Maamme (1857)
Soi kallis maamme, Suomenmaa!
 Soi kauvas kuulumaan!
 Ei päivän kulta kukkulaa,
 Valaise vettä, laksoa
 Rakasta niinkuin Pohjolan
 Suloisen Suomenmaan.

 On maamme köyhä kullaton,
 Kun kultaa kaivetaan.
 On vieras meistä huoleton;
 Mut maamme meille kallis on.
 Se soista, maista, saaristaan
 Suo kulta antiaan.

 Ovatpa kosken kuohunnot,
 Ojamme aaltosat,
 Ja laulut, metsän huokunnot,
 Kesän ja talven yövalot
 Sydäntä niin sulattavat
 Ja meille rakkahat.

 Soti sukumme kyntäen,
 Nerolla, miekalla
 Hyväin pahainki päivien
 Menojen maassa muuttuen;
 Se kantoi kaikki tunnolla
 Ja kärsi kunnolla.

 Kuka sodat sen kertosi
 Ja vaivat varsinkin;
 Sota yleensä pauhasi,
 Ja halla pellot poltteli:
 Kuka mitteleis’ sen vertakin
 Ja kärsimystäkin?

 Veri sen kansan vuotanut
 On täällä eestämme,
 Se tääll’ iloss’ on riemunnut
 Ja haikiasti huokaillut;
 Se kantoi ennen kuormaamme,
 Kuin tääll’ olimma me.

 On täällä meille kaikille
 Suloa suotuna;
 Jos onnemmekin vaihdelle,
 On syntymää, sen saimma me,
 Se kallihimpi kaikkia,
 Parempi kultia.

 Ja täällä, tääll’ on Suomemme,
 Näemme täällä sen.
 Iloisna nyt kädellämme
 Vedet ja maat me näytämme,
 Sanoin: näettehän nyt sen
 Tuon maamme herttasen!

 Ja jos me vielä vietäisiin,
 Jos kullan kunniaan,
 Asumihin iloisihin
 Ja kaikkein kyynelettömiin,
 Ois’ Suomehemme surkiaan
 Halumme kulkemaan.

 Elomme aaltoin ranta oot,
 Tuhat-vesinen maa!
 Sinuss’ elää totuus, runot,
 Sä muistot, toivot meille suot;
 Oo köyhänäkin rohkia,
 Vapaa, vakainen maa!

 Mut kuorestansa kypsyvä
 On kerran kukkasi;
 On lemmestämme lähtevä
 Valosi toivo nähtävä,
 Ja Suomen laulu sointuva
 On e’emmä kaikkuva.

Lähde: Oulun Wiikko-Sanomia 7.2.1857.

Johan Ludvig Runeberg
Laulut
Runot
Oulun Wiikko-Sanomia
1857

en:Our Land (Runeberg)
sv:Vårt land