Ihmeellinen matka historian mailla/Neljäs luku
Ihmeellinen matka historian mailla.

Kirj. Jalmari Finne.

Kuinka Maija eksyi ja
kuinka hän viimein löytyi
noitana.

Kun Paracelsus oli alkanut pyöriä
ja oli jo päässyt noin sata vuotta
ajassa eteenpäin, niin sattuikin tulemaan
kova pyörretuuli, jonka keskelle
hän joutui. Eihän siinä auttanut
enää koettaa pyöriä ympäri, sai
olla tyytyväinen kun pysyi edes
ilmassa. Tuuli oli läntinen ja lennätti
heitä kovaa vauhtia eteenpäin.
Lapset kurkistivat viitan alta ja
näkivät seutujen kiitävän. He olivat
aina kuvitelleet pääsevänsä
lentokoneeseen. Nyt he olivat tavallaan
sellaisessa, joka kiisi vielä kaiken
hyvän lisäksi aivan hirveää
vauhtia eteenpäin.

Ja matka kulki yhä vain itään
päin. Lapset eivät tunteneet seutuja,
kaikki oli heille aivan vierasta.
Matkaa oli kestänyt jo jokseenkin
kauan ja lasten kädet alkoivat
uupua heidän pidellessään kiinni
Paracelsuksen vyöstä. Varsinkin
Maija, joka oli pienempi, tunsi kohta
putoavansa.

He olivat erään linnan kohdalla,
joka Maijasta tuntui niin tutulta,
että hän huusi:

— Tuossa on varmasti Viipurin
linna!

Kalle kuuli sen ja katsoi hänkin
alas, ja linna näytti todellakin jokseenkin
sellaiselta kuin mitä hän
kuvissa oli nähnyt. Mutta kaikki
muu oli aivan toisennäköistä, varsinkin
kaupungin puoli, jonka ympärillä
oli korkea muuri tornineen.

Samassa tuli tavaton tuulenpuuska,
joka heitti lentävän joukon
aivan veden lähelle ja sitten kiskaisi
heidät jälleen ilmaan. Juuri kun he
sipaisivat vettä, heltyivät Maijan kädet
ja hän pudota pulskahti veteen.
Paracelsus, jolla oli täysi työ pidellä
itseään ilmassa, ei tätä huomannut,
eikä Kallekaan, joka oli kietonut
koipensa Paracelsuksen säären ympärille,
pysytelläkseen siten hänen
viittansa alla.

Ja tuuli kuljetti heitä tavatonta
vauhtia yhä vain eteenpäin itään.
Tuuli pyöritti heitä sinne ja tänne,
niin että Paracelsuksella ei ollut
enää mitään tietoa siitä, missä
ajassa he olivatkaan. Hän koetti
omalla tavallaan pyöriä, mutta ei
jaksanut ja viimein hän aivan uupuneena
pudottautui maahan.

He tulla kupsahtivat leveään venäläiseen
rekeen, jonka edessä oli
neljä hevosta ja joka kiiti tulista
vauhtia eteenpäin. Paracelsus ropsahti
selälleen rekeen, ja Kalle meni
vähäksi aikaa päälleen pystyyn ja
siitä sitten pitkäkseen, jolloin hänen
jalkansa osuivat jonkun päälle, joka
lykkäsi ne syrjään ja sanoi selvällä
ruotsinkielellä:

— Mitä lintuja nämät ovat!

— Kalle minä olen, sanoi Kalle
suomeksi.

Ja silloin toinen ajajista alkoi
puhua suomea, joka kaikui kovasti
turkulaiselta murteelta. Paracelsus
pyysi latinankielellä anteeksi. Ja
silloin nuo molemmat herrat vastasivat
hänelle latinankielellä. Kun
siinä vähän aikaa oli selitetty, niin
tuli Kalle tietämään, että ajajat olivat
Ruotsin arkkipiispa Laurentius
Petri ja Suomen piispa Mikael Agrikola.
He olivat muitten suurten
valtaherrojen keralla matkalla Moskovaan
solmimaan rauhaa Ruotsin
ja Venäjän välillä.

Kun Kalle tämän oli saanut tietää,
niin kysyi hän:

— Oletteko te se sama, joka on
ensimäisen aapisen tehnyt?

Agrikola hymyili ja sanoi, että
kyllä hän sen on tehnyt.

— Sanokaa, mikä päivä nyt on?
kysyi Kalle.

— Kahdeskymmenes-ensimäinen
päivä helmikuuta 1557, vastasi
piispa.

