Ihmisen Kahtalainen muoto
”Luonto laulaian tekeepi,
ite luonto ilmottaapi
runoialle rohkealle
mitä veisuunsa vetääpi,
sovittaapi soittohonsa”.
Turun Viikko-Sanomista, 1821, N:o 2.

 Koska Isä ihmeeltävä,
 kaiken taivasten takoja,
 suuri Luoja luomisensa
 aikaa lähti lähestymään,
 päätti valon valaisemaan,
 kirkkauden kiiltämähän,
 siahan pitkän pimiän,
 aian muodon muattoman;
 kosk’ ei kuultu kuuluvata,
 nähty sillmään näkyvätä,
 eli lienee liikkuvaisten
 vielä ainetta avattu
 synkän piirin syvyydestä;
 heti kirkkahin kipinä
 kaikkivallan katsannosta
 anto valon Auringolle
 kuulle, tähdeille kuvansa,
 liikentönsä liikkumahan,
 luonnot, lakinsa lujimmat,
 perustukset, peitettynä
 yli kaiken ymmärryksen;
 joiden sekahan selitti,
 saatti voimalla sanansa,
 aivan tyyni tyhiästä,
 ilman työtä työlähintä,
 hellmastansa heilumahan
 tasasesti taivaan alle,
 maansa, josa matelemma
 leviänä leuhotamma;
 jonka korkia komeili,
 viheriöitti viisahasti,
 verrhoilla verrattomilla;
 kukki nurmet kullaisiksi
 huulistansa hunajalla.
 Mettät määräsi mehuia
 kasvamahan kallihia;
 virrat juoksemaan viritti,
 lakkaamatta laulamahan
 kunniansa kuhinalla
 läpi mettäin mehuisten,
 joiden oksisa omenat
 kuvailevat kukkain kansa
 virran kirkkaan vilkkehesä.
 Kylvi ylenkylläisesti
 kaiken piirin kasvamahan
 hengen, ruumiin hekumia,
 tulevillensa tuhansin,
 aian kansa aivotuille.
 Siunais’ vedet siemenellä
 kalat virkut kasvattamaan.
 Määräis’ linnut livertämään
 puiden latvohin lateli
 kukkuloilla kukertamaan
 ylistystä yhden Luojan,
 matavaisille manaten.
 Veden kalvon kaunisteli
 pulskioilla puriehilla;
 lugun lukemattomimman
 heilumahan hengellistä,
 joille Jouhtenen asetti,
 kunnioitti kuningaaksi
 silkkisillä siivillänsä
 puriehtimaan pulskiasti
 vuoron aaltoien alati,
 toisen halki hahdellansa
 taivaan pilvet piirtämähän.
 Kuttu vihdoin kunniansa
 karjan luodun kaunihimman
 ensi kerran einehelle
 lavialle laitumelle,
 josa hymähti, hyväinen,
 tekoiansa tervehytti
 sulo mielen suosiolla.

 Näiden kaikkein kallihitten
 herraksi viimein herätti,
 hankki luotoin haltiaksi
 tomun maasta tomisevan,
 mustan mullan kelvottoman,
 josta ihmisen ihanan
 teki viisas virrhettömän,
 kallihimman kauneutta
 nosti tomusta totinen,
 kuvallansa kunnioitti,
 tuki, tunnoilla pyhillä
 huvitusten huomioilla,
 isännäksi illman alle,
 kaiken vallan kataiaksi:
 Tien osotti oivallisen
 ijankaikkiseen ilohon,
 vallan vahvat varoitukset
 anto luonnolle alati
 väärät keinot välttämähän.

 Olispa soitella sopinut,
 matkustella maata merta
 tämän kyllä täydellisen
 onnellisimman olennon,
 luoian luotujen seasa;
 Mutta kaatuisi katala,
 hankki tiensä harhailemaan,
 muutti kunnian kuvansa
 kahden muodon mukaiseksi:
 Yksi silian Siveyden,
 kuuluvainen kunnialla,
 toinen riidan Riettauden,
 perin pohjin peljättävä.

