Viktor Rydberg (runo)
Vaiennut on runoilijan kannel,
    Pois on paras tulkki aatteiden.
 Suru, jonka suuruista vain harvoin
    Sattuu elämässä kansojen.

 Isku tuli arvaamatta aivan,
    Tuskan jäljet viel on tuorehet,
 Kuolon sanoman kun kaiku vielä
    Tuhansien valtaa sydämmet.

 Kuva särkynyt on; kuinka saisi
    Sopusointuisaks ja ehjäks sen?
 Ken voi koota hohtokiven loisteen,
    Osan sukupolvein vastaisten?

 Ihmiskunta vuosisadat koittaa
    Aatoksia yhteen sovittaa
 Oppahana valos heitä johtaa,
    Kieles sointu heissä kaiun saa.

 Koittaa kenties vielä kerran aika,
    Aika, jolloin oikein tulkitaan
 Laulu, jonka Prometeus lauloi
    Eessä Ahasveron tuskissaan.

 Uusi nuoriso – ei aineen orjat –
    Käsittää ne lauseet jalot voi,
 Jotka muinen suusta Dexippoksen
    Poikajoukon urheen korviin soi.

 Taivahia tavoittava henki
    Äänen tietäjänpä kuulee siin
 Nöyränä sen valossa, kun etsii
    Totuuden ja Luojan löytää niin.

 Hyväks vastaisten hän sukupolvein
    Aatteli ja lauloi laulujaan.
 Nykyisyyden melske, halut, himot
    Kerran kuolee – hän ei kuolekaan.

 Mutta meiltä särkynyt on kannel,
    Kaipauksen ensi hetkihin.
 Liittyy suru siitä, ett’ on mennyt
    Ystävämme paras, kuuluisin.

 Kolkkoa ja tyhjää nyt on kaikki
    Sieltä, missä ennen oli hän.
 Täyden arvon hälle antaa voimme
    Vasta taottua elämän.

 Ijäisyyden meren tuolta puolen
    Äänes kaikuna vain kajahtaa.
 Emme koskaan majaas Enkelideen
    Sua tervehtimään tulla saa!

Lähde: Itä-Suomen Sanomat 8.10.1895.

Carl Snoilsky
Runot
Itä-Suomen Sanomat
1895