Sillä aikaa kun Paracelsus alkoi
puhella piispojen kanssa latinankielellä,
ihmetteli Kalle kovasti,
minne Maija oli joutunut. Ei hän
kovasti levoton ollut, sillä kyllä hän
tiesi Parcelsuksen etsivän hänet jostain
vuosisadasta.

Hauskaa oli ajaa sellaista tulista
kyytiä eteenpäin. Pian he saapuivat
Moskovaan ja muutamia päiviä
odoteltuaan joutui Kalle näkemään
Venäjän keisarin, jota historiassa
kutsutaan Iivana julmaksi.

Oli Kalle toisinaan kuvitellut ihmisillä
olleen loistavia pukuja, mutta
sitä loistoa, mikä nyt tuli hänen silmiinsä,
ei hän koskaan olisi voinut
ajatellakaan. Miehillä oli pitkät,
maahan asti ulottuvat väljät puvut,
jotka olivat kaulan kohdalta rinnalle
ja sitten edestä juovana liepeeseen
asti koristetut jalokivillä. Ja
puvun liepeessä oli kalliita nahkapäärmäyksiä
ja samoin hian suissa.
Kallen silmät olivat aivan selällään
hänen tätä loistoa katsellessaan.
Palatsi, jonne he olivat joutuneet,
oli kauniilla ja kirkkailla väreillä
maalattu ja erään huoneen katossakin
oli jalokiviä. Kalle oli aivan
kuin satulinnassa.

— Täällä pitäisi olla sähkövaloa,
niin kylläpä se loistaisi, sanoi hän
piispa Agrikolalle.

Mutta tämä ei vähääkään ymmärtänyt,
mitä Kalle tarkoitti sähkövalolla,
sillä sellaista sanaa kuin
sähkö ei hän ollut koskaan kuullut.

Ja jos Kalle Juhana herttuan
hovissa oli nähnyt pöydässä komeita
kultaisia ja hopeaisia astioita, niin
täällä niitä vasta olikin aivan suunnattomat
määrät.

Tsaari, joka istui komealla istuimellaan,
oli hyvin synkän näköinen.
Kallen teki mieli sanoa hänelle
jotain ystävällistä. Hän huomasi,
että tsaari ei ymmärtänyt suomea
eikä ruotsia, ja sen vuoksi Kalle
kokosi kaiken sen venäjänkielen
taitonsa, mikä hänellä oli, meni
tsaarin eteen, löi häntä iloisesti polvelle
ja sanoi:

— Trastu kamrat!

Vähän ajan perästä oli Kalle
palatsin pihalla lumihangessa, jonne
hän oli heitetty palatsin ikkunasta.
Kaikki oli tapahtunut niin tavattoman
joutuin, ettei Kallella ollut
oikeaa aavistustakaan siitä, mitä oli
tapahtunut, ennenkuin hän koetteli
pyyhkiellä lunta silmistään.

Samassa tuli Paracelsus aivan
läähättäen hänen luokseen huutaen:

— Onneton poika, mitä sinä taas
olet tehnyt!

— Minä koetin olla ystävällinen!
vastasi Kalle.

— Mutta etkö sinä tiedä, että
Venäjän tsaarin eteen on mentävä
polvilleen ja lyötävä otsa maahan;
ei häntä saa polvelle taputtaa.

— Ei kai saa, sen minäkin nyt
huomaan, kun istun täällä, sanoi
Kalle.

Ja äkkiä hänen tuli kovasti ikävä
Maijaakin, jota hän ei ollut pitkään
aikaan nähnyt.

— Setä, sanoi hän kyynelsilmin,
— mennään täältä pois ja haetaan
Maija!

— Missä hän on? kysyi Paracelsus.

— En minä tiedä, hän putosi
johonkin vuosisataan Viipurin kohdalla,
vastasi Kalle.

— Oliko se Viipurin kohdalla varmasti?

— Oli, minä muistan sen.

— Lähdetään sitten etsimään,
sillä emmehän voi jättää häntä sinne
vieraaseen aikakauteen, sanoi Paracelsus.

Hän lausui loitsulukunsa ja alkoi
kiertää ympäri. Tuuli oli muuttunut
toiseksi. Hiljalleen he liitelivät
ilmassa eteenpäin ja viimein näkyi
Viipurin linnakin. He laskeutuivat
alas kaupungin ulkopuolelle. Kun
he kaupungin portista, joka oli suuren
muurin sisällä, tulivat kapeille
kujille, niin huomasivat he kaikkien
ihmisten kulkevan yhteen suuntaan.