 Taidatta poiat poloset
 lukiani luimistella,
 mentyni isohon merehen
 avaroitten aaltoin päälle
 sukeltamaan suomen kielen;
 luulla hahteni hajalleen
 kovat myrskyt kolkuttavan?
 Tuot’ en tienne tutkistella
 eli vaaraani varoa;
 luotan kuitenki luiasti
 ettei kovin kolahtane,
 jos mä kaadunki katala
 laudan päältä laattialle;
 Sen vaan vakana pitänen
 ett’ on luonnolta luvattu,
 rintaan pantu riimajalle
 puhua tunnon puhetta,
 kaarttamatta karvautta;
 Siis mä aineeni alotan
 puhtahasti puhumahan
 ensin siitä Siviästä,
 jok’ on maailman makea
 herkku kaikkein hengellisten,
 pyytää pyrkiä takaisin
 ensi kunnian kuvahan,
 niinkuin Matti pohjan maalla
 muuan kauvan muistettava.

 Mik’ on mieluumpi hekuma
 kaunihimpi kattannolle,
 kuin se lapsi laadullinen,
 joka kuulee kuritusta,
 noudattaapi nopiasti
 isänsä äänen ilolla,
 syleileepi äitin sylin
 saamaan hyviä sanoia,
 oijennusta onkimahan,
 nijnkuin mettinen mehua
 päivän koittaisa kokeepi?
 Tämä kasvaa kaunihisti
 kukoistuu kuin kedon kukka
 onnen pyhäsä opisa
 tahdon jälkeen taivahasta;
 Siveyden silian keinon
 tutkii tunnoilla pyhillä;
 joista siemenet sisäänsä,
 povehensa poimiskelee,
 kokoo varoiks’ vanhan päivän,
 joilla tiensä tikkaileepi
 merkitteepi meren aallot,
 ettei eksysi elonsa
 vaelluksen vaivain alla.
 Näillä taivaan tavaroilla,
 mieheks’ täydeks’ mieltyneenä,
 matkustaapi maailmahan,
 ottaa sian omituisen,
 jonka aiko ajan tullen
 määräis’ luoia luodullensa.
 Täsä pyytääpi pysyä
 virrhetöinnä virasansa,
 säädysänsä särkymättä
 ilman mielen miettimättä,
 jos on vertainen vedetty,
 korkeimmalle korotettu.
 Antaa kullekki arvonsa,
 kunnioittaa kuningasta
 Esivaltoa varieleepi,
 ettei kavala kateus
 pääsis’ laittaan lakejamme,
 järsimähän järiestystä,
 joiden turvisa tuhannet,
 tyvenesä tytyväiset,
 askareensa ahnehtivat.
 Hän on aina auttavainen,
 turva vaka tutuillensa,
 rientää, mielen rikkomatta,
 ohiaan sitä onnetoinda,
 joka vaarahan vaelsi,
 tuli vaivaan, vahinkohon:
 Orvot otti turvihinsa’,
 heikot helmaansa kokoili,
 eksyväiset elon tieltä
 pyyti pyörryttää takaisin,
 tuki lesket turvattomat,
 pyhki pienitten pisarat,
 jälkeen voiman ja varansa,
 ilman palkkaa parempata,
 kuuluisampaa kunniata,
 kuin se totinen todistus
 rinnasansa riemullinen,
 jota ej ostolla oteta,
 tartuteta tavaroilla,
 eikä voita valta voima
 sodan kauheimmat kapinat;
 vaan on lahja laupeuden,
 tunnon puhtaan tuntomerkki,
 jota siivo ja siviä
 kantaa aina kalliimpana,
 niinkuin turvaa tunnollisten
 vaivain allaki vakaista.
 Sillä sodat sovittelee
 ilman veren vuodatusta
 viholliset viskaileepi
 häijyt kaikki häpiähän:
 sillä riidat silittelee,
 salat vainot sammuttaapi
 puolisoittenki povesa;
 syystä lapset sytyttääpi
 koriaamahan kotihinsa
 vanhempia, vanhan päivän:
 Sillä viisas virittääpi
 kaikki keinot kaunihiksi,
 ahkeraasti autteleepi
 leivän maasa levenemään,
 että kukin kunnialla
 jakais’ ravinnon jalosti
 perehelleen pelkäämättä
 oman pöydän partahalla:
 Sillä ottaa Oikeuden
 suloisesti suojahansa,
 pyytää sitä pystömmäksi,
 vaikka puskat puhaltavat,
 tuulet myrskyt tuiskuavat;
 sillä kuitenki kurittaa,
 vaikka vielä vaikiasti,
 vääntää niskat väkivallan,
 ettei konnuus kokonansa
 maata valtis variohonsa,
 ihmisiä illman alla
 pahaan tyyni paaduttaisi,
 tukehuttais’ kaiken tunnon,
 nijnkuin näyttää nähtävästi
 usein kyllä uhkaukset:
 Sillä taivaan tavaralla,
 kirkkahalla kilvellänsä,
 sotii vastaan sokeutta,
 joka pyytää pyörytellä,
 sekavaksi seulostella,
 uskon opin oivallisen,
 turvan, ainoan tukehen
 tiellä murhen mustemmanki;
 jonka anto armahtaja
 makiaksi mammonaksi
 selvillänsä sekoitella
 siihen kannuun katkerahan,
 jonka harvat hakematta
 välttää tiensä tienohilla,
 matkustellen mailmasa:
 Sillä elon ehdon puolen
 vaivain alla vaipuneena,
 iloisesti ihantelee
 kuolon kourille koville,
 jotka peltto pehmeiksi,
 kadotteli karvauden,
 miehuudella miellytteli,
 ettei hirmu hirviänä
 kykenekkään kynsillänsä
 haudan puoleen hammastella,
 koska lähtö läheneepi
 tielle vijmeiseen tilihin,
 taivaan lainoia takaisin
 riennättämään rikkomatta:
 Silloin siunaten meneepi,
 tyvenesti tytyväinen,
 siihen komeaan kotihin,
 jos’ ej kuulu kuolemata
 saastaisia sanomia;
 jättää vielä jälki muiston,
 sanoman satoien vuotten,
 ittestänsä ihmisille,
 kunnialla kuuluvaisen;
 joka joskus nestyttääpi,
 vesan maailmaan vetääpi
 kaunihisti kasvamahan
 saman herkkuiset hedelmät,
 siveyden siivo touvot,
 valon neitoset nepaimet
 maajahimmat maailmalle.

