Hiiden joulu
Pieni kaunis huone tuolla kadun kulmassa oli
jouluaattona hyvin valaistu; siellä paloi suuri
aattokuusi koreine tähtinensä, omeninensa, ja haarakynttilät
paloivat pöydällä, ja lasten oli mahdotoin
olla alallansa kun kuulivat jonkun kolinan
tahi rasauksen porstuassa. Miten olikin,
tuli joulupukki sisään ja kysyi, tavallisuuden
mukaan, onko lapset olleet kiltit. Kaikki vastasivat
yhdestä suusta: on.

— Vai niin — sanoi joulupukki. Koska lapset
ovat olleet kiltit, ei kukaan heistä jää lahjoitta.
Mutta sen minä sanon että tänä vuonna
minulla on ainoasti puoli entisten lahjain
suhteen.

— Miksi niin? kysäsivät lapset.

— Senkin tahdon sanoa, vastasi joulupukki;
Minä tulen kaukaa pohjasesta; siellä olen kurkistellut
monen köyhän mökin ovesta ja nähnyt
monta pientä lasta, joilla tänä vuonna ei
ole leivän palaa jouluaattona. Sentähden olen
antanut puolen lahjoistani heille. Teinkö oikein?

— Oikein, niin oikein, huusivat lapset. Ainoasti
Fredrik ja Lotta vaikenivat alussa; sillä
Fredrik oli melkein aina ennen saanut 20 ja
Lotta 30 lahjaa. Nyt kuulivat joutuvansa varsin
verikorvaksi, jos saisivat ainoasti puolen
verran.

— Eikö ollut oikein tehty? kysyi joulupukki
toistamiseen.

Siinä pyörähti Fredrik korkollansa ja vastasi
nuristen: mikä huono joulu tämä on tänä
vuonna! hiidellä on parempi joulu kuin meillä!

Ja Lotta rupest kitisemään vuorostansa ja
sanoi: saanko minä vaan 20 lahjaa! Paljo, paljo
parempi joulu on tänään hiisillä!

— Vai niin, sanoi joulupukki; eikö muuta,
kyllä minä teidän pian sinne vien. — Niin sieppasi
hän Fredrikin ja Lotan, yhden kumpaanki
käteensä, ja veti perässään vaikka he kaikin
voimin potkivat vastaan.

Hi ja huj, kas nyt kuljettiin, halki ilmojen
vaan. Ennen aavistustansa seisoivat he keskellä
synkiää metsää syvässä lumessa. Hirmuisen
kylmä oli, lumi tuiskui että tuskin voi nähdä
isot kuuset, jotka pimeässä seisoivat yltäympäri
ja aivan lähellä metsässä kuului sudet ulvovan.
Mutta joulupukki — niin, hän oli hän kohta tiessänsä,
hänelläkö olisi ollut vartomisen aikaa,
hänen täytyi vielä samana iltana käydä niin
monen kiltin lapsen luona.

Molemmat lapset rupesivat huutamaan ja itkemään,
mutta, mitä enemmän huusivat, sitä
lähempänä sudet ulvoivat heidän ympärinsä.
Käykäämme, sanoi Fredrik, johonkin tölliin täällä
metsässä.

Luulen näkeväni pienen valon tuolla puiden
raossa, sanoi Lotta. Käykäämme sinne.

— Eihän se ole mikään valo, sanoi Fredrik;
on vaan jääpuikkoja, jotka pimiässä kiiluvat
puissa.

— Luulen näkeväni edessämme ison vuoren,
sanoi Lotta; lieneekö Rastikainen, jonne Sampo
Lapin lapsi jouluyönä ratsasti urossuden selässä?

— Mitähän sanelet? vastasi poika. Onhan
Rastikainen tottakin seitsemänkymmentä penikulmaa
meidän kodosta. Tule, mennään vuorelle;
siellä saamme paremmin katsella ympäri.

Sanottu ja tehty. Lapset kiipesivät vaivoin
läpi korkiain lumikinosten, pensasten ja yli kaatuneitten
puiden, ja ennättivät vihdoin vuorelle.
Siinä oli pieni ovi ja ovesta loisti jotakin
valon kaltaista. He menivät valoa kohden,
ja kohta huomasivat he hämmästyen että
se olikin Rastikainen ja että siis olivat hiisien
luona. Mutta liika myöhäistä oli nyt palata,
ja sen lisäksi olivat sudet läsnä, että ne melkein
kurkistelivat ovesta sisään.

