Vuosisadan vaihteessa
»Avukses huuda minua hädässäs
 ja minä tahdon auttaa sinua, ja sinun
 pitää kunnioittaman minua.»

 Näin lupasit aikojen aamuna
 ja vielä se lupaus pysyy.
 On vielä se vankka ja vaarumaton,
 kuin myrskyjen kuohussa kallio on, –
 Sun apuas kansani kysyy.

 Mun kansani pieni on luvultaan,
 se ohdakepolkua kulkee.
 Mut tenhovan kantelon sille sa loit
 ja säihkyvän sakenen sille sa soit,
 sen sakenen rintaan se sulkee.

 Se kuunteli kuustensa huminaa –
 ja sakene liekkinä loisti.
 Se salojen suojassa unelmoi
 ja päivän ja taivahan valoa joi
 ja pimeän pirtistä poisti.

 Ja valkeat sen oli unelmat,
 ne työhön ja toimehen johti.
 Ja maa, joka hurmeisna purppuroi,
 se kukkia, tähkiä, heelmiä loi
 ja lastensa lemmessä hohti.

 Ja nytkö sen himmetä täytyis jo,
 nyt laskisko kansani päivä,
 kun voimaa sykkivi valtimot sen,
 kun loistaapi siintäen, säteillen
 viel’ aamun ruusuinen häivä?

 Ei, ei, sinä Kaitsija kansojen,
 ei, ei, sinä vakava Luoja,
 sun kätesi auttaapi ajallaan,
 sun edessäs vaipuvi vallat maan,
 sa oikean tuki ja suoja!

 Nyt vuossata uusi se noussut on,
 on kansani murheessa aivan,
 mut ylistysvirrenpä riemuisen
 ja suuren se laulavi sinullen,
 kun iloksi vaihdat sen vaivan.

 Ja silloinpa onni se ouruaa
 taas riemua suurta ja syvää.
 Ilovalkeat vaaroilla hulmuaa
 ja laaksoissa siunaus asustaa
 sun tahtoas kertoen hyvää.

 Vuostuhannet sanasi pysyi jo,
 vuostuhannet yhä se pysyy.
 Sun valtasi yksin on vaarumaton
 kuin myrskyjen kuohussa kallio on, –
 sun apuas kansani kysyy.