Muinais-egyptiläinen aurinkolaulu
Aurinko, terve, kaikkein alkulähde,
 koin, laskun kaksoisnäköpiirin Herra,
 pyhässä totuudessa joka elät,
 kaikk’ olennot mi loit, ja kasvatat
 inehmot, eläimet.

 Kuin kultasilmänä hän siintää julki,
 taivaiden herra, herra maailmoiden;
 korkeuden, kuilun asukkaiden alku,
 kaikkeuden herra, jumalien juuri.

 Kuningas korkeuden, mi joukkojansa
 johdattaa, jumalien eessä astuu,
 hän, kaksoiskiertäjä ain alust’ aikain,
 mi itsensä loi aikain aamunkoissa,
 ja aina täyttää luomistehtävänsä,

 Koi, sua kiittää jumaljoukot kaikki,
 sua, jok’ oot luonut puhtaat ihmissielut;
 korkeimman rakkauden ikihenki,
 min säteet elämän suo ihmisille.

 Ylistän sua elon iltaan asti,
 kun mailles käyt, ja kanssasi ma vaivun
 elämään jälleen.

 Aurinkopurret kaikk’ ui riemumielin,
 kun kanssasi ne kiertää valtamerta,
 ja autuuden kun palvella sua saavat;

 mut eessä silmäs sädehtivän lepää
 se lyötynä, ken uhmata sua tohti,
 Apophisormenin tien valo tukkii.

 Ihana laskus on. Syän lohdun löytää,
 kun ehtoon rusko yli vuorten valuu;
 vanhoille[1] siinnät silloin, luoja lempee,
 säteilee valo vainajille silloin,
 ja heidän silmäns’ ihanuutes näkee;

 asukkaat syväin, äänettömäin hautain
 ojentaa kätensä sua kiittääksensä;

 ne, jotka länness’ uottaa, riemuitsevat,
 kun sädehtien lähenet sa länttä,

 asukkaat Manan maiden iloitsevat,
 kun sinut näkevät he päänsä päällä.

 Jumalat syntyä ei itsestänsä
 saattaisi, sin’ oot heidät yksin luonut.

 Kun nouset, kärsimyksens’ unhoittaa he,
 kun lasket, hyväilemään heitä laskeut,

 ja lähetessäs sua he kiittää alkaa,
 kätensä kurkoittaa he purttas kohti.

 Aurinko, ah, kuink’ ihana on aina
 sun laskus iltaruskon kumpuin keskeen!

 Suo, että henkeni ain viipyis siellä,
 ett’ iäisesti valos ylläin loistais;
 ett’ aurinkoa katsella ma saisin

 joukossa kirkastettujen, jotk’ käyvät
 maill’ lännen eteen jumalan ja luojan,
 min lahjaa kaikk’ on kaunis, hyvä, jalo.

Apherumenes