Kelkkaretki
Tuskin järvellä niin kulkee vene,
 kuin nyt niityn jäällä sievään menee
 kevyt kelkka, Fanny kelkassa.
 Eetu lykkää, kulkein luistimilla
 myötätuuleen. Posket molemmilla
 punottaa... Lens hattu Fannyltä.

 Kuten haukka kyyhkyä, hän tuota
 ajaa takaa, löytää ladon luota,
 uljaana kuin kaappari sen tuo
 eikä saata kyllin katsahdella,
 kun nyt hänen itse asetella
 Fanny sorjaan päähänsä sen suo.

 Kelkkanen saa vauhdin taas ja jatkaa
 vauhdissansa itsestäänkin matkaa.
 Fannyä nyt Eetu katsastaa,
 Fannyn nimen sievin mutkin tuohon
 piirtää jäähän, jonka läpi ruohon
 vihannuutta vielä kuuloittaa.

 Leikiten näin lehtoon kävi retki,
 milloin saapui sydänpäivän hetki.
 «Eetu, kas, kun puut on hopeiset!
 Kas, kun latvat timanteista loistaa!
 Mikä lintuin telme kuuluu noista!
 Kas, kuin valoss’ on ne hohtoiset!»

 «Kanssasi, ah, Fanny armaat retket
 talvisetkin on. Ei kesän hetket
 viehättäneet noin, ei linnutkaan;
 kas, on tilhin värit kaunokaiset,
 punatulkun uljaan purppuraiset,
 kas, kun tikli hohtaa kokonaan!

 Muutoin tuhmat koreudessansa
 on ne. Täällä talvehtiessansa
 jonkun jäisen marjan poimivat,
 vaikka eteläisiin palmustoihin,
 Jortaanin ja Niilin rannikoihin
 taivaantietä lentää voisivat».

 «Meidän myös on käyminen tie taivaan»,
 huokaa Fanny. Nyt hän yksin aivan
 näkee peipon jääneen pohjaiseen.
 «Puolisos on täältä mennyt yksin.
 Iloitse: taas kevät yhdistyksiin
 saa, min talvi saattoi erikseen».