Ilmoitus
Hämärrellen joutui ilta,
 Hurjemmin huhisi aallokko,
 Ja mä istuin rannalla, katsellen
 Vetten valkoista tanssia,
 Ja mun rintani riuhtoi kuin meri,
 Ja kaihoen kaipasin sinua,
 Sa armas kuva,
 Joka kaikkialla luonani leijut,
 Ja kaikkialla mua kutsut,
 Kaikkialla,
 Tuulen touhussa, meren pauhussa,
 Oman rintani huokauksessa.

 Kevyellä ruo’olla kirjoitin hiekkaan:
 «Agnes, lemmin sinua!»
 Vaan ilkeät aallot valelivat
 Tunnustusta hellää,
 Sen pyyhkien pois.

 Sä rikkuva ruoko, sä hajoova hiekka,
 Te ajauvat aallot, teit’ en enää usko!
 Käy taivas tummemmaksi,
 Rintani riihoisemmaksi,
 Ja väkevin käsin, Norjan metsistä,
 Tempaan korkeimman kuusen,
 Ja sen kastan
 Etnan kiehuvaan kitaan, ja tällä
 Tulikasteisella jättiläiskynällä
 Kirjoitan tummaan taivahan kanteen:
 «Agnes, lemmin sinua!»

 Jok’ ainoa yö leimuvi sitten
 Tuoll’ ylhäällä tulinen kirjoitus,
 Ja kaikki vastakasvavat polvet
 Lukevat riemuiten taivahansanat:
 «Agnes, lemmin sinua!»

Heinrich Heine

de:Erklärung
ru:Признание (Гейне/Михайлов)