Ainoa sana
Suo tulla mun kaikkien hylkimäks, Herra,
            ja halveksimaksi kerta;
 mun anna seisoa aurinkos helteessä
            rinta vuotaen verta;
 mun yöni olkoon musta
            kuin myöhäisin syksy-yö,
 läpi pohjattoman pimeyden
            raekuurot miss’ ylleni lyö;
 Mihin ankara käskysi viekin,
            olen kulkeva yhtenään,
 jos herätät yhden liekin
            minun tielleni kimmeltämään.
 Mun anna nääntyä taakkoineni
            kylmään ja lokaan ja veteen,
 lyö minut tomuun kasvoilleni
            Totuuden hirviön eteen,
 mun anna maksaa kauheat syntini
            piikeissä kiemurtamalla.
 mun anna luitteni murtua verkkaan
            tuskien panssarin alla,
 suo tules polttaa ikuisesti,
            luukäsin kurista mua,
 vie sinitaivaas valkeus, anna
            mun kieleni kuivettua
 kitalakeen, kuuroksi tee,
            mykäks vihasi salamalla –
 tämä tee, sen sieluni kestää
            ja kestää sen riemuitsemalla,
 jos kerran suot korvani kuulla
            sanan ainoan tuomios alla.

 – Sua rakastan, sua, minä tässä
            – sana se näin kuuluva on –
 sua rakastan häpeässä,
            läpi tuskan ja ahdingon.
 Sinut tunnen, muuta en mitään
            – mitä muut’ olen etsinytkään!
 Sua seuraan lännestä itään
            ja pohjasta etelään.
 Sua seuraan, kun Kuolema kerran
            vie tuomiolle sun –
 olen sinun, ja edessä Herran
            sinun syystäs on puolet mun.