Miten olen löytänyt elämänurani?/Kaarle Krohn
Keskiluokilla oli
ihanteenani Kaarlo
Bergbomin elämäntyö.
Näytäntöpuuhain
vuoksi saatoin
laiminlyödä läksyni.
Näytelmäkirjallisuuden
alalla oli suurin
ponnistukseni erään
Välskärin kertomusten
kohdan draamatisoiminen. Kuudesluokkaisena
sain käsiini kreikankielisen
draaman, Aiskhyloksen Prometheuksen,
josta vaillinaisin tiedoin
ja puutteellisin apuneuvoin ryhdyin
selkoa ottamaan. Siitä heräsi harrastus
kreikkalaiseen kirjallisuuteen. Homeroksen
runojen murteeseen perehdyttyäni
innostavan opettajan Volmari
Porkan johdolla luin ne itsekseni kokonaisuudessaan.
Korkeimmalla luokalla
viehätyin Platonin teoksiin.

Ensimäisenä ylioppilasvuonna rupesi
minua kuitenkin epäilyttämään klassilliselle
alalle antautuminen tutustuttuani
laajaan kreikkalaisen kirjallisuuden
historiaan, jossa joka teoksen
kohdalla lueltiin, miten paljon siitä jo
oli kirjoitettu. Jonkun aikaa harjoitin
sanskritinkieltä ja Intian kirjallisuutta
alottaen eläinsatukokoelmaston Hitopadecasta.
Erityistä kansanrunouden
harrastusta ei tämä kuitenkaan minussa
herättänyt enempää kuin kouluaikana
Homeroksen runot tai Kalevalan
uudestaan läpikäyminen, kun ylioppilaaksi
tultuani heti ryhdyin myös
suomenkielen opintoihin. Viimeksimainitut
luvut ikäänkuin itsestään
kuuluivat suomenkielisen filologin velvollisuuksiin,
joiden täyttämisen myös
isäni poikana pidin luonnollisena.
Vaikka isä oikein periaatteellisesti varoi
painostamista mihinkään suuntaan,
vaikuttivat tietysti hänen tutkimuksensa,
joita sain kaiken aikaa kotona
seurata, välittömällä voimallaan. Lisäksi
vaikuttivat kouluopettajasta
vanhemmaksi ylioppilastoveriksi siirtyneen
Volmari Porkan ja sanskritin
professorin Otto Donnerin suomensukuun
kohdistuvat harrastukset. Ylioppilasaikani
muistettavin tapaus oli,
kun perustettavan Suomalais-ugrilaisen
seuran puolesta sain kunnian matkustaa
maalle Lönnrotin luokse pyytämään
hänen nimikirjoitustaan.

Päävaikuttimena tälle alalle kääntymiseen
oli sittenkin tutustuminen
Suomen kansaan. Rakkauden omaan
kansallisuuteen olin perinyt vanhemmiltani,
jotka olivat uhranneet omat
äidinkielensä, saksan ja ruotsin, antaakseen
lapsilleen kotikieleksi Suomen
kansan kielen. Mutta tämä rakkaus
epäsuomalaisessa pääkaupungissa kasvaneella
oli vasta tietoperäistä: varsinaiselle
kansanelämälle tunsin olevani
vieras. Halusin myös nähdä ihannoitua
isänmaatani laajemmalta ja lähemmältä.
Mieleni väikkyi Kuusamoon,
Suomen Sveitsiksi sanottuun, jossa jo
äidinisä oli maamittarina liikkunut.
Matkan sinne suunnittelin siten, että
saisin samalla nähdä Kalevalan laulumaita
Venäjän Karjalassa. Tahdoin
myös harjoitella E. G. Palménin minulle
ystävällisesti opettamaa pikakirjoitusta
muistiinpanemalla kansantarinoita.
Hyvä isänäiti antoi minulle
175 markan matkarahan. Rajan
taakse päästyäni tuli ensimäiseksi puheilleni
mies, joka tarjoutui päiväpalkalta
satuja kertomaan ja sanelikin 3
päivää pääksytysten, minkä vaan pikakirjoituksella
ennätin paperille panna.
Satuihin siten kiintyi huomioni, etenkin
kun tiesin runoja ennestään tarkoin
kerätyn ja kun vasta viimeisessä Vuonnisen
kylässä tapasin oikean runolaulajan.
Kuusamoon asti en sillä kertaa ennättänyt
Siitä syystä pyysin seuraavaksi
kesäksi 1882 Suomalaisen Kirjallisuuden
seuralta matkarahaa satujen
keräämistä varten itä-Pohjanmaalla.
Ystäväni Verner Söderström, joka oli
pannut alkuun suomalaisen kustannusliikkeensä,
otti julkaistakseen pienen
vihkon kirjaanpanemiani kansansatuja.

Kandidaattitutkinnon suoritettuani
läksin ensimäiselle talviretkelleni 1884
vuoden alussa ja keräilin sitten lyhyin
lepoajoin yhteen menoon puolitoista
vuotta, erityisesti eläinsatuja silmällä
pitäen, joista aioin kirjoittaa väitöskirjan.
Tämän teoksen suorittamisen,
joka määräsi elämäntehtäväni, teki
mahdolliseksi suomalaisten ainesten
verraton runsaus. Mutta viimeisen
yhtämittaisen keräilyn tuloksena olin
saanut muutakin kuin paljon toisintoja.
Olin yhä uudistuvien kertomusten
kautta perehtynyt satujen monimutkaisiin
seikkoihin, että vaivatta
saatoin eroittaa kullekin sadulle kuuluvat
piirteet, mikä kamarissaan tutkijalle
näyttää olevan tukalinta. Enimmän
kuitenkin kiitän aikaa, jonka sain
salomailla oman kansani keskuudessa
elää, siitä elämänkäsityksestä ja elämänhalusta,
minkä se minulle kaikeksi
ajakseni on antanut.

Lähde: Otava no 12, 1914, s. 571–573

Kaarle Krohn
Elämäkerrat