Oi autuuttani!
Oi autuuttani! – toivon aukealla
 Ma elon aamuisena leijailen,
 Kuin purjehtia, lahden ulapalla
 Ku purressansa telmää iloiten;
 Jos minne katsoo, lehtokunnas häilyy,
 Ja kukkaisnurmet tuikkaa silmässä,
 Ja kirkkahana taivas veessä päilyy,
 Ja kirkkahana kaartaa ylhäällä.

 Oi autuuttani! – eikö maat ja mannut
 Oo ääretöinnä mulle avoinna?
 Ja eik’ oo aarteet mulle käteen pannut:
 Tuo lyyryni ja laulu riemuisa?
 Ja eik’ oo kieltä selkeätä mulla,
 Vaikk’ villikansain kesken kulkea:
 Tuo tyyntö otsallani valaistulla,
 Ja lempi silmässäni vapaassa?

 Oi autuuttani! – tuhat muotoloilla
 Mull’ kauneuden aate liehuilee,
 Ja matkan päässä maine virvannoilla
 Ja hymysuulla mulle viittailee.
 Kas, ikuisuuden päivä kullastuttaa
 Päämäärän, jonka etsin hehkulla,
 Ja kehno epäilys ei rampauttaa
 Voi rintoani nuorta, uljasta.

 Oi autuuttani! – tyttö rakkautta
 Ja muistelmia kanssain vaihtelee;
 Jos onnessain tok’ tunnen vajavuutta,
 Sen helma lämmin mulle täyttelee.
 Ah, silmät herttaiset kun mulle leijaa,
 Ne tunnon eedenin saa kukkimaan,
 Ja suuteloiset niinkuin perhot keijaa
 Sen ympärillä nuorra ainiaan.

 Oi autuuttani! – kevään karkaellen,
 On mulla lyyryn ääni riemunain.
 Oi autuuttani! – lyyryn vilpistellen,
 On mulla maine lohdutuksenain.
 Ja maineen kieli jos mun hylkäjäisi,
 On mulla tyttö hellä kuitenkin;
 Ja jospa hänkin poijes siirrähtäisi,
 On mulla muistot suuret ainakin.