Kellgrenin kuoltua
Vapaa Ranska on. Kas, liittoon kansa
 ynnä kuningas nyt rupeevat!
 Paikkaan Bastiljen he suorastansa
 Partenonin laittavat.

 Ihastuen Kellgren kuulee tuota.
 Tällöin kuolla ei hän saatakkaan.
 Kyynelten hän silmistään suo vuotaa,
 niinkuin laps – ei, kuin mies vaan.

 Uusin sävelin soi kantelensa;
 nuoruus hehkuu hänen kirjoistaan. –
 Houreita – ah! – ovat toivehensa:
 siks taas vaipuu kuolemaan.

 Näin hän eli, lauloi ajassansa.
 Aika, tyhmyyksineen hirmuinen,
 silpoi hänen suurta sieluansa,
 joka riutui taistellen.

 Runoilijana on kunnioittaa
 häntä hovi mielinyt ja maa.
 Miehenä ja kansalaisna voittaa
 kaikilta hän kunniaa.

 Äly hänen hymyns, itkuns muistaa;
 Sulotar myös kuvaan hänet luo
 lempeänä, vaikka katse puistaa
 ynnä loukkaa tyhmät tuo.

 Aika hänen kantelensa kielen
 viime ääntä kuulee, kohoten,
 piirteet suuret saadaksensa mieleen
 siten «uuden luomisen».