Ali-Jeska ja Yli-Peska
Ali-Jeskan oli Notkonpää,
 Yli-Peskan oli Rotkonpää,
 mist’ tie käy Päänalaan.
 Ali-Jeska,
 Yli-Peska
 he riidoin eli vaan.

 Kun ruista puskee Notkonpää,
 tuo tyhjää tähkää Rotkonpää,
 ja Peska kiukustuu.
 Nyt irnui Yli-Peska,
 nyt virnui Ali-Jeska,
 niin että repes suu.

 Kun nuokkuu nurmet Rotkonpään,
 niin kydöt kylmät Notkonpään
 jää valtaan vihviläin.
 Nyt vuoroon virnui Peska,
 ja nyrkkiään nyt Jeska
 pui toiseen taloon päin.

 Käy hukkaan hommat Notkonpään,
 niin riemut, kemut Rotkonpään
 ne loppuvan ei näy.
 Lie synkin mielin Peska,
 kuin päivä paistaa Jeska,
 ja ammeess’ olut käy. –

 He käräjöi ja kieroili,
 rovasti rauhaa hieroili,
 – jäi turhaks touhu tuo!
 Jos voitti jutun Jeska,
 taas uutta alkain, Peska
 läks lautamiehen luo.

 Vain yhtämittaa pyytettiin
 ja valitettiin syytettiin,
 lait käytiin metkuineen.
 Jos milloin voitti Peska,
 niin kohta vetos Jeska
 ylempään oikeuteen.

 Noin käräjöi he kiistellen,
 noin toinen toistaan riistellen
 vain kiusas käyryyksin.
 Vei riidat kumoon Jeskan
 ja viinakurrit Peskan,
 – maat meni kummankin.

 Ja viel’ ei mieli möyhennyt,
 kun kevyinä kuin höyhen nyt
 he riutui kuolemaan.
»Veis Ruoja Ali-Jeskan»,
»veis Räähkä Yli-Peskan»,
 soi viime sanat vaan.

 Mut »Tiukka-Jeska Notkonpään»
 ja »Piukka-Peska Rotkonpään»
 jäi puheeks Päänalaan.
 Ali-Jeska,
 Yli-Peska
 he riidoin eli vaan.

sv:Jan Ersa och Per Persa