Vaeltaja (Sarkia)
Tie liki virran poukamaa.
 Rannalta horsmat punertaa.
 Kuutamo hopeainen.
 Polulla matkalainen.

 Etäällä väikkyvä määränpää
 himmeni. Kulkija levähtää.
 Harteilta raukenevilta
 poltteen kirvoitti ilta.

 Jäsenet lepää. Kasvoihin
 jäänyt on ilme tuskaisin:
 Päivän koitteessa matkaa
 kulkija halaa jatkaa.
 – – –

 – Rauha kanssasi, matkamies!
 Mikä on määränä pitkän ties?
 Vuotatko opastajaa?
 Etsitkö yöksi majaa?

 – Tarvitse, veli, en kumpaakaan!
 Retkeni määräkö? Korkeimpaan!
 Maan ja taivaan rajaa
 haen – mua kaipaus ajaa!

 Siellä on koinpalon vyö,
 siellä on tähdet ja yö,
 komeetat säteilevät.
 syksy ja kevät...

 Siellä on temppeli pilvien
 rannalla meren sinisen...
 Siellä on vuoksi ja luode
 ja auringon kultainen vuode...

 – Vaikene, järjetön, sairas mies!
 Turhat on askeles, tyhjät ties!
 Mieletön ikäväs kauas
 hylkää ja laske sauvas!

 Vertasi kuinka jos kaipaus syö,
 retkesi kesken sun nielee yö.
 Aarre, min uskot saavas,
 tuulta on. Vuotavat haavas...

 – Siellä on laaksossa kuutamon
 pylväiköt unten kalmiston...
 Siellä on kaikki päivät,
 jotka jälkeeni jäivät...

 – Vaikene! Enää et lähteä saa!
 Noudatat houretta pakenevaa.
 Nukkuos äärelle ruismaan
 ruohoon ja luhtakuismaan!

 – Siellä on elämän salaisuus
 otsallaan unen ihanuus...
 Siellä on portaat taivaan,
 lohdutus etsijän vaivaan...

 Kaiken sen kerran unessa näin.
 Näkyni vangiks silloin jäin.
 Maan ja taivaan rajaa
 haen – mua kaipaus ajaa...

 Kohta on, veljeni, aamuyö.
 Lähtöni hetki jälleen lyö...
 Kulkija katsahti itään,
 enää ei virkkanut mitään.

 Siell’ oli rusko jo punainen.
 Kulkija astui askelen,
 viivähti polulla hetken,
 alkoi maahansa retken.