Emma Hepsankeikkanen kuninkaan hovissa
Emma Hepsankeikkanen kuninkaan hovissa.

Emma oli kymmenen vuotias
tyttö, pystynenäinen, pyöreänaamainen
ja hyvin lihava. Hänen nimensä
oli oikeastaan Heiskanen,
mutta pahat pojat olivat antaneet
hänelle nimeksi Hepsankeikkanen
sen vuoksi, että poikien härnätessä
häntä oli hänellä erikoinen tapa heitellä
päätään, ravistella olkapäitään
ja heilutella ruumistaan.

Kun Emma kuuli, että maahan oli
tullut kuningas, halusi hän kovasti
tätä nähdä. Kyllähän kuningas usein
kaduilla liikkui, mutta silloin oli
aina hirveän paljon ihmisiä liikkeellä,
ja kun Emma oli pieni, jäi hän aina
toisten taakse, eikä koskaan saanut
nähdä kuningasta.

Mutta kun Emma kerran oli päättänyt
nähdä kuninkaan, niin kyllä
hän siihen keinon keksi, sillä hän oli
nuoresta iästään huolimatta hyvin
päättäväinen tyttö.

Emman isä oli ajuri. Eräänä päivänä
Emma kuuli, miten hänen
isänsä sanoi seuraavana päivänä
vievänsä perunoita hoviin. Tätä
päätti Emma käyttää hyväkseen.
Isä Heiskanen salli tyttärensä usein
tulla matkaan, kun hänellä oli ajoja.
Ei hän nytkään vastustellut, kun
Emma halusi nähdä, miten isä nostaa
perunasäkkejä kuormaan. Perunat
noudettiin eräästä suuresta kellarista
ja sillä aikaa kun isä läksi
viemään ensimäistä kuormaa, asetti
hän Emman vartioimaan kellarin
ovelle.

Hovissa on paljon väkeä ja siellä
tarvitaan siis paljon perunoitakin.
Perunat oli pantu säkkeihin ja oli
niitä yhteensä viisikymmentä. Kun
isä Heiskanen oli lähtenyt viemään
ensimäistä kuormaa, keksi Emma
omasta mielestään hyvän tuuman.
Hän avasi erään perunasäkin ja
meni sinne itse sisään.

Kun isä Heiskanen tuli noutamaan
toista kuormaa, ei hän tietysti
nähnyt Emmaa missään, mutta hän
luuli tämän menneen kotia, eikä sen
vuoksi tullut levottomaksi. Hän otti
toisen säkin toisensa jälkeen ja teki
suuren kuorman. Kaikeksi onneksi
oli se säkki, minkä sisällä Emma oli,
viimeisiä, muuten hän olisi kuormassa
jäänyt aivan alimmaiseksi ja
olisi epäilemättä tullut liiskana perille
eikä siis koskaan olisi
nähnyt kuningasta ja
hovia.

Emma oli säkissä hyvin
hissuksiin, jotta isä ei
huomaisi mitään. Eikä
tämä huomannutkaan,
sillä oli jo jokseenkin hämärä
ja hänellä oli kadulla
ajaessaan täysi työ
katsoessaan, ettei hänen
kuormaansa ajettu kumoon.
Hän pääsi kuninkaanlinnaan,
ajoi pihasta sisään ja
nosti kaikki säkit perunoita varten
varattuun kellariin. Täällä Emma
nyt oli. Hän pysytteli säkissä siksi,
kunnes isä oli mennyt pois, avasi
sitten sen ja ryömi säkistä maahan.
Hän meni kellarissa säkkien taakse
piiloon ja odotti siksi, kunnes isä
oli tuonut viimeisen kuorman.

Kun kaikki oli aivan hiljaista, alkoi
Emma mennä kellarin ovea kohden.
Mutta se olikin lukossa! Emma
oli urhoollinen tyttö eikä vähääkään
hätääntynyt. Hän alkoi etsiä itselleen
jotain muuta tietä. Kuninkaanhovin
kellarit ovat hyvin suuret.
Kun Emma pimeässä oli vähän matkaa
hapuillut, kompastui hän kasaan,
josta hän ei ensin ollenkaan tiennyt,
mikä kasa se oli. Vähän ajan päästä
hän huomasi joutuneensa keskelle
kivihiilivarastoa. Hän ryömi kontatensen yli ja tuli toiseen
kellariin, jossa oli halkoja.
Ja kun hän täällä
koetteli löytää ovea, huomasi
hän eräästä kohdasta
valon pilkistävän.
Siinä oli ovi, ja kun Emma
painoi sitä kädellään, aukeni
se. Nyt hän oli päässyt
kellarista.

