Lemmen terhenissä
Mä elon melskehessä haparoin,
 Kuin haparoipi yössä matkamies –
 Ja valon tuikkehesta unelmoin
 Niin heikosta, kuin luopi hiilloslies.

 Niin unelmoin – ja kolkon tyhjyyden
 Mä silloin tunsin rinta-alhossain
 Ja sinne tänne silmä kaihoten
 Mun katsoi, jotain tunsin kaipaavain.

 Vaan silloin siinti tähti silmähäin
 Katveesta öisten usvain hämärten, –
 Se kirkastuen kiilui tännepäin,
 Kuin päivyt väistyessä yöhyen.

 Mut salomaalla päivyt suvinen
 Kun alkaa korven takaa pilkoittaa,
 Se armas vyhtyy peittoon usvien
 Ja hämärästi maahan ullottaa.

 Niin munkin lemmenaamu terheniin
 Niin hentoisihin velloo tienohon,
 Kuin kuolevaisen taivasunelmiin
 Luo epäusko verhon untelon.

 Sa uuvut ihanaisin impyein
 Mun syämessäni utu-untuviin, –
 Se liekö vasta alku päivyein,
 Vai tyyntyneekin tyyten unelmiin!

 Vaan haihtuupihan usvat huomenen,
 Kun päivä ylemmäksi yllättää
 Ja lämmin hohde niityn nurmehen
 Lempeemmin kuni ennen hellittää.

 Ja siihen luottaen ma uskallan
 Silmältää kohden onnenpäivyttäin.
 Sun, impi, katsees toivon hehkuvan
 Pois usvat unteloiset syämestäin!

18 12/4 95.