On kevät taas!
On kevät taas, on suuri luonnon kevät
 ja lauhat tuulet maassa puhaltaa.
 Taas valon lämpövirrat lähenevät
 ja roudan alta vapautuvi maa.

 On kevät taas, on kevät valomieli,
 kas, kuinka kauneuttaan uhkuu maa!
 Soi kevätylistystä joka kieli
 ja kevätkannel kaunis kajahtaa.

 On kevät taas, on suuri luonnon kevät,
 taas kuollut elämäkin puhkee, uus.
 Ja talven voimat raukee, vähenevät,
 kun saapui kevät, ilo, herrtaisuus.

 Nyt läikkyy järven laineet leppoisasti,
 jääkahlehistaan kun ne vapaat on,
 ja lämmön aallot vyöryy maahan asti,
 ne lähettämät kevätauringon.

 – Vapaa, vapaa! kuiskii ruoho, tuuli.
 – Vapaa, vapaa! lehto huminoi.
 Mutt ihminen ei vapaa – murhehuuli,
 sit aineen, hengen orjuus kammitsoi.

 Siks rintahan ei nouse riemun häivä,
 vaikk ympärillään kevät huminoi.
 On kevät syksyä ja yötä päivä,
 ken kerran vangittuna vaikeroi.

 Luo kevät ailahdusta ihmisrintaan
 ja uusi elontoive täyttää sen.
 Nyt vapauden, vaikka veren hintaan,
 jo vannoo ostavansa ihminen!

 Jo kevättänsä luovat orjalapset,
 on heillä sielussaan jo toive uus!
 Ja on kuin nuortuisivat valkohapset,
 kun heitä kutsuu kevät, vastaisuus.

Mikael Rutanen