— Minne te menette? kysyi Paracelsus.

— Torille, torille, vastasi muuan
mies. Siellä poltetaan tänään eräs
noita-akka.

Kalle tahtoi nähdä tätä. Ei Paracelsus
pitänyt sitä oikein sopivana,
mutta Kalle intti vastaan ja tahtoi
kaikin mokomin nähdä, miten noita
poltettiin.

Torilla oli tavaton väen tungos.
Siellä oli valmiina suuri kasa risuja
ja hiiden keskellä tukki, johon
noita oli sidottava. Linnasta
tuotiin vanha nainen kahleissa.
Hän oli noita. Kun torille oli päästy,
niin luki eräs pappispukuinen ääneen
pitkän paperin, jossa sanottiin että
tämä vaimo oli parannellut ihmisiä
pimeyden ruhtinaan avulla ja että
hän tiesi asioita, joita muut eivät
tienneet Väitettiin, että hän oli
osannut laittaa sellaisen torven,
jonka päässä oli rakko, ja sen keskeltä
lähti lanka kauas toiseen samanlaiseen
torveen, jolloin saattoi
puhella tämän avulla.

Kun Kalle sen kuuli, niin sanoi
hän Paracelsukselle:

— Se on samanlainen, kuin minkä
Maija ja minä kerran maalla laitoimme.
Ei se ole mitään noituutta,
se on yksinkertainen telefooni. Kukahan
tuo nainen on?

Silloin sai Kalle kuulla, että nyt
oli vuosi 1647, että naisen nimi oli
Maija, ja että hänellä oli kahdeksan
lasta.

— Yhtä monta kuin Maijalla on
nukkea, ajatteli hän.

Silloin vanha vaimo loi katseensa
ympärilleen ja nähdessään Kallen,
hän tunnusteli vähän aikaa ja sitten
huusi:

— Kalle, Kalle, pelasta minut, he
tahtovat polttaa minut elävältä.

Paracelsus oli kuullut myös huudon.
Ennenkuin kukaan osasi aavistaakaan,
oli hän jo rientänyt vanhan
vaimon luo, tarttunut häneen, pistänyt
hänet viittansa alle, lausunut
loitsusanansa ja noussut lasten
kanssa ilmaan. Kaikki torilla olevat
huusivat kamalasti, sillä nähdessään
tämän pyörivän joukon nousevan
ilmaan, luulivat he että itse 

 ruhtinas oli tullut noutamaan
liittolaistansa.

Kun Paracelsus viimein taukosi
kiertämästä, niin olivat he kaikki
jossain etäällä yksinäisessä paikassa.

Kylläpä Kalle ihmeissään katseli
Maijaa, joka nyt oli kumarassa kulkeva
vanha ämmä.

— Millä ihmeellä hänestä tehdään
lapsi taas? sanoi Kalle.

— Minä pyöritän häntä vähän
aikaa yksinäni, sanoi Paracelsus.

Hän teki sen. Kalle kävi istumaan
nurmelle ja katseli, kuinka pyörre
pyöri ensin toisaanne, jotta päästiin
siihen aikaan, milloin Maija oli
pudonnut, ja sitten toisaanne, jotta
päästiin taas siihen aikaan, missä
Kalle nyt oli. Lasten ilo oli niin
suuri tavatessaan jälleen toisensa
terveinä ja oikeaikäisinä, että he
syleilivät toisiaan ja suutelivat.

— Nyt minä jo tahdon päästä
kotiin, sanoi Kalle.

— Se on pian tehty, sanoi Paracelsus.

Taas he pyörivät. Kun lapset
viimein heräsivät, niin makasivat he
vuoteissaan. Maija nousi istualleen,
katseli nukkuvaa Kallea ja sanoi
itsekseen:

— Minulla oli kahdeksan lasta ja
ne aikoivat polttaa minut noitana!

Hän kiipesi katsomaan, olivatko
kaikki kahdeksan nukkea elossa.
Kaikki olivat paikallaan, mutta
näytti siltä, kuin niiden vaatteet
olisivat Maijan poissaollessa kovasti
kuluneet.

Maija herätti Kallen ja huusi:

— Kuule, Kalle, missä sinä kävit
sillä aikaa, kun minä elin noitana?

Ja Kalle kerroi matkastaan Moskovaan.

Lähde: Pääskynen no 4, 1915, s. 83–86 (13–16)

Pääskynen