Kalliista Ajasta vuonna 1819
Koska synnit Suomen Maassa
 Paisuivat pahat tekomme,
 Viha julmistui Jumalan,
 Herkeis Herran pyhät armot
 Meillen viljoin vuotamasta,
 Riista rivin kasvamasta:
 Herra näki heittolaansa
 Alla nälän nääntymässä,
 Synnin alla sortumassa,
 Martahaksi maan povella.
 Eipä iäks Isä Rakas
 Vihan alle viskannuna
 Lapsiansa langenneita,
 Joille Turvan tuskan alla
 Vahvan oli valmistanut:
 Kohta Kulta-Keisarimme
 Armo-käsi avoin oli –
 Lastautti laivat, paatit,
 Jakoi jauhot joutumahan
 Vettä myöten vieremähän –
 Laski Suomen laiturille:
 Avautti jyvä-aitat,
 Makasiinit maan sisällä,
 Joita säästi syyäksemme,
 Nälkä-vuosien varaksi.
 Käski Armas Keisarimme
 Hyvät Käskyn-Haltiansa
 Vainomahan vierastamme,
 Nälkä-vierasta vihaista.
 Suomen miehet, suuret, pienet,
 Vaimot, Lapset leipomahan,
 Naurun kanssa nauttimahan
 Armo-lahjan laupiuutta.
 Näinpä muisti maatessamme
 Esivalta einehemme.
 Sitten siunasi Jumala
 Vuosi-tulon viljasemman,
 Kypsyi riistan täysi tähkä,
 Kesän kaunihin kuluissa,
 Suomalaisten syötäväksi.

 Olis pitänyt paremmin
 Kaikkivalta kiitoksella,
 Näien armoinsa eestä
 Lapsiltansa lausuttaman,
 Väärät teot vältettämän;
 Mutta maailman menoissa
 Pian mielestä putoovat
 Opetukset, ohjaukset,
 Armot Armiaan Jumalan,
 Synnin kelme syvämmessä
 Sokaseepi sielun silmät
 Luojan töitä tuntemasta –
 Lempeyttä Laupiahan.
 Sempä tähen tahraumme
 Nälän kanssa kapinahan,
 Eikä näitä vielä nähty
 Isältämme ihme-töiksi.
 Vielä löytyi Luojallamme
 Vitsaukset vaikuttavat
 Kääntymähän, tuntemahan
 Vapahtajan varotukset.
 Tuli tauti tarttuvainen
 Surkeahan Suomen Maahan,
 Katkerammat kaipaukset
 Meillen Synnin syöstäjiksi.
 Nytpä vasta valitukset,
 Huokaukset Herran tyhö,
 Oman tunnon tutkimiset
 Hirveästi hellittäävät.
 Parkuvaiset puolisomme,
 Orpo-lapset onnettomat,
 Isiänsä itkeväiset
 Kyyneleistä kuiventuuvat,
 Tunnustaavat Herran töitä,
 Julkisesti julistaavat,
 Ett’ on eksytty pahasti,
 Aivan usein unhotettu
 Tahto taivahan Jumalan,
 Rikoksilla riettahilla
 Kosto päällemme koottu.

 Rakas Isä! rikkoneemme
 Havaihtemma haikeasti,
 Tunnustamme tunnostamme;
 Mutta, Luoja, luotujasi
 Elä kosta eksyneitä
 Aivan ansion perästä.
 Katkerasti katuvaiset
 Halajamme hartahasti
 Parata pahat tapamme:
 Suo jo, Sulosin Jumala,
 Väistyä pois vitsaukset,
 Rasitukset, rangastukset
 Suvustamme surkeasta,
 Vaivat polosten povesta!
 Virvota jo viheljäitä!
 Elä iäks, Isä Armas,
 Käännä meistä kasvojasi!
 Ilahuta itkeviä!
 Tuota Armo-Aurinkosi
 Mureh-pilvien perästä!
 – Kuivakoot jo kyynelemme,
 Surut pojes poistakomme!
 Herra armosta avara
 Mureh-päivät muutteleepi,
 Tuopi ilon itkevillen:
 Koht’ on kosto kärsittynä,
 Isän Rakkahan kuritus;
 Herran hurskasta Nimeä,
 Luojan Suuren laupiuutta
 Kilvotellen kiittäkämme
 Kotonamme, kirkossansa,
 Rauhan riemuisan sylissä,
 Jonk’ on Luoja lahjonunna
 Alla Alexanderimme,
 Kuuluisimman Keisarimme.

*) Tämän Runon on Herats-Tuomari Matti Hukkanen Rantasalmelta tehnyt ja sekä ihtensä, että muien Rantasalmelaisten puolesta pyytänyt minun näihin Sanoma-lehtiin panemaan. Minä saan myös tässä julkisesti kiittää mainittua Herats-Tuomaria hänen minulle lähetetyn aivan hyvätahtosan ja kunniallisen kirjoituksensa eestä.

 Viikko-Sanomien kirjottaja.

Matti Hukkanen
Runot