Ilkka
Viel’ elää Ilkan työt, kenties
 Kauanki, kansan suussa.
 Hän eli niinkuin Suomen mies
 Ja kuoli – hirsipuussa.

 Ol’ Ilkka talonpoika vaan,
 Siis suur’ ei suvultansa;
 Mut jaloin poika Suomenmaan
 Hän oli aikanansa.

 Hänt’ ajan hurjan myrskyihin
 Vei oikku onnetarten;
 Hän sopi niihin kuitenkin
 Kuin tehty niitä varten.

 Se aik’ ol’ ajoist' ankarin
 Ja itkun aika varmaan,
 Kun käsissä Klaus Flemingin
 Ol’ ohjat maamme armaan.

 Kyll’ itki moni huokaillen,
 Ett’ oikeus on pilkka;
 Mut itkiessä toisien,
 Niin itkenyt ei Ilkka.

 Vaan koska kansa valittaa,
 Hän neuvon sille antaa:
 ”Niin kauan huolta nähdä saa,
 Kun tahtoo sitä kantaa.”

 ”Ken vaivojansa vaikertaa,
 On vaivojensa vanki,
 Ei oikeutta maassa saa
 Ken itse sit’ ei hanki.”

 ”Siis vapauteen taistellen
 Ken miehen mieltä kantaa:
 Tie suorin kulkee onnehen
 Lähellä kuolon rantaa!”

 Ja vasamata nopsempaan,
 Jonk’ ilmaan viskas jousi,
 Nää sanat lensi halki maan.
 Ja Suomen kansa nousi.

 Nyt liekki sodan verisen
 Levisi pitkin maata:
 Ei Suomi sotaa Ilkkaisen
 Unohtaa koskaan saata.

 Jo kohtas kosto sortajat
 Kädellä ankaralla,
 Siks kunnes juonet kavalat
 Löi Ilkan Nokialla.

 Tuo teot suuret kunniaa:
 Tok’ viedä voivat muuhun,
 Ja Ilkan tietä suorimpaa
 Ne veivät hirsipuuhun.

 Mut varmaan Ilkan neuvo tää
 Viel’ elää kansan suussa:
 Kauniimpi orjan elämää
 On kuolo hirsipuussa.

Lähde: Kramsu, Kaarlo 1887: Runoelmia. Werner Söderström, Porvoo.

Kaarlo Kramsu
Runot
1887