 Tuli vuoro turjalahan,
 alas mäkehen asia,
 hakemahan haikiasti
 jos mä tohtisin tomusta
 nostaa kuvan kuriemmanki,
 tutun usein tuvillamme,
 siitä rinnan Riettahasta,
 jolla keuhkot kestänevät,
 ilman poltetta povesa,
 vaikka kerran kellillensä
 nurin narin nutkistaisi
 koko maamme kohdastansa,
 piirit taivahan pilaisi.

 On jo ennen oppineilta
 vanhoilta vakana pidetty,
 että harvoin havaittanee
 omenata’ oivallista
 siitä puusta pudonnehen,
 jota ei vesitty vesana,
 lannoitettu laihempana.
 Sama laatu lapsukaisten
 pienten holhojan pitäisi
 tuta kyllä tunnollisten
 tarpeheksi tavallisten
 edes muuta elävätä,
 kalliin vesan kasvattaisa,
 jota ei aivottu ajaksi,
 pantu maata pahentamaan.
 Mutta näkyy nähtävästi
 usein kyllä kylmennehen
 vaarin pito pienemmästä,
 että kasvaa kattomatta
 kukoistuu ilman kuria
 korvan tasalle, tavoitta:
 siitä vesasta venyypi
 niitä näitä niskureita
 kummastellen kuultavia,
 kamaloita kattannolle.
 Mikä irrvistää isälle
 puolen sanan puhuttua;
 Mikä suunnatoin sikiä
 äritseepi äitillensä.
 Ei se vältä vähintäkään
 eikä häijy hämmästytä.
 Nyt ei aika enään anna
 eikä huoli herättele
 kuulemahan kuritusta
 opetusta ollenkahan;
 mutta pyytää pystömmäksi
 illkiöillä illvehillä,
 maisteleepi makiasti
 viinaa aina viljemmältä.
 Kortit näyttää komeasti
 helpon keinon keksimähän
 mitä miehet mieluhusti,
 ahnehesti ansaittua,
 punaisihin pullistavat
 vanhan päivänsä varaksi.
 Näillä hirviä himoilla
 Lähtee matkaan mailmasa,
 viepi myrkyn myötähänsä
 sydämmehen syttynehen,
 kateuden kainaloisa;
 joilla rietas rintavana,
 pauhulla kuin paha myrsky,
 kattoo ylen kansa veliet,
 vertahaistaan ei havaitte
 Luojan luotujen seasa.
 Tapaa virheet taivahalla,
 Luojan töisä tönkyröitä,
 joita paatunut paremmin
 asetella arveleepi.
 Ovat kummat kuuluvisa
 sitten jutut julkisemmat,
 laulut, lorut, lakkaamatta,
 ettei kelpaa Esivallan,
 Kuningasten kuuluisimmat
 teot tälle teikarille.
 Mutta murtelee lakia,
 järsii vasten järjestystä
 aina töillä törkiöillä,
 kirotulla kielellänsä.
 Se on ilo ilkiällä
 halu hartahin palava,
 kunniasta kukistella
 turvattomia tuhansin:
 Ottaa leivän orvoltaki,
 vaikka vielä viimmesenki
 palan suusta palottaapi,
 kalut rahat kapistelee
 aivan tyyni tyhiäksi,
 misä kynnet kykeneepi
 toisen omahan tokasta.
 Hän on kaupoisa kavala,
