Runolle
Elämän harmaus painaa –
 Runo, tule avuksein,
 välkkyvät siipesi lainaa
 kauaksi matkataksein.

 Runo, tule Nuoruuden Maasta
 rannoilta Kaikkeuden.
 Karkeita kaupungin saasta,
 tuo univiinis ihmeellinen.

 Hehkuva seppeles puno
 tuskasta raskaalle otsallein.
 Oi tule luokseni, Runo,
 ainoa lohdutuksein.

 Mutta jos rasitetulle
 näyttää et ihmeitäs voi,
 tuo syvä huumaus mulle,
 tuo sävel tumma, mi soi.

 Vuodata kirpeä pisar
 sieluni kylmään tyhjyyteen.
 Päihtymys, Kuoleman sisar,
 tuo mulle lempeine silmineen.