Bertrand de Born
Autafort on raunioina,
 suitsuu vuorenhuipullaan;
 linnanherra kahleiss’ seisoo
 eessä läänikuninkaan:
 »Sainpas sun, mi miekoin, lauluin
 nostit kansat kapinaan,
 hurjapään, mi saatoit lapset
 isiänsä uhmaamaan.

 »Eikö kerskaillutkin aina
 uhkaylväs röyhkeytes,
 että puolet neros voimaa
 riittää joka hankkeeses?
 Nyt ei puolet riitä: – huuda
 koko henkes avukses,
 jotta linnas jälleen nousis,
 katkeaisi kahlehes!»

 »Sait mun, kuningas ja herra, –
 niin, Bertrand de Bornin näät!
 tuon min laulut liekkiin sytti
 rajamaittes kaikki päät,
 hänet, jolle valtiaana
 syystäkin sä vihaan jäät,
 jonka tähden lapses kantoi
 isän vimman raskaat säät!

 »Tyttäres hän saliss’ istui
 morsiona herttuan;
 vei jo soittajani hälle
 lauluviestin uljahan:
 lauloi immen ahtaat aatteet,
 kaihot neiden laulajan,
 kunnes kyynelhelmet kirkkaat
 peitti hunnun loistavan.

 »Varjost’ öljypuun hän nousi,
 paras poikas pystypäin,
 kun toin tuimat sotalaulut,
 meltomieltä terästäin.
 Joutuin satuloi hän ratsun,
 lippu liehui kädessäin:
 Sortuvan Montfortin luona
 surmanuoleen hänen näin.

 »Veriin syliini hän vaipui,
 vaan ei haava poltteellaan, –
 kuolo kiroukses alla
 tuotti tuskaa eroovaan.
 Ojentaa hän sulle tahtoi
 kättään yli veen ja maan:
 Ei sua kohdannut, ja niin hän
 tätä kättä painoi vaan.

 »Silloin, kuten Autafortin,
 voima multa murtui, oi!
 Eipä koko, eipä puolta
 jäänyt, eikä laulut soi.
 Vangiks miehen sait, min henki
 murheessaan ei mitään voi;
 surulauluun vain nyt enää
 siipensä se lentoon loi.»

 Kuningas hän päänsä painaa:
 »Poikani sa viettelit,
 hurmoksiin sait tyttäreni,
 nyt myös minut liikutit.
 Vainaan veikko, käsi tänne,
 jolla häntä hoivasit!
 Kahleet pois! Nyt henkes tunnen,
 nerossas sa ilmenit.»

Ludwig Uhland
Runot
Valter Juva

ru:Бертран де Борн (Уланд; Фет)