Salissa
Suomeni suuressa salissa
 illalla välkkeet hohti.
 Neitonen pitkä, solakka,
 näyttämön tähti, kunnia,
 asteli meitä kohti.

 Sillä on silmät syvällä,
 leimuvat hehkun kuumaa.
 Huulilla riemunhymyä.
 Rintasa nuori mehevä,
 huokuva hellästi, huumaa.

 Hohtosat huulet aukenee.
 Ääntä hän kuulla antaa.
 Povella liikkuu, aaltoilee.
 Vienosti ilmat värisee,
 säveltä kauvas kantaa.

 Kaikuvat soinnut suloisat
 tenhoten tuhansia.
 Ihmisten onnenunelmat
 sävelten kanssa toistuvat.
 Mielet on rakkahia.

 Kuullessa nojaa hellemmin
 neitonen sulhon luokse.
 Sydämet lyönnin sykkivin
 valavat hehkuja värelmin.
 Hertas on rintain tuokse.

 Vanhukset vajoo muistoihin
 kaunosiin nuoruusaikain.
 Lauluhan niitä sävelin
 runsaasti mieliin loihtiikin
 aivankuin lailla taikain.

 Mielessä monessa ihanaa
 varsin on tulvillansa.
 Kauno se viehtää, vallottaa,
 tunnetta luopi suloisaa,
 elämme laulussansa.

 Kauvan jos häneltä kuulla sais
 sointuja sivullansa,
 elämän pahanpa unohtais,
 sävelten valtaan kohoais,
 oisi niin taivaassansa.

–[Valpa]s.

Lähde: Työmies 9.5.1904.

Edvard Valpas-Hänninen
Runot
Työmies
1904