Sant’ Ambrogio
Vaikk’, Eceellenza, silmänne ei siedä
 mua jonkin pienen pila-pahan tähden,
 mun työssäni, kun kaakinpuuhun viedä
 koin konnia, vain Saksan-vihaa nähden,
 nyt kuulkaa kohtaus, jost’ ette tiedä.
 Ol’ aamu ikään, käyskelylle lähden,
 Milanon Sant’ Ambrogion katedraali,
 tuo vanha, koht’ on askelteni maali.

 Mua saattoi nuorukainen, isä jolla
 on muuan Sandro, kynämies sen verran,
 ett’ ei lie vaaraton, ei kesy nolla,
 romaanin »Kihlatut» hän laati kerran.
 Kai Armonne... vai voisko outo olla?
 Ah, aivonne – niin, niille rauha Herran –
 on muusta kaikesta niill’ aina huoli,
 näilt’, arvaan, ne jo ammoin tarkkaan kuoli.

 Käyn kirkkoon, sotilaat sen täyttää, ruodut
 kai Böömin kasvoi tai Kroatian mailla,
 nuo pohjolastaan tukipuiksi tuodut
 nyt viinitarhaamme, mi niit’ on vailla.
 Kuin kenraaliin on kaikki katseet luodut,
 kuin paalut seisoo, toinen toisen lailla,
 tai kynttilät nuo pörröviiksinaamat,
 nyt pyhän paikan vakaviksi saamat.

 Jäin taammas, sillä siihen laumaan siellä
 kun tupsahdin, sen myönnän kauhun tuoneen,
 mi Teille vieras virkanne on tiellä,
 toi levottoman tykinnän se suoneen,
 löi kuumaksi, ol’ inha löyhkä niellä.
 Niin, anteeks, Armo, kauniin Herran huoneen
 pääalttarin jo juhlakynttilätkin
 ne tuntui korvatuilta talipätkin.

 Vaan samassa, kun pappi vihkijäksi
 käy pyhän hostian, siell’ ihanainen
 soi sävel, soitto mielen heltyväksi
 sai alttarin nyt luota sointuvainen.
 Sävelet sotatorvista ne läksi,
 ne soi, kuin huokaa, huutaa hätä mainen
 apua Luojan, pois kun onnen päivät
 jo kiiti, kipeät vain puutteet jäivät.

 Soi Verdin kuoro, huuto puoleen taivaan,
 lombardein tuskan, kaipuun ilmituoja,
 repijä, viihtäjä niin moneen vaivaan,
 soi tuo: Oi Herra, synnyinmaamme suoja!
 Mult’ itseni jo häipyi, mennä sai vaan,
 ja oli kuin ois yhtä vieraat nuo ja
 tääll’ oma kansani: jäin äsken loukkoon,
 käyn tahtomattani jo toisten joukkoon.

 Niin, nähkääs, kauniimpaa ei sävel-luomaa,
 se meidän on, eik’ esityskään vajoo,
 tuo tulkinta on antaumuksen tuomaa,
 se vakuuttaa, pois harhaluulot hajoo.
 Se päättyy, vaan en – Armonne sen huomaa –
 voi vielä mennä, silloin mieleen kajoo
 uus yllätys, ja seuraa kumma toista:
 jo unikeon-suista nousee noista

 hitaasti väikkyin hymni saksalainen
 luo Jumalan, taa taivaan pyhän sinen,
 rukous, laulu, valituksen lainen,
 niin haikea, niin harras, juhlallinen –
 jäi sieluuni sen kaiku ainiainen,
 ja tuota mun ol’ ihmetteleminen:
 nuo muukalais-puunuket kovapinnat
 kuink’ ovat sointua noin täynnä rinnat.

 Toi veisu mieleen laulut lapsuusajan,
 suloisen karvaat, herkinnään kun taipuu,
 nuo saadut huulilt’ armaan kasvattajan,
 nuo toistetut, kun mieli tuskaan vaipuu,
 toi äidin muiston, takaa suuren rajan,
 soi orpo rauhan, rakkauden kaipuu,
 maanpaon pitkän raskas kammotaakka,
 soi, liikutti mua huimaukseen saakka.

 Se vaikeni, vaan rohkeammin haavein
 samoili aatos armaampia teitä.
 Kuningas, ahdistettu pelon aavein,
 ei noille, mietin, kodin rauhaa heitä,
 Italian pelkää kapinaa ja slaavein,
 nuo orjat ajaa orjuuttamaan meitä.
 Kroatia, Böömi jää, on olo noilla
 kuin karjan talvella Maremme-soilla.

 On olo, kuri on kuin koura hallan,
 ja täällä, ummikko, vain pilkkaa siedä!
 Sokea ase viekkaan väkivallan,
 jok’ ei sua liikuta, jost’ ehk’ et tiedä!
 Vihako vois, tie jonkin Caracallan,
 lombardit alemannein liittoon viedä!
 Sit’ auttaa vain, ken hallitsee ja jakaa,
 hae kansain veljeytt’ ei, vaan vastahakaa!

 Poloiset! Etääll’ omiensa luota,
 maass’ oudossa, jok’ ei suo heille hyvää!
 Ties, vaikka salaa valtiastaan tuota
 he toivottais päin paikkaa yhtä syvää!
 Lyön veikkaa, saatiin kaulaan sama ruota.
 Nyt pois – tai tuota tuohon pylvästyvää
 ma sauvaniekkaa syleilen koht’ikään
 korpraali-pölkkyä – ei estä mikään.

Giuseppe Giusti
Otto Manninen
Runot