Fredrik ja Lotta seisahtivat oven suuhun ja
näkivät edessään suuren tuvan, missä hiidet
viettivät jouluansa. Niitä oli täällä tuhansittain,
mutta kaikki pienoisia, tuskin kyynärän pituisia,
kaikki harmaissa vaatteissa, rypistyneitä,
mutta varsin sukkelia. Pimeää he ei pelänneet;
sillä kynttiläin verosta oli heillä kylmettyneitä
kiiltomatoja ja lahonneita kantoja, jotka
loistivat pimeässä. Mutta halutessa riemuvaloa
hivuttivat he isoa mustaa kissaa pitkin
selkää että se säteili, ja niin huusi moni heistä:
ei, ei, lakatkaat, liikaa valoa tulee, ettei sitä
kukaan voi kärsiä!

Sillä omituista on kaikille hiisille maailmassa,
että karttavat valkeutta ja mielensä käy kamalaksi
koska joku saa nähdä mimmoisia ovat.
Sentähden pidettiin taaskin isot pidot, koska
hiidet huomasivat että päivät lyhenivät lyhenemistään,
ja vuoden loppu läheni ja yöt yhä
pitenivät. Ja niin luulivat hiidet taas, niinkuin
aina luulevat joka joulu — sillä sitä aina
uskotaan mitä kernaimmin toivotaan — että
vihdoin ei päivää tulisi ollenkaan, mutta yötä
vaan, ja siitä ne taaskin niin sydämellisesti
iloitsivat, että hyppivät vuoren sisässä ja
viettivät reimakkaasti joulua tavallansa; sillä
kaikki olivat pakanoita eivätkä sen paremmasta
joulusta mitään tietäneet.

Sen kyllä huomasi ettei hiidet olleet paljo
vilustuneet. Toinen toisillensa he taritsivat
makeisia jään palasista tänä kylmänä talviyönä
ja puhaltelivat sormiinsa, ettei nuot liikapaljon
suuta polttaisi. Siellä oli muutakin
mokomaa tarjottavana, sananjalkoja ja hämmähäkin
reisiä, ja aattokuusi seisoi siellä jääkiteissä,
ja yksi näistä pikkumiehistä oli joulupukkina.

Tuo kauhian suuri julma vuorikuningas ei
ollut tänä vuonna hiisien luona; sillä siitä asti
kun hän repesi Inarin pappilassa, ei kukaan
tietänyt mihin hän oli joutunut, ja moni luuli
hanen paenneen maailman ääreen, hallitaksensa
pakanallista maata ja paetaksensa mitä mahdollista
kristittyjä ihmisiä. Valtakuntansa pohjasessa
oli hän jättänyt synnin ja pimeyden
kuninkaalle, joka istui siellä keskellä tupaa ja
kutsuttiin Mailma. Hänen vieressään istui
hiisien kuningatar Liha, ja molemmilla oli pitkä
parta. Ne antoivat toisilleen joululahjoja
niinkuin muutki ihmiset. Kuningas Mailma
antoi puolisollensa Lihalle parin hitiöitä, niin
korkeita, että niille kiivettyänsä kuningatar oli
korkein ja ylhäisin nainen koko maailmassa. Kuningatar
Liha antoi kuninkaalle kynttiläsakset,
jotka olivat niin erinomaisen suuret että niillä
kävi niistää kaiken maailman kynttilät, ja niitä
niistäessään hän ne sammutti. Semmoiset
kynttiläsakset kyllä muutamat pitäisivät parhaana
joululahjana.

Nyt nousi kuningas Mailma istuimellensa ja
piti kokoontuneille hiisille aivan isoilevan puheen,
jossa hän heille julisti että nyt pian oli
tuleva kaiken valkeuden loppu, ja että pimeyden
varjot peittäisivät ijankaikkisesti kaikki maat
ja hiidet hallitsisivat koko maailmassa. Silloin
nousi yleinen huuto koko joukosta täysin voimin:
hurraa! hurraa meidän suurelle kuninkaalle
Mailmalle ja meidän suloiselle kuuingattarelle
Lihalle, synnin ja pimeyden ikuiselle vallalle!
hipp, hipp, hipp, hurraa!

