Odottava (Forsman)
Oi tiet’! ei pitkäksyis sydän raitis tuota,
 Mut pitkäksyy sitä sairas vartoellen.
 Kons’ saapuu armas – autuahinna vaipuu
 Helmaani aaltoavaan?

 Hän tästä kulkee, josko hän mieli metsän
 Poluilla hienoa jalkaa hietaan hiertää,
 Tai josko mieli aaltoa läikkyväistä
 Reimana viiltämähän.

 Paadelta niemen, suojana käyrä mänty,
 Tähystän, silmäni luoden vuorotellen
 Ma tielle ynnä salmea tyyntä pitkin,
 Peilinä kiiltelevää.

 Täss’ kuuntelen ma. – Vaiti te laululinnut
 Oksilla metsolan! Teilt’ en virttä pyydä;
 Vaan hiljaa airon-loiskehen ääntä kaukaa,
 Tai hänen asteluaan.

 Waan turhaan! Luot’ ei armahan viesti viihdä
 Mun korvan’ kaipua! peipon liirut untuu
 Waan seudun rauhaan, niin käen sointusa huokuu
 Kaikuhun untuvi myös.

 Päin metsää katson: arkana lammaslauman
 Palaavan nään pölypilven kesken kotiin;
 Jos silmään pitkin aaltoja – ruskoss’ illan
 Vilkkuvi lokkeja vaan.

 Vaan sie, jon silmä säihkyvä tähden juoksut
 Yht’ aikaa kuin tomu-hiukeen horrot helmaa;
 Aurinko, ennenkuin tules piillät, lausu,
 Missä mun kultani on?

 Kuninkaan lailla, tieltäsi korkealta
 Luot kultaa, lapsien ääntä vaan et kuule;
 Kun tuosta yhtä tietoa kerjään sulta,
 Kultia tulvana luot!

 Ken vastaa mulle? – leivoko vilkas tuolla,
 Ku, siivet höllänä, pilvist’ äsken laski?
 Vai tuoko haukka, kun leveällä purjeet
 Ilmojen mert’ ajelee?

 Lisääpi kaipuutain joka suonen sykky;
 Petellen pettynyt aisti toivon kiihtää,
 Ja viekkain huulin huohuvi toivo lemmen
 Liekkiä leimuamaan.

 Ei jäähdä lahden huokumat ilta-usvat,
 Yökaste viljava ei mun lemmen tultain,
 Ei öinen tuul’, kun huokuvi kalliolla,
 Kylmäten suortuviain.

 Levolle luonto käy, yhä paksummalta
 Yön varjot peittävi maata vaipallansa,
 Jok’ ainut kukka morsiovuoteen laatii;
 Yksin mä hiukean vaan.