M. A. Castrénille
Sä Pohjan ilman, luonnon vilppautta
 Kun nuorra rintahasi hengitit,
 Sen voimaa, tarmoa, sen raittiutta
 Ja jylhää mahtavuutta ihailit.

 Ja taivahalla revontulten vyöhyt
 Kun silmiis talvi-illoin lieskasi,
 Tai toisekseen kun turhaan keskus-yöhyt
 Se päivän laskemista vartosi;

 Kun näit sä kansan, joka vaivoissansa
 Ei sortunut, vaan kesti taistellen,
 Kun näit tään kaiken, silloin tunteissansa
 Kai nuori rintas kuohui aaltoillen!

 Ja tunne syttyy pyhän innostuksen,
 Maan eestä tään sä tahdot toimimaan,
 Pois poistat esteet, murrat vastustuksen,
 Työ-alas löydät, riennät Aasiaan.

 Ja vaikka viuhuu viima pohjoisesta,
 Ja vaikka telmää tundran tuiskusäät,
 Sä lämpöä saat maasi rakkaudesta
 Ja tietehelle uskolliseks jäät.

 Sä etsit, löydät Suomalaisten kehdon
 Ja muinaisuuttamme sä valaiset,
 Luot täten kansallemme elin-ehdon
 Ja täten seestät päivät vastaiset.

 Et suurin äänin suurisuisten lailla
 Sä ilmi tunteitasi huutanut –
 Sen tehkööt toiset, pontta hengen vailla,
 Sun elos vakaa työ on kruunannut.

 Ja työhön maan ja kansan eestä koitit
 Sä nuorukaisiakin innostaa,
 Ja työllä itse laakerit sä voitit,
 Ja työ se voimas vihdoin lannistaa.

 Eroitti varhain sun jo tuoni meistä,
 Vei kesken viljan korjuun aljetun –
 Ei sentään silmä tummu kyyneleistä,
 Kun jalon toimintasi muistaa sun.

 Ei itkemist’ oo sankarmuistojamme,
 Ne meitä työhön aina kehoittaa –
 Ja työllä parhain kunnioitustamme
 Myös voimme Castrénille osoittaa.

Kasimir Leino
Runot