Kotipolulla
Ma metsän helmaan pakenin,
 ma tahdoin huolet häätää,
 syyslehdet maassa kahisi
 ja pensaat puisti päätään.

 Mua vanha metsä vierasti,
 puut syytti, sammal moitti,
 pyyn haasialta peloitin,
 kun yksikseen se soitti.

 Mua näreiköstä närhi huus,
 ja kylmä ääni ilkkui,
 ja alta mustan juurakon
 kyyn häijyt silmät vilkkui.

 Puut, kannot minä manasin,
 maan madot, tulet taivaan
 ja salon pohjaan pimeimpään
 ma hautaa tahdoin kaivaa.

 Ma kuljin metsäpolkuja
 ja ihmisvihaa kannoin,
 ne monen vuoden valehet
 ma hornan holoon vannoin.

 – Niin tulin kylän kuuluviin
 ja astuin riihtä kohti,
 näin humaliston huojuvan,
 puiss’ omenat jo hohti.

 Ma kuulin kellon kilinää
 ja haassa karja ammui,
 ja taakse tuvan tummuvan
 pois päivän silmä sammui.

 Näin savun, lämmön laikkuvan,
 ne hiipi harjahirttä,
 ja takaa seinäsammalen
 ma kuulin vanhaa virttä.

 Näin vaimon aittaan astuvan,
 ja kyyhkyset sai viljaa,
 näin harmaan hapsen välkkyvän,
 hän kulki aina hiljaa.

 Kuin pyhä kuiske kultainen
 soi kotiseutuvilta,
 kuin uni mulle kajastaa
 se leuto syyskuun ilta.

 Taas hyräilin ja hymyilin
 ja uneksin kuin lapsi,
 kuin äiti viel’ ois elänyt
 ja musta ois sen hapsi.