Orvon iloa
Harvoin orpo, unhoitettu
 onnenhetken elää,
 harvoin hällä rinnassansa
 ilonäänet helää.

 Ahdistava autius hänt
 elon erämailla,
 voimiansa vaanien, vain
 seuraa varjon lailla.

 Polun joka pohjukkaan hän
 pettyneenä vaipuu;
 liekin lailta leimahtelee
 ystävyyden kaipuu

 sielussaan, sen polttehessa
 hengen voimat hiiltyy,
 usko elon ihanteihin
 pienenee ja piiltyy.

 Ei siis ihme, joskin hällä,
 ystävän kun kohtaa,
 jolla elon aateluutta
 katsehissa hohtaa,

 kaihtuu katse äärettömän
 ilon kyyneleistä,
 onnen tunne tulvahtelee
 sielun syvänteistä.

 Onhan silloin ahdistava
 autius ees poissa;
 sopusoinnun sävel soi vain
 sydänkammioissa.

 Säveleissä sieluhunsa
 hyveen henki siirtyy,
 ystävyyden arvokkuus, tuo
 tietoisuuteen piirtyy.

 – – –

 Haluaisi hartahasti
 seisahduttaa ajan,
 saiturin, mi minuutilleen
 mittaa onnen rajan.

 Tahtoisi ees erohetken
 tiiman siirtää taaksi,
 muisto että sieluhunsa
 syöpyis ainiaaksi!