Virsi syksyllä
Jo kiiruhtava kulkuaan
 Nyt armas aurinkoinen,
 Hidas on kohta koittamaan
 Ja kylmänkin valoinen.
 Pois jääpi aika ihana;
 Nyt paisuu myrskyin pauhina
 Ja sadesarjat paatuu.
 Viimeinen kukka kallistuu,
 Pois puitten puku kellastuu,
 Vilusta maaksi maatuu.

 Pois riisuttu on pellosta
 Kaunistus kullan lainen.
 Taas luonto syksy-puvussa
 Lepää, on laantuvainen.
 Alitse merien ja maan
 Asuntopaikkaan parempaan
 Taas lintuin lauma lentää:
 Ja Luoja on he saattava.
 Evään myös heille antava:
 Hän yksin tarpeet täyttää.

 Ja meitä talven majoissa
 Se armas Isä hoitaa;
 Ja meitä Herran huomassa
 Se sama armo kohtaa.
 Pimiäkään ei peljätä,
 Ei öitten kylmyys, ei hätä;
 Jumala itse poistaa
 Pois vaarat vakaan majoista,
 Ja antaa hurskaan huoneessa
 Armonsa päivän paistaa.

 O Jumala! täm’ aikamme
 Päivänsä pian päättää;
 Ja mitä me nyt kylvämme,
 Me silloin saamme niittää:
 Meit’ auta, että vanhana
 Nuhteetta, kuin myös nuorena,
 Kuormamme voimme kantaa;
 Ann’ elon syksyn surutta,
 Kevääksi kerran muuttua,
 Jok’ ijäist’ iloo antaa.

[Kustaa Adolf] – [S]ax[bäck] –

Lähde: Oulun Viikko-Sanomia 27.10.1855.

Kustaa Adolf Saxbäck
Virret
Oulun Wiikko-Sanomia
1855