Pois
Jätin julkisen, liian julkisen kaupungin.

 Kovin monet tuntemattomat siellä
 minut kaukaa levottomaksi sai,
 kovin monet
 mua hyvyydellä lahjoi, murulla kukin.
 Ei kenkään, kenkään
 koko hyvyyttä tuntenut, ei kenkään
 sit’ yksin antaa tainnut kokonaan.

 Kovin monen murene-hyvyys
 minut levottomaksi sai.

 Ma lujuudella vyötin mieleni,
 heit’ yhteisonneensa
 ma siunasin julkiseen,
 ma siunasin heitä ja läksin.

 – Maja matala mäellä vilpoisella,
 siell’ asuu ainut hyvyys nyt.
 Kun riensi jo
 syysaurinko varhain vaipumaan,
 – nyt siunaan kapeaa
 ja neitseellistä vuodetta vain.