Syksyn lehti
Keltalehti värjyy ruohostossa,
 Syksyn myrskyt sinne viskas’ sen:
 Talven uinaili se hangistossa,
 Hanget suli, se jäi nurmellen.

 Kevät kaunis on nyt kaikkialla,
 Armahaisna loistaa aurinko,
 Vuokko kukkii  niittykumpuralla,
 Hiirenkorvat puihin puhkee jo.

 Notkot nuorta ruohokertaa kantaa
 Mätäs vihoittavi vieriltään;
 Aalto hiljaa huuhtelevi rautaa,
 Päivä päilyy meren sinervään.

 Kevätriemua ja riemastusta
 Huokuu kauttaaltansa koko maa,
 Lehdot kaikaa lintuin liirutusta,
 Käen kultarinnan kukuntaa.

 Mutta ruohostossa syksyn lehti
 Kelmeä ja kalvas kellertää;
 Tuuli vienoinen kun luoksi ehti,
 Keltalehti hiljaa värähtää.

 Miksi lehdykäinen lensit harhaan
 Tänne kukkeimmalle kummullen?
 Miksi murhe riensit riemutarhaan
 Luokse ihanimpain ilojen? –

 Syksynlehti kesken kevähyttä!
 Näitä nähdessäni muistelen
 Kesän kauneuden kerkeyttä,
 Lyhytikäisyyttä ilojen.

 Kevät on, vaan vuoroansa vuottaa
 Syksy synkkä; sulo surkastuu,
 Lehto lehtiverhon maahan puottaa,
 Keto vihantava kellastuu.

 Oisko onneani katkeroittaa
 Silti huolin, vaivain vastaisten?
 Oisko nyt, kun aamu armas koittaa,
 Murehtia, iltaa muistellen?

 Ei, ei, nyt kun riemu riemuimmillaan
 Juuri sydämessä sykkäilee,
 Nyt, kun kummut kaikki kukkasillaan
 Ihan tuoreimmillaan tuoksuilee.

 Nyt mä nautin hetken herttaisuutta,
 Kevätilojani ilakoin;
 Nyt en muista aikain aatkeluutta,
 Enkä kolkkoutta kohtalon.

 Syksyn merkin kenpä oikein huomaa,
 Ei se tuskaa sure tulevaa,
 Suloutta, nykyhetken suomaa
 Kerta katoavaa, ihastaa.

Reeni Roine.

Reinhold Roine
Runot