Jumalan virsi
Joko oisi se hymniä huomenen,
 jota hymisi huulet heidän;
 – täys’ oisiko mitta jo murheiden
 sekä tuskien tulvat meidän? –
 vai liekö se laulua enkelein
 tai kaikua korkeuskantelein
 eli oliko itse se Jumala,
 min kuulin ma laulua?

 Ei ollut se laulua ihmisten,
 ei laula ne laulua hyvää.
 Ei ollut se kaikua kannelten,
 oli siksi se liian syvää.
 Ei enkelilaulua ollut tää,
 yläilmahan laulupa heidän jää.
 Siis oli vaan virttä se Jumalan,
 oli kaikua korkean:

 Hyvän katkesi kytkyet, kahlehet,
 pyhä pyrkihe juhlaan jaloon
 ja sidotut sielujen aatokset
 näin pääsivät päivän valoon;
 läpi lunten ja jäiden ne murtautui,
 yli soiden ja rimpien poikki ne ui
 kevätjuhlaan, juhlahan Jumalan
 sekä toukohon taivahan.

 Hyvän vapauslaulua sävelet
 soi niinkuni taivaan torvet.
 Ne sävelet tuutivat tuntehet
 ja ne täyttää kirojen korvet.
 Tuo hymni se uskoa uudistaa
 sekä heikon se voimia vahvistaa,
 luo luottamusta se Jumalaan,
 tuo taivahan päälle maan.

 Se tekevi hyväksi ihmistä
 ja ehjää luopi se meistä
 ja se päivänä seestävi sydäntä
 sekä silmiä kyyneleistä.
 Kukin on kuin itsensä unhottais
 sekä taivaan tuutuhun uinahtais
 ja on kuin ihminen Jumalan
 kävis vasta nyt kuvahan.

 Oi ihmiset, kaikki te kuunnelkaa
 sydän-äänien kunnon kieltä;
 sitä kuunnelkaa sekä laulakaa
 jok’ ainoa Jumalan mieltä.
 On kullakin Jumala povellaan;
 kukin tulkitkoon sitä laulullaan.
 Näin taasen jo meillä on Jumala,
 on kaitsia korkea!