Riemun ja surun malja
On riemun malja ja surun malja,
 Ja laulaja niistä juo. –
 Autuutta Olympon
 Ja tuskaa Tartaron
 Ne hälle suo.

 Ja riemun malja on pien’ ja kirkas,
 Se loistavi helmeillen.
 Ja ilon ihanan
 Ja suuren, runsahan
 Suo vaahto sen.

 Ja siitä kumpuvi laulut hellät
 Ja hilpeät, riemuisat;
 Ylistää sointua,
 Elämän suloa
 Ne tahtovat. –

 Mut surun malja on suur’ ja syvä,
 Se täpösen täysi on.
 Kaikk’ elon murehet
 Ja tuskat tuliset
 Ne siinä on.

 Ja siitä laulajan juoda täytyy
 Niin syvältä siematen;
 Kuin elon nestettä,
 Niin juopi myrkkyä
 Hän – riutuen.

 Ja täytyy lauloa surut suuret
 Ja ankarat taistelut,
 Siks’ kunnes viimeinen
 Sykintä sydämmen
 On tauonnut.