Tuska (Kaatra)
Tuo tuska, tunne katkera,
 miel’ala ahdas, ankea,
 tää vieras kutsumaton
 on niinkuin ilma; lailla sen
 se tunkee läpi seinien
 ja saapuu alle katon;
 sua puristaa
 ja painaltaa,
 sun rintaas repii, raatelee,
 verisin silmin katselee
 ja hymyilee
 kuin pahahenki. Eessä sen
 sä seisot, raukka, vavisten
 ja tunnet kuuman tuskahien,
 mi löytää tien
 sun otsaltas
 ja kasvoiltas,
 käy kautta joka huokosen.

 Kun sulla juhlahetki lie,
 mi sydämestäs huolet vie,
 niin ole varuillasi:
 voi tuska tulla koska vaan!
 Kun riemuitset sä parhaillaan,
 on tuska ovellasi
 ja sisään käy,
 vaikk’ei se näy,
 ja sitoo kieles, jolla sa
 juur’ aijoit sanoin lausua
 sun onneas,
 ja povestas
 vie rauhan, tappaa tahtosi
 ja murtaa mahtisi.

 Kun päivän hikihatussa
 sa olit työssä, toimessa
 ja väsyit iltasella,
 niin ällös usko, että sa
 yön tullen taidat nukkua,
 vaikk’ olet vuotehella;
 näät, tuska jo
 kuin kohtalo,
 niin säälimättä seisovi
 vuoteellas sekä laulavi
 sun korvaas hauta virsiä;
 sen hyminä,
 jok’ on kuin virttä helvetin,
 suo vaipua ei unihin;
 vaan valvoen
 ja kärsien
 näet koittavan sä päivyen,
 mi vaatii sulta voimia
 ja täyttä tarmoo, tahtoa,
 vaikk’ öinen tuska vei jo ne.
 Ei auta: Elä! Tottele!

 Jos olet luonne voimakas
 ja tahdoltasi tarmokas,
 niin tuskan voit sä voittaa.
 Työ! Se on sulle pelastus.
 Kun sulle saapuu ahdistus
 ja sua saada koittaa,
 niin ota työ
 ja sillä lyö
 tuo tuska pois; mut kestäös
 ja olan takaa iskeös
 kuin aikamies,
 mi seistä ties
 edestä hengen, elämän.
 Näin tuskan inhan, ilkeän
 sä voitat kerta kerralta,
 niin että viimein herrana
 voit sitä hallita.

 Sa tutki olemusta sen,
 käy, tunge läpi verhojen,
 sen etsi ydinkohtaa:
 Mik’ on tuo tuska? Varjoko,
 epäilyn siitos, valheko,
 jot’ aatos heikko johtaa?
 Sit’ tutki sa
 ja pelotta
 lyö rikki, murra kärki sen,
 tuo myrkkyinen,
 ja nouse alta ahdingon.
 Sun voitto on!