Savonmaalle
Kuinma muistan muinosia,
 Hetkiäni herttasia,
 Iltoja iki suloja
 Siellä sievässä kylässä,
 Kallaveen kainalossa;
 Kohta sielu siipiansä
 Levittäpi pyhä lintu,
 Niinkuin kokko kohottaakse
 Yli järvien yheksän
 Maihen puolen kymmenettä,
 Tullaksensa tuttavainsa
 Luokse, Luonnon ja Perehen.
 Ei ne eksy mielestäni
 Eikä muistista murene
 Savon vuoret, Savon saaret,
 Kotimaani mainittavat
 Seu’ut ihmehen ihanat.
 Vieläpä vihertelevät
 Niinkuin ennen eissäni
 Kaikki syntymä siani
 Maat matalat, mäet yläiset,
 Lehot, laaksot lempehimmät,
 Koivu kylkiset vaarat,
 Pujon ukko, pilvi harja,
 Vesa-rinta Vannun-vuori,
 Sekä Uuhimäen sileät,
 Kallaveen kahteliat.
 Vielä siellä silmäelen
 Ääret allani avarat,
 Kuinka järvet kuumottavat
 Saan saarien välissä,
 Lahet, salmet, lammit kaikki
 Illan paisteessa palavat
 Sylissänsä sulo taivas.
 Vielä kuulen Kuikan äänen,
 Valko-rinnan valitukset,
 Vielä virret vene-miesten,
 Airon kolkkaissa kohovan,
 Jumalalle julkiselle
 Yli rauhan rannikoinsa,
 Tyynen ehtonsa eestä.
 Kaikki soivat sieluhuni
 Savon maamme moninaiset,
 Lukemattomat lumoukset;
 Koko luonto korvihini
 Kutsumuksen kuiskuttapi,
 Sinne toivoni sitopi,
 Sinne hartahan haluni
 Halun muita hartahamman. –
 Mut jos kuulen kulta äänen,
 Savomme sorian kielen
 Miesten huulilta mehuvan
 Taikka naisten nauravaisten
 Kirkas-silmien kiasta;
 Siiloin vasta syämmeni
 Lämpiäpi, leviäpi,
 Riemu rintahaan kohopi
 Harvoin saavuista sanoista,
 Etelähän eksyneistä.
 Kussa heijät kuulenenki,
 Vaiko teällä, vaiko siellä,
 Ovat aina omaiseni,
 Serkut sieluni suloiset.
 Kieli mielen kihloapi
 Maamme kansa morsiamen
 Köyhän kyllä, vaan ihanan.
 Mutta jospa mustikkata
 Makiampi mansikkani
 Oliski oma koloni,
 Savon rahvas rakkahampi,
 Eihän tuosta tuonnemmaiset
 Toki suuttune toverit,
 Yhen emon ystäväiset.
 Siismä tuonne siirtaitsen,
 Riennän kohti Kuopiota
 Kielelläni, mielelläni
 Veli-liittoja likemmin,
 Kupehelle kultasien,
 Lämmin rintaisten lähelle.

– kk – [E. J. Blom]].

Lähde: Saima 3.4.1845.

E. J. Blom
Runot
Saima
1845