää
 ja kierteli joka loukon julki,
 mies mieheen suusta suuhun kulki:

 »Ei pennit leipähän riitä,
 ei suojaa ruumiin verhoks’ suo,
 vaan huolta huolehen liitä
 ja puutteen kalkin sakat juo,
 ja perehen huolet painaa isää.»
 Sait päätös: »vaaditahan lisää».

 »Ja onko ihminen luotu
 kuin kone käymään yhtenään,
 sen eikö levoksi suotu
 kuin hädin käydä sängyssään?
 Ei kuivuta tälleen miehet tähän,
 pois käydään vaatimahan vähän.

 Niin käymme vaatihin kaikin!
 Jos pyyntöön kielto saatahan
 jo pyörät seisohon saikin,
 se tuen antaa painavan
 ja varman hyödyn pitää saamme,
 se mieliin kaikin painakaamme.» –

 Mut tehtaan pyörät ne vierti
 vaan vinkuin vinhaa vauhtiaan,
 ja hihnat räpsäen kierti,
 tie sama, kiire juoksullaan.
 Ja sulaton torvi tupsui tultaan,
 mahlansa räiskyin herui multaan.

 Maa vapis voimasta pauhun.
 Mut sekaan pohjaryskehen
 ja tulen, höyryn ja sauhun,
 ään ärjyi tuhatsäkeinen,
 kuin hornalan kosket kaikki oisi
 ja yhteen nuottiin kohinoisi.

 Kas, luojat työssähän hyöri,
 siks’ sinkui terät, puraset
 ja rattaat vinkuen pyöri
 ja lastun kiersi sorvimet;
 soi alasta vastaan paljan kanta
 ja puhkui tulta kaavan santo.

 Ja ryskehestäkö tästä
 vois lopun saada milloinkaan?
 Ei miesten päättelemästä
 näy jäljet sillä tiedossaan.
 Se tuntuvi loppumattomalta,
 sen räiske käy kuin vihan alta.

 Niin tuonkin rattahan lento
 jo kerran miehen murskaks’ sai,
 ja tuolla hihnanen vento
 on hengen vienyt kolmeltai;
 tuo painin monen sormet syöpi,
 tuo kone myötään miestä lyöpi.

 Mut vaaranalaset kerran,
 ne muurahaiset hyörtimen,
 jo saattoi isäntä herran
 luo sanan, toivon jokaisen.
 He huolehen valtiaansa luotti
 ja kuorman kevennystä vuotti.

 Ja mielikuvat jo nosti
 vastaisen ajan peremman;
 ken oppineuvoja osti,
 ken osaa toivoi kassahan. –
 Ne haavehet veikin vastuu poisi:
 – »En moista myöntää koskaan voisi.

 Ja päivän aamuna erään
 jo loppui vauhti rattaiden.
 Ei voimaa juossunna terään,
 ei suoniin sorvin, valssien,
 ja riipuvi hihnat paikoillansa;
 nyt eivät tarjoo vaarojansa.

 Sen tehtaan kolkkous peitti
 ja hunnullansa hiljaisuus.
 Miks’ yksin seisohon heitti
 ja kuoli kaikki toimekkuus?
 Tää kysyntä näkyi kaikkialta,
 mut poissa pysyi voima, valta.

 Ne joukot huviksi lepäs
 näin viikon päivät muutaman,
 vaan vastuu vieläkin epäs
 pois heiltä kaiken suostunnan.
 Jo alkavi mieliin päästä huoli,
 ja monen toivo riutuin kuoli.

 Nyt nälkäi armoton tuli
 jo monen perheen pöytähän.
 Mon’ äiti itkuhun suli
 tietäissä lasten kärsivän.
 Ja miehillä pilvet otsan varjoo
 ja lannistua tahto tarjoo.

 Ei suonut lepoa koti
 kuin tyyneen entisaikahan.
 Nyt isä, äiti jo soti,
 sai rakkaistakin toraisan.
 Vain pilviä päivän puolla pysyi,
 se kärsiväistä mieltä kysyi. –

 Mut vastapuolikin koitti
 vain sytytellä napinaa
 ja näyttää: – »kuka se voitti».
 He näön vuoksi tehtaan saa
 jo käymähän kera miehen neljän
 niin orjamaisen nöyräseljän.

 Ja heillä mukana puhki
 näin kaikki mestarmiehet jo.
 Isäntä kiukulla suhki,
 kun turmaa tuopi taistelo.
 Mut askelta hänkö ottais tuohon
 ain’ ynisevään nälkäsuohon.

 Suur kone kolkkivi harvaan,
 näin saihan savun nousemaan,
 ja mielen kasvatti karvaan
 se joukkoon vielä oottavaan.
 Jo vähitellen siltä ehjyys järkkyi,
 ne yksitellen työhön kärkkyi.

 Niin lopuin lannistu joukko,
 ei oikeuttaan saanutkaan.
 Mut joka ratas ja loukko
 taas alkoi entis meluaan,
 ja miehet ne rahan eessä keikot,
 nyt voimakkaat kuin jätit, peikot.

 Ja raskas huokaus nousi
 niin monen rinnan pettyneen,
 ja koston lammella sousi
 niin monen aatos hiljalleen.
 Ja uhkaus vieri jälkeen herran:
 – »Sä totta suostut vielä kerran!»