Muistojen muurit
Niin aikakaudet, vallat vaihtuu
 kuin aaltojansa virta vie.
 Pois kaikki heikko, halpa haihtuu;
 mi sorru ei, se suurta lie.
 Käy valtavammin vain se esiin,
 kun unhon yöhön uppoo muu,
 kuin tornit tumman virran vesiin
 se korkeana kuvastuu.

 Uutt’ elämää uus uhkuu aamu,
 mut ylhäisenä, yksinään
 tuo muinaisuuden muurihaamu
 sen keskelt’ yhä nostaa pään.
 Sen paadet haastaa sammalharmaat:
 näin taatot sulle suojelleet,
 laps Suomen, nää on rannat armaat.
 Näät isäin työn. – Mit’ itse teet?

 Mit’ itse teet, mi Suomen rantaa
 ei raasta, mutta rakentaa,
 mi turmat torjuu, turvan antaa,
 mi korkealle kohoaa?
 Kun vaihtuu vuosisatain sarjat,
 mi muun vankka muisto jää
 ja ilmi tuo kuin torninharjat:
 Näin suurta mahtoi aika tää?

 Näin uhmasi se vainon uhat,
 näin nosti suojamuurit maan,
 näin vapaan Suomen vuosituhat
 saa koota kultatoukojaan;
 näin kuvastella Suomen vesiin
 ne kunniakkaat muurit voi,
 ja Suomen kukkiviin ne kesiin
 näin kauneutta kukkuroi.

 Mit’ itse teet? Laill’ isäin vastaa:
 vakaasti vartioitse maas,
 laill’ isäin käytä muurilastaa,
 rakenna, liitä paateen paas.
 Ja valpas mieli, valmis miekka
 työn vartiossa vanhallaan!
 Ja kallio, ei hauras hiekka,
 on kanta, jolle muurataan.

 Rakenna, missä vainorajat
 maan rintaa vielä ratkovat,
 miss’ ahtaat, matalat on majat,
 majoissa mielet matalat,
 miss’ ontuu kahtahalle kansa,
 ei käy kuin suora Suomen mies,
 ja viettelevi viekas ansa
 ja viehättävi vieraan ies.

 Rakenna, ett’ ois ehyt kerta
 ja terve, suuri Suomen maa,
 ja kansa kaunis, maansa verta,
 todeksi untes Suomi saa!
 Saa armahaks se päivän alle,
 kuin sielus silmihin se nous,
 tee suurta, tähtää korkealle,
 kuin kultanuoltaan Savon jous!

 Rakenna, että muisto, maine
 näin työsi kerran seppelöis,
 ett’ ajan virran vinha laine
 sen ylle koht’ ei umpeen lois,
 vaan kauneuden holvikaan
 sun asuinmaas ett’ aatelois,
 suloinen että Suomen saari
 kuin helmi Pohjan otsall’ ois.

31. VII. 1925.