Kesä-yö (Wilho)
Päivän silmä sammuaapi
 Lännen sulo purpuraan,
 Järvi tyyni kuvastaapi
 Metsät, vuoret pinnallaan.

 Suru-sävel paimentorven
 Vaipuu hiljaa, vavisten,
 Poies poistuu peto korven
 Asunnoilta ihmisten.

 Pienet, suuret kotihinsa
 Rientää unen helmoihin;
 Kukka nukkuu oksallansa,
 Herkee lintuin laulukin.

 Etäällä vaan suruisesti
 Ahdin kannel vielä soi,
 Huokaa: ”kaikki rauhaisesti
 Nukkuu, yksin mä en voi!”

 Näin hän hiljaa kantelolla
 Suruissansa soittelee,
 Aallottaret nurmikolla
 Äänetöinnä tanssailee.

 Vaan – jo uuden aamun koitto
 Koillisessa valkenee:
 Vaikenee jo Ahdin soitto,
 Aallon immet pakenee.

 Päivyt kulta-kiehkurissa
 Rientää taasen tolalleen,
 Kukka riemun kyynelissä
 Hymyileepi kullalleen.

 Kiitosvirret tuhansittain
 Kilvoin kiitää taivaalle,
 Kiitollisten sydämmitten
 Aamu-uhri Luojalle.

 Näitä kuullen, näitä nähden
 Autuus valtaa mieleni,
 Tykös Isä taivahinen
 Nousee huokaukseni.

 Elolleni anna ilta
 Tyyni, rauhaisa, kuin tuo;
 Haudan uni-untuvilta
 Moinen aamu mulle suo!

[Oskar] Wilho.

Lähde: Sanomia Turusta 10.7.1882.

Oskar Wilho
Runot
Sanomia Turusta
1882