Savon ja Pohjan tyttö
Iloiten hän tietä astui.
 Kera Savon tyttösen,
 Kaukaa nähdessäin jo tuota
 Muistin maansa pohjoisen.

 Toinen Pohjolata kiitti,
 Toinen Savon saloja,
 Minä mainin arkamiellä
 Kyrön maita jaloja.

 ”Pohjolassa”, lausui impi,
 ”Kaunihit on kesäyöt,
 Kansa virkku, raittihimpi,
 Vaikk’ on ankarammat työt.

 Keijuvainen luonnon helma
 Siellä lasta tuudittaa,
 Sampo soittaa, leivo laulaa,
 Uneen lapsi raukeaa.

 Siellä kohoo kumpuloita,
 Tuikkaa tähti otavan:
 Soisin, soisin nähnehenne
 Kulta maani, Pohjolan!”

 Paljon muuta lausui impi
 Vaan en muista sanojaan,
 Oi! en muista – niit’ en kuullut –
 Kuulin kiurun laulavan!

 Laulelonsa lentimillä
 Nousin maasta vaivojen,
 Kunnes huomaan neitosien
 Viereltäni – kadonneen!

 Nyt mä lausun kaihomielin:
 ”Poiss’ on neiti Pohjolan,
 Poiss’ on raikas luonnon tyttö,
 Poissa luoja unelman!”