Hyväpäinen
Hänt’ kotonansa lahjakkaaksi,
 hyväpäiseks sanottiin,
 viisvuotiassa lukemahan
 alkaneensa kiitettiin.

 Ja äiti katsoin kuopustansa,
 mi ulkon’ puuhas töissähän,
 riemuitsi itseksensä:
 »Hyväpäinen ompi hän!»

 Ja kylän väki kinkereillä
 papin edessä lukeissaan
 ne kaikki kiitti, miehet, naiset:
 »Kyll’ poika päästää tulemaan!»

 Ja tultuansa kouluun häntä
 kiitettiin vaan yhtenään:
 »Kas siin’ on poika, joka oppii
 kaikki noin vaan leikkinään!»

 Ja vaikka poika vastusteli:
 »Lahjakas en olekaan!»
 se auttanut ei, häntä yhä
 hyväpäiseks sanotaan.

 Toverit hänt’ kadehtiipi:
 »Ois vainen mulla moinen pää!
 Kas silloin mulla, kuten hällä
 luvut menis leikkinään.»

 Vaan poika hikoellessansa
 läksyjensä ääressä
 ajatteli: »Onnetont’ on
 olla ‘hyväpäisenä’.»

 Jos koulussa ei osanne hän,
 sanoo maister’, moititaan:
 »Niin laiska olet, vaikka ompi
 pää sulla, järki semmoinen.»

 Vaan pojan posket kalvakoiksi
 käyvät yhä enemmän,
 koukuks käypi vartalonsa,
 rintansakin pilaa hän.