Huuto (Sarkia)
Yön tyhjä katu
 ja lumi uus.
 Yön hiljaisuus.
 Ei askel kiveen satu.

 Kuka huus?

 Kuka yössä huus?

 Yht’ äkkiä valittavasti
 kuka yössä nimeäni huus?

 Se huuto vereni hyys,
 mua vihloi luihini asti
 minut kauhulla jähmettäin.

 Minä väristen siihen jäin
 ja näköni jännittäin
 minä käännyin ääntä päin...

 Ei ketään. Äänettömyys.

 Kadun aution näin,
 yön tuuli vain lunta pyyhkäs.
 Minä uskalsin näin
 taas kulkea eteenpäin.

 Mut taas –
 minun kävellessäin –
 mut taas –
 minun takaani päin
 joku huus
 minut kauhulla jähmettäin –
 han selvään minua huus –
 oli äänessä tuska ja vakavuus –
 joku minua nimeltä huus
 ja syvään, syvään nyyhkäs.

 Minä väristen käännyin ääntä päin...

 Ei ketään. Hiljaisuus.

 * * *

 Oi nuoruus, kuolleet luusi
 valittivatko varjoista yön?
 Kukaties mua Ihanne huusi,
 jonka denaarista myön?

 Tai kuuluiko vaikerrus
 monen tallatun kauniin taimen?
 Tilinteollevaatimus?
 Ole luonani yössä, Paimen!

 Mua huusiko äitini hauta
 unohdettu, kaukainen?
 armahda, Kaitsija, auta,
 minä tietäni löydä en!