Talven valta (Leino)
Talven valta kaikkialta
 uhkaa, saartaa Suomennientä,
 kattaa kansat suuremmatkin;
 kuinka eikö maata pientä?
 Rinnan halla, riemun halla,
 kaiken kauniin routa, rauta,
 ihmis-ihanteiden surma,
 ellei elonvoimat auta.

 Päästä päähän, jäästä jäähän
 kulkee kuolon-kylmä järki,
 itsekkyyden vinha viima,
 omanvoiton-pyynnin kärki,
 heleimmillä hengen mailla
 vallat aineen valtikoivat,
 ihmiskunnan kukkakummut
 sorrettujen ääntä soivat.

 Hanki maassa, hanki puissa,
 hanki ihmis sydämissä.
 Kuinka soisi toiset kielet
 kansan kannel-sävelissä?
 Eikö aika maata mennä
 lie jo joka lauluniekan,
 vallitessa vainon, veren,
 hallitessa hallan miekan?

 Katkenneet on kaikki siteet
 sivistyksen, rakkauden,
 mahtavoivat maailmassa
 vain nyt vallat pedon, suden;
 ken ei tapa toinen toista,
 kokee toisen omaa riistää,
 suuret pettää suuremmassa,
 pienet pienten palaa kiistää.

 Yks on lohtu: loppuu kerran
 tuimimmankin talven taika,
 kesäkuuhun vaikka kestäis,
 alkaa heinäkuunkin aika,
 täytyy sydäntalven sulaa
 suurempien voimain tieltä,
 laupiaamman päivän säteen
 päästää irti ihmismieltä.

 Kuulkaa, kuulkaa! vaikka kuolon
 hanki maassa, puissa helää,
 sydän sykkää maailmoiden,
 ihmisyyden mahti elää,
 sammunut ei vielä koskaan
 kodin korkeamman hiili,
 liesi kansain lempeyden,
 vaikka pimeyteenkin piili.

 Yks on oppi otettava:
 tultava on toimeen kunkin
 omillaan nyt kansakunnan,
 omillamme sun ja munkin,
 oman lemmen lämpimällä,
 oman uskonnalla uskon,
 oman hengen hehkunnalla,
 auennalla aamuruskon.

 Nyt se koetaan, ken meistä
 enin tohtii siihen luottaa,
 jot’ ei vielä silmä näe,
 mutta sydän, sielu uottaa,
 mitä toivoo ihmisheimo
 ihaninta itsestänsä,
 haavehissaan hartahinta,
 miettivintä mielessänsä.

 Nähkää, nähkää! Herran miekka
 kulkee kansakuntain kautta,
 monet paiseet puhkee, ilma
 sakoo myrkyn, saastan tautta.
 Paljon sortuu, eipä sorru
 elon oikeamman mieli,
 elon kaunihimman kaipuu,
 ihmiskunnan kultakieli.