Georg Herweghille
Ol’ luja Saksan taantumus,
 mut maljapuheisiin sä luotit.
 Kun piipun punatupsuset
 ne heilui, vapautta vuotit.

 Mut häipyi sulo humala
 ja yllätys sun kohtas, veli,
 myös löi se kansaa, poloista,
 mi äsken iloin hoiperteli.

 Ei kukkaa, mädän omenan
 saat palkkajoukon irvistäissä,
 kun kuljet rajan turvahan
 santarmikoirat kantapäissä.

 Ja seisomahan surren jäät,
 miss seisoo rajapaalut muhkeet,
 ne kirjavina eessäs näät.
 Ja sitten huokauksiin puhkeet:

 Aranjuez kuin nopeaan
 siell’ lensi päivät, seisoin siellä
 edessä Filip kuninkaan
 ja virkaherrojensa vielä.

 Hän hyväksyen nyökytti,
 kun näyttelin mä Markis Posaa.
 Hänt’ ihastutti värssyni, –
 tok’ eipä sietänyt hän proosaa.