Jumala ja bajadeeri
Kuudennesti astui alas
       Mahadeva, herra maan,
       vertanamme tulla halas
       ilot, tuskat tuntemaan.
       Alhaisna tääll’ asui, kesti,
       koki kaikk’, ett’ arviois
       ihmist’ inhimillisesti,
       rankaisis tai armon sois.
 Ja kaupunkiin noin kun jo katseli kaikin,
 sen suuret ja pienet jo tarkatuks saikin,
 sielt’ illalla lähti hän käymähän pois.

       Mennessään kun reunimmaisen
       talosarjan saavuttaa,
       maaliposken kaunokaisen,
       synnin lapsen, nähdä saa.
       »Terve neito!» – »Terve, jalo
       vieras! Varro, riennän luo.» –
       »Ken sa olet?» – »Lemmen talo
       lemmen lehvän sulle suo!»
 Lyö sympaaliaan hän jo karkelon alkain,
 niin viehkeä väike on kätten ja jalkain,
 hän kumartuen kukan vieraalle tuo.

       Kynnykselle viehti, veti,
       veikeästi majaan vei.
       »Kaunis vieras, heljät heti
       lamput loistamassa lie.
       Väsymykses hoivaan, liennän
       jalkojesi kirvelyt.
       Mitä mielit, suomaan riennän,
       levon, leikit, hyväilyt.»
 Valevaivoja vaali, min voi. Ikivalta
 tuost’ iloitsi tuo: syvän turmelun alta
 jo on sydän ihmisen ilmestynyt.

       Yhä herkemmäksi heltyin
       neito vaalii vaatijaa,
       sijaan temppuin teeskenneltyin
       luonto hiljaa virkoaa.
       Hedelmä koht’ ihanainen
       kehkee kukkaan hempeään:
       miss’ on mieli kuuliainen,
       kaukana ei lempikään.
 Vaan neittäpä tuimemmin tutkivi yhä
 nyt tuo syvät, korkeat tunteva, pyhä
 jo kautt’ ilon hehkun ja kauhujen jään.

       Kirjoposkeen suukon kuuman
       painaa, poveen polton luo.
       Ensi kerran lemmen huuman
       tuntee, itkee tyttö tuo,
       hänen jalkoihinsa vaipuu,
       vuoks’ ei voiton, hekkuman;
       tahdotta kuin vaha taipuu
       varsi hennon, herpoovan.
 Ja niin levon lempeän onnea peittää,
 sen verhoksi vienoisen, himmeän heittää
 jo yö sulohuntunsa suojelevan.

       Myöhään nukkui leikkiin hellään,
       anivarhain valveill’ on:
       siin’ on hänen sydämellään
       armas vieras eloton.
       Huutain syöksyi syliin ruumiin –
       ei se herää! Viime tie
       eess’ on, liekkeihin jo kuumiin
       jähmennyttä viejät vie.
 Soi pappien hautausvirsi – hän juoksi,
 hän riehui ja riuhtoi ja riistihe luoksi.
 »Mit’ etsit? Ken oot? Sijas täällä ei lie!»

       Heittyi huutain vihlovasti
       paareille: »Pois antakaa
       puolisoni! Haudast’ asti
       hänet tahdon, jumalaisen
       tulla tuhkaks sallitaan?
       Mun hän, mun oi’ ainokaisen!
       Yön, ah, yhden, autuaan!»
 Papit veisaavat: »Kannamme vanhan, kun vaivat
 niin vitkaan jo viipyen sammua saivat,
 ja nuoren jo ennen kuin aavistikaan.

       Näinp’ on pappiesi tieto:
       Puolisos ei ollut tää.
       Lienet bajadeeri lieto,
       velvoitust’ ei sulle jää.
       Kera ruumiin varjo vainen
       tuonen rauhaan vaeltaa,
       seurata vain miestään nainen
       arvon, velvoituksen saa.
 Pyhä soi surusoitto! Te nuor’ elon rantain
 nyt kaune ja kaivattu, liekeissä kantain,
 oi taivaiset, luoksenne tallettakaa!»

       Tuska paisuu, sydänparkaa
       raastaa kuoro armoton;
       kädet ojentain hän karkaa
       kuumaan liekkikuolohon.
       Liekeistäpä kalman lieden
       liitää jumal-sulho tuo
       lemmittynsä vienon vieden –
       sylitysten väikkyy nuo.
 Katuvaisia katsovat lapsia harhain
 iloll’ Iäiset, heit’ ylös taivaisten tarhain
 he kirkkauteen sylin hehkuvin tuo.

Johann Wolfgang von Goethe
Otto Manninen
Runot