Fritiofin satu: 12. Fritiofin palaus
Sini-ilmat kevättä hengittää,
 taas maasta nousevi ruohonpää.
 Nyt kiittäin jaarlia Fritiof ohjaa
 päin aavaa purtensa kohti Pohjaa,
 kuin musta joutsen se riemuissaan
 käy selkää seijasta halkomaan;
 mut länsituulet ne riemumielin
 vain piukkaa purjeissa kevätkielin,
 ja neidot Eegirin ilakoi,
 ja purtta lykkien karkeloi.
 Niin hauska hällä, ken keulan johti
 pois kaukoretkiltä maataan kohti,
 miss’ suitsuu vastassa kotilies,
 min lapsuusmailmoja muistaa mies,
 min leikkilehdoissa aukee ummut,
 ja miss’ on vihreinä isäin kummut,
 ja neito lempivä rannallaan
 päin merta katsovi kaihoisaan. –
 Kuus päivää purjeita tiukkaan kiintää,
 mut seitsemäntenä silmään siintää
 kuin tumma juova, mi leviää
 ja saariks muuttuu ja maaksi jää.
 Hän oman maansa jo näkee tuolla,
 hän näkee lehviköt päivän puolla
 ja rinnat kallion paljahat
 ja kuulee koskien kuohinat.
 Hän nientä, salmea tervehtiipi,
 pyhälehdon siimeessä purjehtiipi,
 miss’ yössä istunut riemuiten
 oli hän ja Ingeborg haaveinen.
 ”Miks ei nyt näy hän? – ei aavistakkaan,
 miten keinuu likellä pursi rakkaan!
 Tai ehkä jätti hän Balderhaan
 ja suree saleissa kuninkaan
 ja kertaa kultaa ja soittaa, raukka.”
 Nyt templin harjalta nousee haukka,
 lyö kokoon siipensä, laskeuten
 kuin ennen Fritiofin olallen.
 Se väippyy siinä, kuin haastais ikään,
 sitä pois ei houkuta sieltä mikään,
 se keltakynsillä raapustaa,
 ei rauhaa anna, ei rauhaa saa;
 pään painaa Fritiofin korvan puoleen,
 kun seikka ois, joka saa sen huoleen;
 ehk’ Ingborgilta se viestit tuo,
 mut kenpä tajuisi äänet nuo!

 Elliida nyt sivu niemen siukuu,
 kuin sotka riemuin se lahteen liukuu
 ja työntää eeltänsä aallokon,
 mut Fritiof hilpeä keulass’ on.
 Hän hieroo silmää, hän käden antaa
 taas otsaa värjötä, katsoin rantaa;
 mut kuinka hieroo ja katsookin,
 niin Framnäs ei tule silmihin.
 Lies paljas siinä on paikoillansa,
 kuin urhon luisto on kummussansa;
 miss’ seisoi kartano, palomaa
 nyt tuhkaa tuulehen tupruttaa.
 Hän kiukuin katkerin jättää purren,
 luo palopaikkoihin katseen surren
 ja lapsuuskotiinsa, taattolaan.
 Jo saapuu pörheä koira Braan,
 mi riistaretkillä useasti
 kävi kimppuun kontion urhoisasti.
 Se juoksee, rehkii ja riemuitsee,
 ja vasten herraansa hyppelee.
 Hepo maidonvalkoinen, ratsu raisu,
 kuin joutsen uljas, kuin kauris vaisu,
 min Fritiof nuorna jo satuloi,
 se kiitää haasta ja teutaroi.
 Se hirnuu riemuin ja leivänpalaa
 sen turpa herransa käestä halaa.
 Mut Fritiof raukka on anniton,
 hän noita köyhempi itse on!

 Vait, murhein, koditta – vaikka ko’issa –
 nyt Fritiof astuvi raunioissa,
 kun vanha Hilding jo saapuu luo,
 lumipäinen kasvattajansa tuo.
 ”Mitä nään, en kummeksi”, Fritiof haastaa,
 ”kun pois on kotka, he pesän raastaa.
 Työt uljaat Helgen on rauhaks maan!
 Mies ei syö hallitusvalojaan,
 – hän pettää jumalat uhrikoltoin,
 käy valtamatkaansa murhapoltoin.
 No, niin en surre, kuin suututtaa;
 mut miss’ on Ingeborg, lausukaa!” –
 Noin vanhus vastasi: ”Tiedot kuule,
 mut niist’ en riemua saavas luule.
 Ring jälkeen lähtösi maahan sai,
 viis yhtä vastahan varmaan kai.
 Oli taisto laaksossa templin luona,
 ja puro kuohuili hurmevuona.
 Vain leikkilauseita Halfdan ties,
 mut sentään taisteli niinkuin mies.
 Koin peittää kilvellä ylhää lasta,
 tein parhaat huomiot alkajasta.
 Ei leikki jatkunut pitkällen,
 ja pako Helgen jo päätti sen.
 Mut noin kuin kaikkosi Aasain veikko,
 jo tuleen kartanos pisti peikko!
 Nyt pantiin veljille ehdoks tuo:
 Ring kuninkaalle he siskons’ suo,
 hän kääntää koston, mi uhkaa Norjaa,
 Ring muuten maan sekä kruunun korjaa.
 Kävi ees-taas airuet toimessaan,
 mut Ring vei nuorikon kotiaan.” –