 asioisa aina viekas,
 vannoo joka valehelle
 todeks’ niitä toivottaisa,
 kattoo silmillä katehen
 läpi poven lähimmäistä;
 joka on ottansa hiellä
 työllä taidolla tavannut
 atriansa ansaitella,
 sitä pyytää pyörytellä,
 ahdistella ansohinsa,
 että kerran kerskaellen
 valmistelleensä vahingon
 saisi ilkiä iloita.
 Se on aina riidanalku,
 kapinoitten kantelia,
 loka lähdet loppumatoin,
 sekä maalla mantereesa,
 että mentyä merelle;
 kylvää kekäleet kytövät,
 salat myrkyt saastuttaapi,
 sekä poveen puolisoitten,
 että yli ystävitten;
 makeuden maailmasa
 turmeleepi tuhansilta;
 nostaa kynsimään kylisä,
 kapinoimaan kaupungeisa
 lapset vasten vanhempia;
 sukulaiset suututtaapi,
 herjaamahan heimolaiset,
 rannit keskensä raiuhun;
 josta leves leivän puutet,
 nousi nälkä näännyttävä,
 maahan karttu kato vuodet;
 alko kummemmat asiat
 rannein miehet ranttehelta
 kääntään käräiä talohon,
 josa luetaan lakia,
 miesten mukaan mietitähän,
 seulotahan selvillensä
 kaikki riidat kannallehen,
 ettet polttane povesa
 puna nahka pullistellen,
 eli naudat navetoilla,
 talleisa isot travarit,
 kiiruhtane kiirehesti
 koti pahnoille palaita.
 Näin on rietas riidan alku,
 juuri kaiken katkeruuden,
 joka kohtaapi kovasti
 ihmisiä ilman alla,
 sekä hopea hoveisa,
 majoisaki mataloisa;
 Eikä heitä heria henki
 illkiöitä illvehiä
 kylvämästä kyllitellen
 tiensä varrelle tikaten,
 pitämästä pilkan alla
 tunnon, uskon, tuntomerkit,
 pyhän opin oivallisen,
 ennen kuin saapi sanoman,
 näkee silmän nähtävästi,
 ett’ on miehen mitta täynnä,
 kouko rinnustaa kovasti
 vikatteella viiltämähän,
 leikkaan poikki poltto puuta,
 jok’ ei kasvanut kamala
 viheriöinyt vihdonkahan,
 mutta häijysti häväisi
 Luojan töitä törkiöiksi
 jätti palion pahennusta,
 mehun saastutti sapella.
 Silloin vasta sillmäileepi
 vaaraa, johonka vaelsi,
 tuntee myrkyn turmelevan
 kiro-haamunsa haialle;
 josta parkuu pahnallansa,
 huutaa siihen huojennusta
 opettajan oikasehen,
 jota vimmasaan vihasi,
 vaino ennen vannomalla.
 Nyt sen täytyy poijes täältä
 toivotoinna tuolle puolen
 haudan haikian sumua,
 josta hirmu hirvittääpi
 aivan pilkko-pimiästä:
 eikä jätä jälkehensä
 muuta muistoa nimensä
 paitti sanaa synkeintä
 sananlaskuin sanottua:
 ”Kallas vainaja kavala
 perittynä – – tä”.

J[aakko]. H[eickell].

*) Muualta saatu.

Jaakko Heickell
Runot