Jaska ja Miina
Ylitalon renki oli Jaska.

 Oli Alitalon iloisella Miinalla
 oma lehmä ja sillä jo vaska.

 Peri osanansa talosta sen Rantalan torpan
 se ketterän-keikkuva Miina.

 Rahojapa karttui Jaskankin kaappiin,
 ei vietellyt Jaskaa se viina. –

 Ylitalon juoheva Jaska,
 Alitalon Miina ja vaska
 ja se Mansike-lehmä, se heleäkello,
 nyt elävät jo Rantalan mailla.
 On Jaskakin ostanut ruskean tamman
 ja sillä se kääntävi niitun ja pellon,
 sieltä se nousee leipäkulta
 ja huomen on huolia vailla.

 Rantalan Jaska ja Miina
 rinnan nyt ajavat ruskealla tammalla,
 kirkolle ajavat,
 Jaskankin hivukset on kähmitty kammalla
 ja loistaa se Miinan liina.
 Suuri on rippi ja sunnuntai,
 kellot kumajavat...
 Miinan on sylissä pikkunen – ai...
 Miina jo sai, Miina jo sai.
 Rantalan perijän Miina jo sai! –
 Rovasti sen kastaa kai.

 Maiskutti suuta se Jaska,
 kirmasi niitulla vaska,
 tiellä jo häilähti ruudukas liina,
 onnesta loisti nyt Miina!