Kuningas Harald Harfagar
Kuningas Harald Harfagar
 yhä aallon impeä kaulaa
 meren pohjassa vuodesta vuotehen;
 ja aallot ne vierii ja laulaa.

 Veden neitosen tenhon vallassa hän
 ei elää voi, ei kuolla;
 kaks sataa vuotta jo kestänyt
 on autuas turmansa tuolla.

 Pää sylissä neitosen lepää hän
 ylös katsoen kasvoja niitä,
 joit’ ikänsä kaiken hän katsonut on
 ja saanut ei kylläksi siitä.

 Näin harmeni hapsensa kultaiset,
 luut poskista esiin astui,
 koko kasvot on kuoleman kellertävät –
 ne usein kyynelin kastui.

 Kas, usein hän rakkauden unestaan
 ylös kimpos ja untansa torjuu,
 kun ylhäällä myrskyt meuruaa,
 lasilinna helkkää ja horjuu.

 Ja usein on hän kuulevinaan,
 miten tuul’ sotahuutoja kantaa,
 käsivartensa nostavi riemuiten,
 alas taasen vaipua antaa.

 Ja usein on kuni kuulis hän
 merimiesten laulavan siellä,
 miten kuningas Harald Harfagar
 oli uljahin urhon tiellä.

 Niin syvästi itkee ja nyyhkyttää
 sen kuullessa kuningasvainaa.
 Alas aallotar nauraen kumartuu,
 hänen suullensa suutelon painaa.

Heinrich Heine

de:de:König Harald Harfagar
ru:Король Гаральд (Гейне/Майков)
ru:Гаральд Гарфагар (Гейне/Михайлов)
ru:Король Гаральд Прекраснокудрый (Гейне/Бальмонт)