Maamme kirja: 97. Mailman luomisesta
(Kalevalan mukaan 1.)

 Noin kuulin saneltavaksi,
 Tiesin virttä tehtäväksi:
 Yksin meillä yöt tulevat,
 Yksin päivät valkenevat,
 Yksin syntyi Wäinämöinen,
 Ilmestyi ikirunoja.
      Ilmatar hänen emonsa,
      Tuuli taattonsa väkevä,
      Kehtonsa avarat aallot,
      Asuntonsa aava ilma.
 Olipa impi ilman tyttö,
 Kave Luonnotar korea,
 Ilman pitkillä pihoilla.
 Ikävystyi aikojansa
 Aina yksin ollessansa,
 Laskeusi lainehille.
 Tuli itätuulenpuuska,
 Tuuli neittä tuuitteli,
 Aalto impeä ajeli
 Lakkipäillä lainehilla.
      Vuotta seitsemän satoa,
 Yhdeksän yrön ikeä
 Vieri impi ve’en emona
 Selvällä meren selällä,
 Uipi iät, uipi lännet,
 Tuskaksi tulevi uinti,
 Ulapalla aukealla;
 Sanan virkki, noin nimesi:
 Oi, Ukko ylijumala,
 Auta mua armotonta!
      Kului aikoa vähäisen,
      Tuli sotka suora lintu,
      Lenteä lekuttelevi
      Etsien pesän sioa,
      Ei löydä tiloa tuota.
      Teenkö tuulehen tupani,
      Aalloille asunsijani,
      Tuuli kaatavi tupasen,
      Aalto vie asunsijani.
 Niin silloin veen emonen,
 Veen emonen, ilman impi,
 Nosti povea merestä.
 Lapaluuta lainehista
 Sotkalle pesänsijaksi.
 Tuli sotka sorja lintu,
 Luuli heinämättähäksi,
 Tuoreheksi turpeheksi,
 Siihen laativi pesänsä,
 Muni kultaset munansa,
 Kuusi kultaista munoa,
 Rautamunan seitsemännen.
      Ween emonen, ilman impi
      Tuntevi tulistuvaksi,
      Hipiänsä hiiltyväksi,
      Vavahutti polveansa,
      Munat vierähti vetehen,
      Karskahtivat kappaleiksi.
 Ei munat mutahan jou’a,
 Muuttuivat munat hyviksi:
 Munasen alainen puoli
 Alaiseksi maa-emäksi,
 Munasen yläinen puoli
 Yläiseksi taivahaksi,
 Yläpuoli valkeaista
 Se kuuksi kumottamahan;
 Mi munassa kirjavaista,
 Ne tähiksi taivahalle,
 Mi munassa mustukaista,
 Nepä ilman pilvilöiksi.
      Ajat eellehen menevät,
      Vuoet tuota tuonnemmaksi;
      Veen emonen, ilman impi,
      Vielä vienoilla vesillä
      Uipi utulainehilla,
      Eessänsä vesi vetelä,
      Takanansa taivas selvä.
 Kymmenentenä kesänä
 Nosti päätänsä merestä,
 Alkoi luoda luomiansa.
 Kussa kättä käännähytti,
 Siihen niemet siivoeli;
 Kussa pohjasi jalalla,
 Kalahauat kaivaeli;
 Kussa ilman kuplistihe,
 Siihen syöverit syventi.
 Kylin maahan kääntelihe,
 Siihen loi lohiapajat;
 Päin kun päätyi maata vasten,
 Siihen laitteli lahelmat;
 Luopi luotoja merehen,
 Kasvatti salakaria
 Laivan laskemasijaksi,
 Merimiesten pään menoksi.
 Jo on luotoset meressä,
 Ilman pielet pistettynä,
 Maat ja vuoret jo sanottu;
 Viel’ ei synny Wäinämöinen,
 Ilmau ikirunoja.
      Vihdoin syntyi viimmeiseksi
      Vaka, viisas Wäinämöinen,
      Pää jo harmaana hänellä
      Tuulen tuuiteltaessa.
 Aalto alla kätkyenä,
 Allon vaahto päänalaisna.
 Hänt’ ei kuu kerittänynnä,
 Eikä päivä päästänynnä,
 Itse syntyi Wäinämöinen,
 Itse ilmahan osasi,
 Omin voimin äitistänsä.
 Viruipa kah’eksan vuotta
 Uros aaltojen varassa,
 Seisattui selälle viimmein,
 Niemelle nimettömälle.
 Polvin maata ponnistihe,
 Nousi kuuta katsomahan,
 Päiveä tähyämähän,
 Otavaista oppimahan.
      Näin on mailma rakettu,
      Maan on muoto muovaeltu,
      Näinpä syntyi Wäinämöinen,
      Runoja ijän ikuinen.

Maamme kirja
Runot