Peili
Kas! Pieno makaa hiljallensa
 hereillä vielä kehdossaan.
 Noin katseinensa
 hän mitä kummaa seuraakaan?

 Kirkastuu silmät taivaisesti,
 myhäelee autuaasti suu.
 Noin ihmeisesti
 hän mistä syystä riemastuu?

 Ei ole nyt se peilin valo,
 ei kukka eikä lasi sen.
 Kehdolla jalo
 kai enkeli on taivainen.

 Kai paremmin, kuin silmä, lasta
 saa joku aisti huomaamaan?
 Kai taivahasta
 on hällä muisto muassaan?

 Niin Fannyn imettäjä luuli;
 vaan itsekin hän enkelin
 jo näki, kuuli:
 se Fannyn äiti olikin.

 Hän oli lasta silmäellyt
 peilissä, seisoin hetkisen,
 ja nyökähdellyt,
 iloa äidin nauttien.

 Ihana lasi, joka näyttää
 ne, joita sydän rakastaa!
 Ken niin sen käyttää,
 vanhuuden-ystävän hän saa.