Kesäyö (Levertin)
Viel’ sammuessaan päivä valaa
 kuparihehkun metsihin
 ja kultaisina hetken palaa
 veen äären puut ja vuoretkin.
 Niin tyynnä meren hiljentyvän
 nyt aalto rantaan unhoittuu,
 kautt’ taivaanrannan sinen syvän
 yö kesän hiljaa laskeutuu.

 Mä kaihojani länteen tuhlaan,
 siell’ ompi kylät pilvien,
 miss’ onni viettää lemmenjuhlaa
 punassa ruusuin, valmujen
 ja kultamaljain runsaudesta
 saa kaihonpoltteet tyydykkeen
 ja riemun kesäautuudesta
 soi hymnit taivaan kanteleen.

 On, hetket niinkuin liekki kuumat,
 on täyttymätön ikävä,
 tuo yksinäisyys myrkkyhuumat
 öin pitkin kesän kiitäissä.
 Mun eikö odottavaa tupaa
 saa tyhjää koskaan kirkastaa
 ne onnenunet, joita lupaa
 yö kohinallaan ainiaan?

Katri Vala
Oscar Levertin
Runot