Miehen Arvo
Kunnia on kasvavainen
 Miehuudesta menossa,
 valhe, vääryys vaipuvainen
 totuudesta tunnossa.

 Puhdas meno maamme päällä
 ombi arvon andaja,
 mutta tunnon tuska täällä
 kova synnin kostaja.

 Peto puree kahleitansa,
 rietas rikkoo valansa,
 vaan ei vakaa puhettansa,
 mies, se muistaa sanansa.

 Mies ei luovu liitostansa,
 ehkä taivas taipukon,
 tukahuta tundoansa
 ehkä vahvuus vaipukon.

 Oikeus on onni meillä,
 kaiken kansan vakuutus
 majoissa ja matka-teillä
 vahva, luja luottamus.

 Retkillänsä rehellisen
 vaellus on vakainen;
 rinda-luissa rauhallisen
 tundo asuu tasainen.

 Hyvän-suondo sydämessä
 elon riemut enändää,
 viha, vaikka peittehessä,
 onnen osat vähendää.

 Ylpeyden ynseydet
 turhuudeksi tunnetaan,
 irstaisuuden ilkeydet
 häpiäksi havaitaan.

 Viekkauden mato musta,
 lohi-kärme kamala,
 vaatii väärää vaikutusta,
 tunnoille on tukala.

 Mutta miehen vaeldaissa
 oikeus on indonsa,
 majastansa matkustaissa
 tuopi mukaan tundonsa.

 Rehellinen retkillänsä
 valmistaapi vakuuden;
 vaaka, mitta mielessänsä
 kohta tundee kohtuuden.

 Koska miestä menoissansa
 indo seuraa suloinen,
 kunnialla Suomen kansa
 händä kohtaa kotoinen.

 Näimbä aina ansiosta
 arvo paras peritään,
 jota raha-rauniosta
 täällä turhaan etsitään.

Jaakko Juteini
Runot