Kuningas sanoi: missä on minun ylimmäimäinen
vakojani, jonka lähetin ylös vuoren
korkeimmalle kukkulalle tiedustamaan vieläkö
vähintätään valon koitetta näkyy maailmassa?

Vakoja tuli ja sanoi: herra kuningas, sinun
valtas on suuri; kaikki on pimeyttä!

Taas sanoi kuningas: missä on vakojani?
Ja vakoja tuli.

— Herra kuningas, sanoi hän, kaukana taivaan
rannalla näen minä ihan pienen piiraman,
niinkuin tuikkivan tähden pikistyksen koska
se lähtee synkiästä pilvestä. Ja tuningas sanoi:
palaa vuoren kukkulalle!

Hetken kuluttua sanoi taasen kuningas: missä
on vakojani? Ja vakoja tuli.

— Herra kuningas, sanoi hän, taivas on sakia
raskaista lumipilvistä enkä minä enää näe
sitä pientä valoa. Kuningas sanoi: mene vielä
vuorelle.

Taas tuokion takaa sanoi kuningas: missa on
vakojani? Ja vakoja tuli. Mutta siinä havaitsi
kuningas että vakoja vapisi se oli peräti
sokia.

Kuningas sanoi: uskollinen vakojani, miksi
sinä vapiset? Ja kuinkas jonduit sokiaksi?

Vakoja puhui: herra kuningas, pilvet ovat
hajonneet ja tähti, suurempi ja kirkkaampi muita
tähtiä, loistaa taivaan laella. Siitä mina vapisen,
ja sen näkö teki minun sokiaksi.

Kuningas sanoi: mitähän tuo merkinnee? Eikö
valkeus nyt ole kadonnut ja pimeyden valta ijankaikkinen?

Mutta kaikki hiidet seisoivat yltäympari vaiketen
ja vapisten, eikä kukaan vastannut.

Vihdoin sanoi yksi joukosta: herra kuningas,
täällä oven pielessä seisoo kaksi ihmisen lasta;
kysykäämme heiltä; ehkä he tietävät enempi
kuin me.

Kuningas sanoi: kutsukaat lapset tänne. Kohta
laahattiin Fredrik ja Lotta kuninkaan istuimen
eteen, ja voi ajatella että heidän mielensä
sillä lertaa oli kamala. Kuningatar äkkäsi heidän
suuren pelkonsa ja sanoi yhdelle aaveakoista,
jotka seisoivat ympäri istuimen: anna lapsiraukoille
vähän lohikärmeen verta ja muutamia
sontiaisen kuoria virvoitukseksi, että voisivat
avata suunsa.

— Syökää ja juokaa: sanoi akka. Mutta
siihen ei ollut lapsilla ollenkaan mieltä.

Kuningas sanoi lapsille: nyt olette täällä minun
vallassani, ja minulla on voima teidän
lumota harakoiksi taikka hämmähäkeiksi. Mutta
minä tahdon asettaa teille arvoituksen, ja jos
sen taidatte selittää, annan minä saattaa teidän
takaisin kotiinne ilman mitään haitatta.

— Niin, sanoivat lapset.

— No niin, sanoi kuningas. Mitä se merkitsee
että valo koittaa vuoden pimeimmässä
yössä, milloin kaikki valkeus on kadonnut ja
pimeys ja hiidet hallitsevat maailman. Kaukana
idässä näkyy tähti, joka loistaa kirkkaammin
kaikkia muita tähtiä ja uhkaa minun valtani
hävittää. Sanokaa, lapset, mitä se tähti
merkitsee?

Lotta sanoi: sepä on tähti, joka jouluyönä
nousee yli Bethlehemin Judaan maassa ja valaisee
koko maailman.

Kuningas sanoi: miksi se niin valaisee?

Fredrik sanoi: siksi että tänä yönä on vapahtajamme
syntynyt, ja hän on se valkeus,
joka koko maailman valaisee. Ja tästä yöstä
rupee valo kasvamaan ja päivät pitenevät pitenemistänsä.

Kuningas rupesi kovin vapisemaan istuimellansa
ja sanoi vielä: miksi kutsutaan se valkeuden
herra ja kuningas, joka tänä yönä on
syntynyt ja joka on tullut vapahtamaan maailmaa
synnistä ja pimeydestä?

Molemmat lapset sanoivat: Jesus Kristus,
Jumalan poika.

