Merimies G. Lundströmin muistelmia/20
Merimies G. Lundströmin muistelmia.
(Jatkoa 23 numeroon.)

Muuta merkillisempätä tapahtumatta tu­limme 
vihdoin onnellisesti Arkankeliin. Työ­paikkamme 
oli muutaman virstan matkaa kau­pungista, 
ja viivyttelemättä riensimme sinne.
Ihmeemme ja ilomme oli suuri, kun täällä
näimme jo valmiina höyrykoneella käyvän
tehtaan rautatöitä varten, yksi raamisella sa­halla 
ja sirkkeliterällä, paljon uusia asun­huoneita 
ja hirsiä laivain teko tarpeeksi.
Näistä asumariveistä otimme nyt asuntomme
yhteen, mestari toiseen päähän ja minä toi­seen. 
Täällä ei vielä koskaan oltu laivoja
rakennettu, jonka tähden oli aivan juurta
jaksain alkaminen. Mestari oli erinomaisen
taitava työn teettäjä ja elämä tuntui mi­nusta 
kaikin puolin erinomaisen mukavalta.
Oli loki yksi epäkohta — perheeni oli kau­kana 
täältä. Pienet poikani olivat alinomaa
mielessäni. Kohta alussa laitoin heille kir­jeen, 
johon kahden kuukauden kuluttua sain
vastauksen. He olivat terveenä mutta ikä­vöivät 
isää ja kysyivät milloin he pääsisi­vät 
isän luokse. ”Niin pian, kuin rekikeli
vaan tulee” laitoin heille vastaukseksi.

Kun joulu oli mennyt ja rekikeli parail­laan, 
lähetin langolleni sata ruplaa rahaa
ja pyysin häntä hankkimaan sopivata kyyti­miestä, 
joka yhtä mittaa toisi perheeni Ar­kankeliin. 
Samalla käskin myös vaimoni
myymään kailki huonekalut ja muut kapi­neet, 
joita ei mukaansa voinut ottaa. Viik­koja 
kului ja aloinpa jo ilomielin odotella
perhettäni. Mutta sitä ei kuulunutkaan.
Siihen sijaan toi minulle posti eräänä päi­vänä 
kirjeen mustalla lakalla. Sydämeni
säpsähti. ”Tapaturma on kohdannut pieniä
poikiani” oli esimmäinen ajatukseni. Repäsin
kirjeen auki ja näin, että olikin vaimoni
muuttanut manalan majoihin. Tästä huo­leni 
vaan enentyi, sillä kukapa nyt hoitaa
pienokaisiani, ajattelin, ja kuka heidät tänne
kunnialla saattaa. Kuinka mahtoikaan suru
vallata heidän lapselliset mielensä, kuinka
turvattomalta tuntuikaan olonsa? — Kat­seltuani 
pidemmältä kirjettä, huomasin että
vaimoni joku aika takaperin oli muuttanut
lankoni asuntoon. Tästä nousi paha aavis­tus 
mieleeni tavaraini ja lähettämien raho­jeni 
suhteen. Asiata en kuitenkaan voinut
enään auttaa. Heti laitoin langolleni taas­kin 
kirjeen, jossa häntä pyysin mahdollisim­man 
mukaan toimittamaan pojilleni taitava
ja kunnollinen kyytimies, joka heitä huolelli­sesti 
hoitaisi pitkällä matkalla. Pyysin häntä
myöskin toimittamaan heille lämpimiä nahka­vaatteita, 
etteivät paleltuisi.

Hitaasti vierivät päivät nyt eteenpäin,
ja elämäni oli mitä tuskallisinta olla taitaa.
Hetki hetkeltä loin silmäni jäälle, jota myö­ten 
poikiani odotin. Joka kerran, kun siellä
ilmaantui musta pilkku, alkoi sydämeni syk­kiä 
toivosta ja silmäni kiintyivät levotto­malla 
odotuksella tuohon lähestyvään esinee­sen. 
Monasti olin jo toiveissani pettynyt.
Mutta eräänä päivänä olin taaskin kauvan
aikaa silmilläni seurannut tuommoista liik­kuvata 
esinettä, joka jo oli niin lähellä, että
selvään eroitin hevoisen ja reen, sekä ajo­miehen 
reen nenässä. Kirves oli pudonnut
käsistäni ja liikkumatoinna silmiä värähtä­mättä 
tuijotin katsella rekeä. Oi sanomaton
ilo! jopa eroitin kaksi pientä poikaa reenpe­rässa. 
Lentämällä juoksin, heitä vastaan ja
virtoina valuivat kyyneleet silmistäni, kun
hetken kuluttua painoin rakkaita pienokaisiani
rintaani vasten. Poiat käsivarsillani astuin
nyt asuntooni ja kiitollisuuteni oli kertoma­toin 
nähdessäni heidät siellä terveinä ja iloi­sina 
edessäni. Heillä oli ollut oiva kyyti­mies. 
Pienen harmin, joka ei kuitenkaan
voinut iloani hämmentää, toi minulle lan­koni 
kirje, jonka sain kyytimiehen mukana.
Tässä hän minulle selvitti kaikki rahani ja
tavarani menneen hautiais-kustannuksiin,jonka
tähden ei niistä mitään riittänyt poikain kyy­tipalkalsi. 
Minun siis tuli 75 ruplalla pal­kita 
kyytimies. Asian kyllä tiesin toisin ol­leen, 
mutta siinä ei auttanut muu kuin kär­siminen.

(Jatk.)

Jatkokertomuksen osat