Jänö-Jussi ja Kettu-Repolainen
Lunta tiuhaan pyryttävi,
 jänö juosta hyryttävi,
 loikkaa pitkin hankivuorta,
 purasevi haavankuorta.
 Taas jo kiekkona se kiitää,
 lumihiutaleena liitää.

 Repolainen pörröturkki
 pesän suulla seistä kurkkii:
 Mitäs siellä sipsuttelet,
 hörhökorva hipsuttelet?

 Jänö:

 Lämpimikseni mä vähän
 poljen talvitietä tähän.
 Tuli vilu, senhän tiesi,
 kun on kylmä tuvan liesi.

 Kettu:

 Tule meille, Pupuparka,
 miksi olet kaino, arka?
 Meill’ on paljon polttopuita
 lämmitellä sääriluita.
 Pannaan hyvä hoittu pesään,
 viivy vaikka ensi kesään.

 Jänö:

 Suuri kiitos kutsumasta!
 Mull’ on myöskin viisi lasta,
 nekin tupahasi tuon ma,
 sen jos sallit, kettu kuoma.

 Kettu:

 Vielä kysyt, velikulta,
 kaikin saatte suojaa multa.
 Joudu, joudu, nopsajalka!
 (itsekseen)
 Nyt ne mulle kestit alkaa.

 Yli hangen jänö luippii,
 korvat hörhöllänsä huippii,
 juoksee, että viikset vilkkaa,
 Kettu-Repolaista pilkkaa.

 Repolainen pörroturkki
 pesän suulla seisoo, kurkkii.
 Vesi kielelle jo kierii,
 mutta päivät, viikot vierii –
 eipä jänö tuonutkaan
 surman suuhun poikiaan.