Renki
– No, ylös siitä, aika on
 jo nousta tästä toimeen,
 käy talliin, siellä katsahda,
 mit’ ompi jäänyt soimeen!

 Jo kohta nousee päiväkin
 ja vielä siinä makaat,
 jo aikaa menneet toimilleen
 muut ihmiset on vakaat! –

 Jo haukotellen renki nyt
 pois unenhorron puistaa,
 jos kohta vielä väsymys
 ei kaikonnutkaan luistaan.

 Niin alkaa rengin päivätyö,
 mi hetkeksi katkee,
 kun ahmitaan; ja loppu, kun
 hän kohta miltei ratkee.

 Ja ruokakaan ei naurata,
 kun sitä kupuun vääntää;
 se joskus on niin kehnoa,
 se että mieltä kääntää.

 Saa kahviakin renki. Vaan
 voi sitä tuskin haistaa;
 on sikuria siinä vain,
 saa kyllikseen, kun maistaa.

 Ja voi on herrain herkkua,
 ei rengin suuhun siitä,
 hän kiittämätön on, jos ei
 vain kilohaili riitä.

 Voi, maito viedään kaupunkiin
 ja piika pöytään kantaa
 vain piimää, penkkivelliä
 tai kaljaa vain hän antaa.

 Ja perunoita, leipää. Vaan
 ei puhettakaan muusta;
 ei liiat pöytäherkut siis
 vie kieltä rengin suusta.

 No, mitäs siitä. Ruuasta
 ei riitaa nouse juuri.
 Vaan kohtelusta lähtöisin
 on mieliharmi suuri.

 Hänt’ aina seuraa isännän
 niin tiukka silmäpari,
 ei keskeyttää työtä saa,
 on kylmä taikka vari.

 Ja koskaan ei saa kiitosta,
 ei koskaan tee hän hyvin,
 vaikk’ onkin tehnyt hiessäpäin,
 niin seuraa moite syvin.

 Ja liian usein laitetaan
 myös häntä laiskuriksi,
 niin että viimein todella
 hän tulla voipi siksi

 Ja pakkotyöhän muutenkaan
 ei ketään ilahuta,
 ja enemmän kuin renki ei
 saa sitä kenkään tuta.

 Näät, hän ei kuulu itselleen,
 hän sokeasti täyttää
 vain vieraan käskyt, kone on,
 jot’ outo vieras käyttää!

K[össi]. K[aatra].

Lähde: Kansan Lehti 4.6.1910.

Kössi Kaatra
Runot
Kansan Lehti
1910