Kumpumäen vanhukset
Kumpumäen kivisellä kukkulalla
 kaksi taloa on vieretyksin.
 Vanhat vaarit tavallansa vakavalla
 niissä elelevät ystävyksin.

 Vuorotellen toisissansa talkohissa
 valkohasten rengit, piiat käyvät.
 Vuorotellen vaarit itse kaupungissa
 liikeseikoistansa selvittäyvät.

 Niinpä kerrankin on tullut kaupungista
 toisen talon ukki illan suussa.
 Vaan ei muista mainitakaan tuomisista,
 niin on mieli myllertynyt muussa.

 «Näätkös, Pekka, kuinka paljon rakastavat
 Suomen kansaa suuret maailmassa!
 Keisarille sanomaan he samoavat,
 ett’ on suomalaiset oikeassa.

 Rautateitse palaavat he Suomen kautta,
 Suomen kansa kilvan heitä kiittää.
 Tullos rautatielle, meidänkin sen tautta
 täytyy kiitoksemme heille liittää«.

 Pian toinen vaari ymmärtää jo toisen,
 ottaa kiireisesti nutun, lakin,
 alottaen sauvamarssin aikamoisen.
 Toinen vaari pääsee sauvattakin.

 Pitkin lehtotietä illan viileässä
 ukit kiirehtivät kulkuansa, –
 radan vierustalla ylikäytävässä
 kaksin odottavat vieraitansa.

 Vihdoin saapuu pitkä juna vihellellen,
 jossa suuret herrat matkustavat.
 Vaarit hattujansa kilvan huiskutellen
 «eläköötä« heille kaijuttavät.

 Kukitettu herra katsoo ikkunasta...
 vaarit kumartavat hartahasti.
 Toinen heistä, lakaten jo huutamasta,
 «näkivätpäs!« kuiskaa riemuisasti.

 Paljon kertomista riittää vanhuksilla
 lapsillensa vierahista näistä.
 Vierahatkin hauskimmilla muistelmilla
 muistavat «ne kaksi yksinäistä.«

1899.