Tuskin tämä oli sanottu ennenkuin koko vuori
rupesi vapisemaan ja tärisemään ja jakoomaan,
ja myrskyn puuskaus puhalsi läpi sen
suuren tuvan ja syöksi kumoon kuninkaan istuimen,
ja tähti pilkisti sisään läpi synkeimpäin
rotkojen, ja kaikki hiidet karkoitettiin niinkuin
varjot ja savu, siksi ettei muuta ollut jälillä
kuin jäinen aattokuusi, ja sekin rupesi kiilumaan
ja sulamaan, ja korkialla ilmassa kuului
enkelien veisut kilahtavan niinkuin kanteteleen
äänet. Mutta lapset peittivät kasvonsa
käsillään eikä tohtineet katsoa ylös, ja heidän
päällensä tuli ikään kuin uni, koska joku on kovin
väsynyt, eikä he enäa tajunneet mitä vuoressa
tapahtui.

Heidän taas herätessä makasivat molemmat
omassa vuoteessaan, ja tuli paloi pesässä, ja
vanha Kaisa, joka aina heitä herätteli aamusilla,
seisoi vuoteen vieressä ja sanoi heille:
kiiruhtakaat nousemaan kirkkoon ehtiäksenne!

Fredrik ja Lotta nousivat istumaan ja katsoivat
kummastellen Kaisaa, josko hän vaan
olisi kyynärän mittainen, partainen, ja tahtoisi
tarjota lohikärmeen verta ja sontiaisen kuoria.
Mutta sen siaan äkkäsivät he kahvipöydän
valmiina ja joululeivät: sillä jouluaamuna
saivat kaikki lapset kahvia, vaikka ei muulloin
ollut tapana. Ja luolla ulkona kuului
kulkusien kilinä, kansa ajoi pitkässä rivissä kirkkoon,
ja valkia näkyi kaikista akkunoista, mutta
kaikkein kirkkaimmasti loisti kirkko.

Fredrik ja Lotta katselivat toinen toisiansa
eikä uskaltaneet Kaisalle jutella että olivat olleet
hiisien joululla. Ehkä hän ei olisi heitä
uskonut, vaan naurahtanut ja sanonut että he
olivat nukkuneet yönsä omalla vuoteellansa.
Et sinä sitä tiedä enkä minä sitä tiedä, eikä kukaan
tiedä kuinka oikeastaan oli. Mutta
jos sinä sen tiedät ja jos minä sen tiedän, niin
emme ole siitä tietävinänsä, ja jos ei kukaan
sitä tiedä, niin ei kukaan myöskään tiedä joko
sinä sen tiedät taikka minä sen tiedän, ja nyt
tiedät sinä yhtä paljon kuin minäkin, joka en
mitään tiedä, ja olispa hupaista tietää mitä
sina tiedät, ja josko sinä tiedät enempi kuin
minäkään.

Sen tiedän minä että tytymättömät lapset
tulevat aikaisemmin tahi myöhemmin hiisien
luoksi. Siellä he saavat jäämakeisia, lohikärmeen
verta ja sontiaisen kuoria, niiden hyväin
lahjain siaan, joita he kotona ovat kehnoksuneet.
Sillä synnin ja pimeyden ruhtinas
kietoo heidän ennenkuin itse luulevatkaan. Silloin
on onnellista jos äkkäävät kirkkaan tähden
maailman pimeydessä ja jos julkeevat lausua
nimen, jonka edessä kaikki pahuus raukee voimattomaksi.

Fredrik ja Lotta ei voineet unhottaa hiisien
joulua. Ei siinä kyllä että olivat jääneet ilman
joululahjoja, he häpesivät itsekseen, ja he
häpesivät niin etteivät rohjenneet nostaa silmiänsä
kirkossa jouluaamuna. Siellä oli valoisaa
ja suloista; siellä oli Bethlehemin tähti
laskenut alas ja sytyttänyt kaikki kynttilät ja
kirkastanut kaikkein hyväin lasten iloiset silmät.
Fredrit ja Lotta sen kyllä äkkäsivät, mutta ei 
rohjenneet katsoa ylös. Hekin päättivät tulla
hyviksi lapsiksi. Ovatko pitäneet puheensa?
Sitä en tiedä, mutta mielelläni sen uskon.
Koska heidän tapaat, saatat kysyä.

Lähde: 

Zacharias Topelius
Hämäläinen
1867
Sadut
Joulu