Outo kieli
Vitkaan yöstä kärsimyksen
 onnen aamu kirkastuu.
 Viihtymyksen, tyydytyksen
 pieni pyyde vaimentuu.
 Nousee altis uhrimieli
 syvyydestä sydämen,
 soperrellen lausuu kieli
 oudon ensi-aakkosen.

 On kuin toukkain murkinoilta
 ruumis nousuntahdon sais,
 on kuin päästä, hartioilta
 käärinliinat kirpoais.
 Mullan lapsi, ihmismieli,
 löytänetkö laulun sen,
 jost’ on oppinut jo kieli
 oudon ensi-aakkosen.