Jaakko Ilkan kirous
Kirottu olkohon maa, miss’ ei köyhällä oikeutta oo,
 vaan oikeus on niillä, joilla on kultaa kukkarot täydet,
 hovit uljahat, uhkeat linnat.
 Kirottu konnien maa, asemiesten,
 verokiskurien, huvien hurttain,
 joille oma oikeutensa on pilkka ja herja,
 veri naisten ja lasten paras helkkyvä viini.
 Maa kirottu, missä ei köyhälle kuulu
 muuta kuin vankila, pyövelin piilu,
 missä nyt nilkoissa kyntäjän kurjan
 helyt herrojen herjojen helkkyy.

 Te voittajat, teillä on riemun hekuman hetket,
 te nyt voitosta ylpeinä mässäätte, juotte,
 huulilta herrashuorien simasuukkoset saatte.
 Me, jotka nyt kahleita kannamme, meill’ oli usko
 ihanampi kuin aamu, rusopurppura puhdas.
 Me uskoimme: korpi on sen, joka raataa,
 vilja on sen, joka kylvää ja korjaa.
 Ja vaikka nyt kahlehin kytketyt oomme
 ja päällämme heiluvi pyövelin piilu,
 niin lujemmin vaan ikioikeuteemme
 me uskomme vankkaan.

 Me iskimme niin kuni iskevi kyntäjä korven
 vihamiestä, mi vieras on sille.
 Väen voimalla iskimme veroherraamme herjaa.
 Siksi ei kahle oo raskas, ei kuolema kolkko.
 Hio kirvehes, pyöveli!
 Tee, mikä sen tehtävä on!
 Kun teilata mielit, niin teilaa.

 Ei meille pappien palvelus kuulu, ei kellojen soitto.
 Sorakuoppa on hautana meillä, ei siunattu maa.
 Vaan kansa, mi kuurussa kulkee, ja sortajat myös
 on kuuleva teilauslavoilta viimeisen viestin:
»Ei kuolematonta voi kuolleeksi tehdä,
 ei kirottu hauta, ei pyövelin piilu, ei pölkky».

1924

Santeri Mäkelä