Ei, vaan
Ei leiju kukka lemmen
 Nyt järven lahdella,
 Ei vuokko, niinkuin ennen,
 Kukoista rannalla,
 Ne loistosat kukkaset poisti
 Hyy talvinen, hanki ja jää,
 Mi ennen niin sievästi loisti,
 Sen surmasi hyyteinen sää.

 Ei pohjan satakielen
 Nyt ääni helkykään,
 Ei helky, munkin mielein
 Niin alavaksi jää. –
 Vaan katselen pohjolan tulta,
 Tuota roihua riemuisaa –
 Oi lempeni! säihkyvä kulta!
 Oi tuttua leimuavaa!

 Tuo pohjan kirkas palo
 Leimunnut kauvan niin,
 Se liihoittaa, tuo valo,
 Autuuden ailelmiin;
 Se muistoja peittävät usvat
 Taas kauvaksi kuohuttaa,
 Ja sieltä mun kansani tuskat
 Taas selvinä kangastaa.

 Ei moinen polvi usko
 Kuin kaunist’ oli se vaan,
 Kuin pilvet aamurusko
 Kultasi, veri maan;
 Ja pohjolan roihuvaan loistoon
 Vaan miehemme viittaeli,
 Se lausuvi: kuoloon tai voittoon!
 Taas poikamme ponnisti. –

 Sä veltto kansakunta,
 Katsahda taivasta,
 Ja elä muinaisunta
 Niin kuorsaa makeaa!
 Kun taasen on ryöstö ja raasto
 Sun lastesi keskellä,
 Nyt huuda! – ei riittäne haasto,
 Se ei riittänyt ennenkään.

 Niin nouse tiikerinä,
 Min pojat ryöstettiin!
 Sun polkus pyörtehinä
 Käy metsän uumeniin;
 Ja kerkehin petturiroisto
 Ei turvahan päästä nyt saa,
 Oli tappio suuri, siis voitto
 Myös olkohon loistoisa!

 Mä pohjan virtain maassa
 Sen hurmemettä join,
 Sen leimutaivahassa
 Vaan tulta nähdä voin,
 Ja siksipä syömeni sykkii
 Ja taistohon houkuttaa,
 Se turha ei oo, sillä tykkii
 Se kostamaan sorrantaa!