 ”Oi nainen, nainen!” nyt Fritiof riehui
 ”Ens aatos, Looke, mi päässäs liehui
 se oli valhe, ja maahan sen
 toit naisen muodossa miehillen.
 Sinisilmä valhe, mi tuottaa turmaa,
 min viekkaus viehtää, min kyynel hurmaa,
 rusoposki valhe ja kutripää,
 min on hyve heikko kuin kevätjää;
 soi turhuus, vilppi, kun kuiskeen kuulet,
 on valapattoiset raikkaat huulet. –
 Oi, häntä niin toki rakastin,
 niin lemmin, lemmin mä vieläkin!
 En lapsuusleikkiä muistaa voisi,
 miss’ ei hän armaani ollut oisi.
 Jos urhotöitä mä mietin, tein,
 hänt’ aina aattelin palkaksein.
 Kuin puut, jotk’ yhtyivät juurakoista,
 jos taivaanlieskalla Toor lyö toista,
 myös toinen kuihtuu, mut lehvihin
 jos käy se, lehtivi toinenkin:
 niin aina seisoimme vieretyksin,
 en tunne, kuinka on olla yksin.
 Nyt olen yksin. Sa taivainen,
 mi kultalaattahan piirtäen,
 otat valat vastaan, sa Vaar, jää pilvees,
 älä enää piirtele, heitä ilvees!
 Saat laattas valheita täyteen vaan,
 ja hyvä kulta se hukataan.
 Ma sadun Nannastas, Balder, kuulin,
 mut totuus äänny ei ihmishuulin,
 ja ihmisrinta on uskoton,
 kun vilppi Ingborgin ääness’ on: –
 se soi kuin tuulahdus ruusustoiden,
 kuin Braagen harppu se helkkyi soiden!
 Ma harpun helkkeistä kyllin sain,
 en muista uskotont’ armastain.
 Mihin liehuu myrsky, mä lasken merta,
 ja aavat ulapat juokoot verta!
 Miss’ ikään miehiä niitetään,
 en pois jää leikistä minäkään.
 Jos vastaan käy joku kruunupäinen,
 saa nähdä, lienenkö sääliväinen.
 Jos kalpain kalskeessa kohdannen
 ma nuorukaisen, mi lempien
 viel’ luottaa houkkana uskoon rakkaan,
 jo miehen säälistä maahan hakkaan;
 niin näkemättäpä hältä jää
 tää petos, pettymys, solvaus tää!” –

 ”Veri nuori kylläpä kuohahtaakin”,
 ties vanha Hilding, ”ja viihtää saakin
 sitä vuotten lumet ja jäähdykkeet,
 mut jalo-immelle väärin teet.
 Älä kasvinsiskohos syytä kanna,
 syy kohtaloille sa nornain anna:
 kuin iskut ukkosen lankee nää,
 niit’ ei voi ihminen järkyttää.
 Vaikk’ itkusilmin ei nähty liljaa,
 kuin Viidar muinoin hän kärsi hiljaa,
 hän suri vait, kuni vaiti on
 haan kyyhky, kuoltua puolison.
 Toki mulle murheensa ilmi haasti,
 hänt’ tuska ääretön salaa raasti.
 Kuin alli, milloin se haavan saa,
 veen kätköön, pohjahan sukeltaa
 ja vertyin näyttävi hoivaa saavan,
 kun lientyy päivältä polte haavan:
 niin yöhön kätki hän tuskan tän,
 mä yksin näin, mitä kärsi hän.
 ”Olen uhri”, noinpa hän usein äänsi,
 ”nyt rauhanimpi, mi vainon käänsi
 lumikellot saa, ja jo talvikkein
 he uhrin kietoo; mut oikein tein!
 Ois mulle kuolema armahdusta,
 mut Balder vaativi sovitusta;
 käy hitaaks kuolema uhrillen,
 sen sydän tykkii ja suonet sen.
 Mut heikon taistelut muilta salaa!
 vaikk’ kärsin, surkua en mä halaa;
 tytär Beelen kestävi murenet,
 mut Fritiofille vie terveiset!” –
 Hääpäivä niin tuli. (Oi, jos jäänyt
 ois riimusauvastan’ päivä tää nyt!)
 Kävi templiin kulkue: valkeissaan
 siin’ immet, miehet ne aseissaan
 vait seuras laulajan johdatusta.
 Vei kalvaan morsion ratsu musta.
 Hänet murheen hengeksi luulla voi,
 mi pilvelt’ öiseltä katseen loi!
 Ma nostin liljani ratsahilta
 ja templiin niin hänet portahilta
 vein luokse alttarin: selvähän
 nyt valan Lofnille lausui hän;
 vait viipyi Balderin jalkain eessä,
 mut kaikki muut oli silmät veessä.
 Nyt Helge ranteella impyen
 näki renkaas, pois jo hän sieppas sen:
 se käteen Balderin nyt on jäänyt.
 En voinut vihaani pidättää nyt,
 mä miekan riuhtasin huotrastaan,
 mies siin’ ei maksanut suurtakaan.
 Mut Ingborg kuiski: ”Äl’ isä kulta,
 ois veli voinut tän säästää multa;
 mut siedän paljon ja henkiin jään!
 saa Ooden tuomita välin tään.” –

 ”Voi Ooden tuomita”, Frithiof ääntää,
 ”mut myös mä tuomion tahdon sääntää.
 Nyt juhla Balderin lienee kai,
 ja jo templiin kruunattu pappi sai,
 tuo murhapolttaja, myyjä siskon,
 mä myöskin tuomion häneen viskon.” –

sv:Frithiofs återkomst