Mutta minkä näköinen
hän olikaan! Hän oli ensin
ollut likaisessa perunasäkissä
ja sitten ryöminyt
kivihiilikasassa. Hän oli
aivan musta ja likainen.
Puhtaus ei yleensä ollut
mikään Emman ominaisuus,
eikä hän siis pannut
mitään painoa sille, että
hän ei ollut hoviasussa.

Hän tallusteli eteenpäin
ja kenenkään huomaamatta
pääsi eteiseen. Täällä oli paljon
hovipalvelijoita ja sotilaita. Kyllähän
sotilaat ovat urhoollista joukkoa,
mutta säikähtyyhän urhoollinenkin,
kun äkkiä näkee edessään
mustan olennon, varsinkin
kun kaikki uskovat, että sellaisessa
vanhassa rakennuksessa kuin
linna oli, kummitteli.

— Se on kummitus! huusi eräs
kenraali.

— Hih! huusi Emma.

Tietysti tämä huuto vain lisäsi
kaikkien hovilaisten kauhua, sillä
eihän kukaan tavallinen ihminen
kuninkaanlinnassa hihkaile, sellainen
ei ole siellä ollenkaan sallittua.
Pari hoviherraa pyörtyi ja kaksi
sotilasta pudotti kiväärinsä kädestään.
Niin suuri oli heidän säikähdyksensä.
Mutta Emma ei ollenkaan

odottanut sitä, kunnes
he olivat tointuneet,
vaan heitteli päätään,
ravisteli olkapäitään,
keikautti ruumistaan ja
huusi uuden kerran: hih!

Ja nyt hän alkoi
juosta portaita ylös toiseen
kerrokseen, jossa
hän arvasi kuninkaan
huoneitten olevan.

Kun hän avasi oven
ensimäiseen huoneeseen,
oli siellä joukko hovineitejä.
Ja kun kerran miehet olivat
kauhistuneet, niin totta kai naiset
säikähtyivät aivan pahanpäiväisesti.
He pyörtyivät kaikki aivan järjestään
ja kaatuivat maahan lakoon.
Ja oli se kiljahdus, kun suuri joukko
hovineitejä yhtaikaa parkaisi kauhusta.
Se oikein vihlaisi Emmankin
korvia.

Hän säikähti itsekin ja meni seuraavaan
huoneeseen, joka sattui olemaan
kuninkaan ruokasali. Ja nyt
hän päätti mennä piiloon. Hän meni
huoneen keskellä olevan suuren
ruokapöydän alle, jolle oli levitetty
maahan asti ulottuva liina.

Mutta nyt olivat eteisessä olevat
herrat tointuneet säikähdyksestään
ja hiipivät yläkertaan jahtaamaan
kummitusta. Ensi työkseen he tietysti
nostivat pystyyn kaikki pyörtyneet
hovinaiset ja asettivat heidät
istumaan, jossa asennossa he vähitellen
tointuivat, päästellen kuitenkin
vielä kiljahduksia.

Hovissa oli aivan hirveä sekamelska
sinä hetkenä. Kuninkaalle
selitettiin, että linnassa oli nähty
kummitus. Ja kun tiedettiin kummituksen
yhtä helposti katoavan
kuin ilmestyvänkin, niin ei kukaan
ryhtynyt edes etsimään sitä.

Ja Emma odotti pöydän alla.

Tuli illallisen aika ja kuninkaallinen
perhe saapui syömään. Kaikki
sähkövalot sytytettiin huoneessa ja
sen valossa Emma näki koko kuninkaallisen
perheen jalat heidän istuessaan
aterioimaan.

Emma tiesi hovissa olevan pikku
prinssejäkin ja arvasi pian, mitkä
jalat kuuluivat heille. Hän tahtoi
niitä huvittaa ja nipisti toista jalasta.
Tämä potkaisi. Emma nipisti
toista. Tämäkin potkaisi. Mutta
kun Emma oli siihen tottunut,
että pikkupojat aina potkivat, ei
hän tälle pannut suurta painoa.
Hän nipisti uudestaan.

