Feniläiset
Voi kansa raukka, onneton,
 Jok’ kuoll’ et voi, et elää saa,
 Vaan niinkuin haahmo rauhaton,
 Viel’ astut paikkaas kotoisaa!

 Sun poikas parhaat, uljaimmat
 Armotta Saksilainen löi,
 Ja nurmikkosi vihannat
 Hän saaliiksensa kaikki vei.

 Maat, joita kynnät orjana,
 On esi-isäis vanhat maat;
 Sä vierahana astua
 Perintöäsi omaa saat.

 Vaan parhaan aartees – ainoan
 Mi ryöstäjältä jäänyt ois,
 Sun kieles armaan, ihanan,
 Sä, houkka, itse vaihdoit pois.

 Ja avu jaloin maallinen,
 Omahan maahan rakkaus,
 On sulle, Erin kurjainen,
 Vaan kova, julma kirous.

 Sen liekk’ ei taida lämmittää,
 Ei valoa se sulle suo;
 Se polttaa vaan ja hävittää,
 Ja mustaksi sun nimes luo.

 Voi kansa raukka, onneton,
 Jok’ kuoll’ et voi, et elää saa,
 Vaan niinkuin haahmo rauhaton
 Viel’ astut paikkaas kotoisaa.

Julius Krohn
Runot