Salon tyttö kaupungissa
Oi, ihmiset, ihmiset, ilmaiskaa,
 miks minut on tänne tuotu!
 Ja miksi on vihreä laaksomaa
 niin kauvaksi jättää suotu?
 Miks täytyvi kaihota ruikuttain,
 salon tuntea sulot vain kaihossain?

 Mun mieleni halajavi hiljaista
 sulosoppea rannalla lammen.
 Kera kultani mielisin kuunnella
 käen kukkua latvassa tammen.
 Mut vallassa maailman myrskyjen
 mä itken ja orpona tuskailen.

 Mun mieleni halajavi liidellä
 yli lehtojen, laihojen, vetten,
 ja katsoa päivyen säihkyssä
 yli maitten ja manteretten.
 Mut miero mun siipeni poikki lyö,
 ja toivoni päivyen peittää yö.

 Mun mieleni halajavi hengittää
 salon rauhaa suurta ja syvää.
 Se halajavi elää elämää
 ikikaunista, totta ja hyvää.
 Mut kätkössä kalliomuurien
 jääharkoksi jäätyvi sydämen.

 Mun mieleni halajavi vihantaa
 ja vehmasta onnen oksaa.
 Mut muitten on metsä ja muitten maa,
 vain muureja silmäni hoksaa.
 Jos jossakin lehväkin liplattais,
 miten täällä sen taittaa uskaltais!

 Kai ovatkin toivoni turhia,
 kai suotta on mieleni paha.
 Salounelmani kai ovat houreita
 ja totta vain touhu ja raha.
 Mut ihana on sentään salomaa,
 ja sinne mun mieleni halajaa!