Kirotut
Jo päivä laski syksyinen, tull’ ilta hämäräinen
 ja lännen taivaan ruskonkin jo peittää varjo öinen.
 Yks’ joukko tuolla rientävi päin metsää synkeää
 Ja äänetönnä hiljalleen se yöhön häviää.

 Mi ompi joukko karkea ja kalpeakin tuolla?
 Se ompi joukko "kirottu" lain suojan ulkopuolla.
 Se vailla oikeutta on, mi "isänmaallensa"
 On veren, hien antanut, saa ruoskaa palkkana.

 Sen julma sorto painanut läp’ vuosisatojen
 On kurjuuteen ja ryysyihin, ja hengen orjuuteen.
 Sen verta joivat pedot maan: Sen hengen pimitti
 Nuo palkkaorjat Jehoovan jotk’ uhrit elätti.

 Ja heräs orja kalpea ja hieroi silmiänsä
 Ja toverilleen kuiskasi salaiset miettehensä.
 Ja kuiskeen kuulee kolmaskin ja useampikin
 Ja joukko karttuu – vannovi: Nyt kahleet murtuvi.

 Ja huomaa joukon, mahti nyt mässäävä, kurja tuo
 Ja rautakahleet raskahat se ympäri orjain luo.
 Ja orjain ensi yritys se veriin tukahtuu
 Verellä uhrein kastellaan se konnain sukupuu.

 Siks’ pimennossa synkän yön tuo joukko kokoontuupi
 Ja jylhän metsän keskeltä: Vapaaksi! kajahtaapi –.
 Mutt’ lähistöllä hiipivi kun musta varjo yön
 Olento arka, pelokas – silmäilee joukkoa työn.

 Se katoaa – viell’ hetkinen – kun myrsky kajahtaapi
 Halk’ metsän jylhän: Vangitut! ja aseet kalskahtaapi.
 – – – – – – – – – – – – – – – –
 Kun koitti päivä seuraava ja toinen – kolmaskin
 Parhainta verta virtasi "isänmaan" uumeniin.

 Mutt’ konnat mässää, remuaa, verestä juopuneena
 Ja varten uutta uhria on kynnet hiottuna.
 Myös konnain musta kätyri hopiapennit saa
 Pois luikkii, kuni pakenis’ hän veren huutoa.

J[uho]. K[uja]–la.

Juho Kujala
Runot