Silloin toinen prinssi kurkisti pöydän
alle. Ja aijai kuinka hän säikähtyi
nähdessään siellä mustan olennon!
Kuningas katsoi vuorostaan pöydän
alle ja säikähtyi hänkin. Mutta nyt
Emma oli päättänyt tulla esiin ja
ryömi pöydän alta näkyviin. Hän
olisi varmaan sinä hetkenä joutunut
kiinni, ellei eräs hovipalvelija, joka
juuri tuli sisään tarjotin kädessään,
olisi säikähtänyt ja pudottanut kaikkia

vehkeitä hirveällä räminällä
maahan. Kuninkaan perhe pelästyi
tästä ja kääntyi sinnepäin. Emma
arvasi, että tässä tulee ikävyyksiä,
ja läksi karkuun. Huoneen toisessa
päässä oli ovi, hän pujahti siitä. Kun
vähän ajan päästä häntä ruvettiin
ajamaan takaa, juoksi hän salin läpi,
joka oli pieni valtaistuinsali, ja meni
sen toisessa päässä olevasta ovesta.

Nyt hän oli tullut suureen valtaistuinsaliin.

Kuningas oli heti päässyt siitä selville,
ettei tässä ollut mikään kummitus
toimimassa, vaikka tainnuksistaan
heränneet hovinaiset sitä
vakuuttivat, vaan että aivan oikea
ihmisolento oli tullut linnaan. Ja
kun kuningas aina on urhoollinen
mies, niin läksi hän itse miekka kädessä
ajamaan tätä kutsumatonta
vierasta pois. Tietysti prinssit tekivät
samoin ja kun heillä ei ollut
miekkaa, niin ottivat he pöytäveitset,yhden kumpaankin käteensä.
Sotaväen ylipäällikkö, joka sattui
olemaan linnassa, lähetti heti sanan
lähellä olevaan päävahtiin, ja sieltä
tuli suuri joukko sotilaita aseineen
kuninkaanlinnaan.

Kun ei kukaan oikeastaan varmasti
tiennyt, mikä olento oli linnaan
tullut, katsoivat kaikki varovaisesti
ovenraosta valtaistuinsaliin.
Eräs rohkea mies väänsi sähkönappulaa,
jolloin valtaistuinsalin kruunuihin
syttyi valo.

Ja silloin he kaikki näkivät keskellä
salia seisovan hirvittävän näköisen
mustan ja likaisen olennon. Se
oli Emma Hepsankeikkanen, vaikka
eihän kukaan tiennyt, että hän oli
Emma Hepsankeikkanen, vaan
kaikki luulivat sitä joksikin petoeläimeksi.

— Se on apina! huusi toinen prinsseistä.

— Hih! vastasi siihen Emma, heitteli
päätään, ravisti olkapäitään ja
keikutti ruumistaan.

Eihän tämä ollut ensi kertaa, jolloin
pojat olivat häntä apinaksi
sanoneet. Mutta kun kaikki tulivat
sisään, kuningas miekkoineen, prinssit
pöytäveitsineen ja sotaväki pistimineen,
niin karkasi Emma salin
ympäri olevien pylväitten taakse.

Ja nyt vasta juoksu alkoi! Emma
livisti pylväitten takana, ja miehet
koettivat salin puolella ottaa häntä
kiinni. Mutta kun sotilaat panivat
kiväärinsä esteeksi, niin pujahti
Emma niiden alitse tai hyppäsi ylitse.
Eräs sotilas meni pylväitten taakse ja
aikoi ottaa Emman kiinni, mutta
tämä livahti miehen säärien välitse,
jolloin sotilas mennä romahti kumoon.
Samassa juoksi Emma salin
poikki ja kaikki miehet hänen jälessään.
Äkkiä Emma pysähtyi, mutta
miehet eivät voineetkaan pysähtyä
yhtä nopeasti ja liukkaalla lattialla
heitä meni suuri joukko yhteen kasaan,
Emman pujahtaessa taas pylväitten
suojaan.

