Lohdutus (Runeberg)
Kaihoisesta kun näin
 Laaksolostani, kuin
 Tähtiryhmäset vaan
 Yllä usvaen, maan
 Autuallisna mein,
 Teillä taivahan kuin
 Nuorra loistelivat;
 Tuskat sauttelivat
 Ja ma aattelin näin:

 Oi, kuin puuttumaton
 Voimas, Luojani, on!
 Käskys mahtava vaan,
 Merkkis ainoastaan,
 Ja ma tähtenä näyn,
 Taivon ääriä käyn; –
 Vaan täss’ huovata saan!

 Valtas kestävä on,
 Eikä vaihtele sääs;
 Kruunus kantelet vaan,
 Eikä valkene pääs;
 Itse saastamaton
 Oot kuin valkeutes,
 Huonees, tanterehes
 Taivas onpi ja maa,
 Tilaa siellä et saa; –
 Lapses orja on vaan!

 Sua ei huoletakaan,
 Voitot, vaikeudet,
 Kullat, valtikat ett’
 Häll’ ei langennakaan;
 Mullat, synkeydet,
 Huolet, murhehet ett’
 Perinnöksi hän sai
 Synnyin-linnasestaan; –
 Vaikk’ on täytenä tai!

 Laiho, jonka sa loit,
 Avaruutehen toit,
 Eipä hiukenekaan;
 Eikä synkene puu
 Ijäisyyden, ei muu,
 Verhot vaihtavi vaan.
 Mailmas loppumaton,
 Kaunis, autuas on,
 Äärtä aika ei tie,
 Iltaa tummenevaa
 Päivä nähdä ei saa; –.
 Vaan oon kuplanen mie!

 Ihastella ma saan
 Prameuttasi vaan,
 Tuot’ en arvata voi,
 Käsitellä en tie.
 Mahdin taivahan koi
 Luokseen silmäni vie,
 Ja ma harron ja nään; –
 Vaan en ennätäkään!

 Niinpä aattelin; – kuin
 Lähistössäni näin
 Ruusun syksysin sain,
 Verin vuodatetuin,
 Hemmin raukenevin,
 Poskin vaalenevin.

 Viuhka kiitävä saa
 Kunnahalta ja lyö
 Siivin hiukenevaa
 Kerran ainoan vain;
 Kukka kaatuvi suin
 Maisen maammosen työ;
 Vaan ma huomasin, kuin
 Hyvää unta se sai,
 Vaikk’ oil pitkeä tai; –
 Ja ma aattelin näin:

 Oi, miks’ voivotanki,
 Väkivaltana pien
 Ijankaikki sen lain?
 Vierhaisena vain
 Siemenessä ma tien
 Maassa kukkivani.
 Pakko saartava tää
 Pakko kallis on vaan;
 Tänne kerta se jää; –
 Luottaa, uskoa saan.