Eivät he olisi millään Emmaa
saaneet kiinni, ellei kuningas olisi
näyttänyt sotataitoaan. Hän komensi
kaikki riviin. Jokainen otti
eteensä tuolin ja nyt lykättiin tätä
tuoliriviä eteenpäin hiljalleen. Osa
kulki keskellä salia, osa pylväitten
suojassa. Juuri kun he tällä tavalla
olivat päässeet salin toiseen päähän,
eikä Emmalla ollut enää tilaa minnekään
juosta, näytti Emma oikein taitoaan.
Hän hyökkäsi sille kohtaa,
missä pikku prinssit olivat, pelkäämättä
vähääkään heidän pöytäveitsiään,
tyrkkäsi pojat kumoon
ja karkasi salin vastaiselle puolelle.
Nyt sai kuningas jälleen lähteä tuolirivineen
liikkeelle.

Salin toisessa päässä oli ovi, joka
johti eteissaliin, ja siitä päästiin
porraskäytävään, joka johti kadulta
suoraan suureen valtaistuinsaliin.
Äkkiä Emma livisti ovesta ja juoksi
eteisen kautta eteenpäin. Portaille oli
kokoontunut suuri juokko palveluskuntaa
jännitettynä odottaen kummituksen
kiinniottamista, sillä he uskoivat
varmasti, että linnassa oli kummitus.
Kun he näkivät tuollaisen pyöreän
aivan mustan olennon tulevan
salista, läksivät he huutaen karkuun.
Mutta kun heitä oli kovin paljon, eivät
he päässeet kylliksi nopeasti portaita
alas, vaan kaatoivat toisiaan ja
mukkelivat viimein portaita alas.
Ellei portailla olisi ollut paksu matto,
olisi heidän käynyt hyvin hullusti.
Kun Emma oli päässyt portaitten
alapäähän, arveli hän sieltä pääsevänsä
kadulle, mutta siinä hän erehtyi.
Ovi olikin lukossa. Mitä teki
silloin Emma? Hän läksi jälleen portaita
ylös menemään. Ja nyt kaikki
palvelijat, jotka olivat portaille
kaatuneet, säikähtyivät uudelleen,
hyppäsivät pystyyn ja juoksivat portaita
ylös karkuun, Emma heidän
jäljessään. Mutta kun he pääsivät
puolimatkaan portaita ylös, tulikin
heitä vastaan se joukko, joka oli Emmaa
valtaistuinsalissa jahdannut.
Molemmat joukot juoksivat täyttä
laukkaa. Arvaahan, mitä siinä tapahtui!
Täydellinen yhteentörmäys!
Se oli sellaista kierielemistä
ja mukkelemista, että oikein oli paha
katsella.

Emma luikerteli näiden kaatuvien
ja mukkelevien välitse ja pääsi onnellisesti
portaitten yläpäähän. Juuri
kun hän aikoi juosta eteenpäin valtaistuinsaliin
uudelleen, tarttui joku
takaapäin hänen palmikkoonsa. Se
oli kuningas, joka oli vahdannut
portaitten yläpäässä ja nyt otti Emman
kiinni.

— Kuka sinä olet? kysyi kuningas.

— Emma Hepsankeikkanen, vastasi
Emma.

— Mitä sinä täällä teet?

— Minä tulin katsomaan kuningasta.
Tekö se olette?

— Minähän se olen, vastasi kuningas.

— Hyvää päivää, sanoi silloin
Emma ja niiasi niin koreasti kuin
suinkin osasi.

Samassa tulivat prinssitkin ja
kun he näkivät Emman oikein läheltä,
rupesivat he nauramaan.
Mutta Emma ei pitänyt pikkupoikien
naurusta ja sen vuoksi hän
heitti päätään, ravisti olkapäitään,
heilutti ruumistaan ja sanoi pilkallisesti:

— Hih!

Ja silloinkos vasta kaikki oikein
nauroivatkin!

Emma pestiin puhtaaksi, sai syödä
kuninkaallisessa pöydässä molempien
pikkuprinssien välissä. Kaikki

sujui aivan onnellisesti muuten,
paitsi sillä kertaa, kun pojat olivat
nipistäneet Emmaa ja tämä äkkiä
tarrasi molempien tukkaan yhtaikaa
kiinni, jolloin kuninkaan täytyi tulla
tukistamaan Emmaa.

Kun Emma sinä iltana tuli kotiin
ja kertoi olleensa hovissa, ei sitä
kukaan uskonut.

Lähde: Pääskynen no 12, 1918, s. 255–260 (41–46)

Jalmari Finne
Pääskynen
1918
Sadut