Kaipauksen saari
Oi Ischian ihana saari,
 en voi sua unhoittaa!
 Uni keinuva kehdossa laineen,
 ikävöinäni siintävä maa,
 runo kukkea antaunut
 maan tuskasta, uumenten paineen
 tulivoimasta kirvoittunut,
 jalo laulu virvoittunut,
 sävel leikkivä painavan aineen
 tai taivaasta kantaunut
 ihanuus – paratiisin maineen
 sinä ansaitset, kaipuuni maa!
 En, kauneuden, ilon saari,
 sinun muotoas lumoavaa
 voi konsana unhoittaa,
 yhä muistojen sateenkaari
 sinun ylläsi kuumoittaa.

 Joka aistilla tajuan tuon
 kimaltelevan elämän-telmeen
 syyspäivissäs sykkivän noissa.
 Pisaroivat aistimiini
 kuin hehkuva, tenhoisa laulu,
 kuin vieras, vilpoinen viini
 maan puhtaimman puheen äänteet,
 ilon-poreilut soreimman kielen,
 ja ne sieluni huulin juon.
 Hedelmäis mehevyyteen hampain
 himokkain upottaudun niin,
 mehun hersyvän kelmussa kielen
 ett’ tunnen ja ahnaasti nielen.
 Väläyttävät teittesi käänteet
 minun silmiini huikaistuviin
 moninaisuutta ain’ ihanampain,
 ain’ uusien, lumoavampain
 paratiisin-maisemain.
 Yli muuries valkeain
 miten häikäisevin näkymöin
 moni piirtyy kirpeä taulu!
 Olen luotasi loitolla poissa,
 yhä kaipaan päivin, öin
 vain sinuun, Tyrrenan helmeen,
 yhä sinuun ma vain ikävöin.

 * * *

 Oi Ischian rattoisa saari
 vapauttava, riemullinen,
 surut ei sinun muistoas paina!
 Ilon-lietenä tään sydämen
 ajan säteily tuon sulokkaan on,
 kun valkean Casa Sianon
 asujain olin, vartioi
 eloain Epomeon vuori,
 sävel tainnuttavan sinisen
 meren mainingin korviini soi
 ja murhetta ollut ei mistään
 ja minnekään ei kiire –
 kun söin ravioli, calamari,
 peperoni, maccheroni, zucchini
 ja donna Chiara-muori
 ja Concettina nuori
 ylenpalttisen avuliaina
 perunoitani sormin kuori
 ja kun pöydästä loppui viini,
 sitä kultaista vain karahviini
 oman tarhansa antia toi
 yhä jättiläistynnyristään
 hyvä don Salvatore-vaari,
 ja kuin viinikin virtasi aina
 puhe outo ja romanttinen,
 ja kun selkoa saanut en mistään,
 alust’ alkoi hän jälleen sen:
 »Adesso la faccio capire..»

 Kuun kultaamat illat ne näen,
 kun nukkuessa jo don
 Salvatoren ja donna Chiaran,
 levätessä jo kaiken muun
 myös Casa Micciolan väen,
 minun nukkua ei levoton
 veri sallinut, vaan ulos lähdin
 yövaatteissa – yöt lokakuun
 läpi muistonkin kuumat ne on!
 Avojaloin nurmikon
 yli käyn, läpi viinimäen –
 sydän, uppoa muisteluun,
 janos, nälkäsi niin unohtuu sun!
 Syysyöt suven-lämpimät muista,
 yöt tulvivat tuoksua ruusun!
 Säkenöi avaruus rajaton,
 meri ääretön miljoonin tähdin,
 laki vuoren on kruunaama kuun..
 Syleilyyn oliivipuun
 hyvä jäädä on koukerohaaran,
 hyvä häipyä harhailuun
 taas köynnösten tunneliteitä..
 Soma maistella on rypäleitä
 ja viikunoita puista.
 Sydän, uppoa muisteluun,
 yön lämpöä juo lokakuista –
 monen onnen tuokion
 yhä muistoistas saat lumotuista.

 * * *

 Otan sauvani aamulla varhain,
 kun huomenjuomani join.
 Jalat virkeät kiipeää
 läpi kasteisten viinitarhain,
 läpi kastanjaviidakkoin.
 Kuve vuoren häämöittää
 sinen yöllisen aalloissa kylpein,
 kivikiire sen, paatinen pää,
 laki ylhäinen helmeilevää
 juo kultaista viiniä koin
 rusosuin ylimielisin, ylpein.
 Miten pieneksi kaupunki jää –
 pivon pihtiin sen sulkea voin!
 Polut hunnuissa käy hämyharhain,
 valo vastaani kerkiää,
 kajo kaunis saartaa jo noin
 ikivihreiden niittyjen sarjaa.
 Yli halkea main haparoin
 – loputonta on nousua tää! –
 kolut, louhikot kompuroin.
 Jalan pakko jo on levähtää
 liki lähdettä läikkyävää,
 joka rinnettä lauluin hilpein
 putoaa, vesin kristallinvilpein,
 ja sen nestettä elvyttävää
 juon jyskyttävin ohimoin,
 pari suussani kirpeää
 puren karhunvaaraimen marjaa.
 Yläniityillä kohtaan karjaa,
 mua paimenet tervehtää.
 Alas taipalet, taakseni jää,
 hidas joskin on nousuni tää
 monin mutkin ja kiemuroin
 sivu rotkojen, louhikkoin.
 Jalat kiipeävät lipeää,
 koen riemua vain kipeää –
 liki liikun jo ylhintä harjaa,
 näön leipää jo syön leveää,
 sinen viiniä juon keveää.
 Laki vuoren on paikoista parhain!

 Väsymykseeni, nousuni vaivaan
 saan ihanan lievikkeen.
 Tilan ilmavan väljyyteen
 jään, päihdyttävään sydänpäivään,
 sinen herkimmän heljyyteen.
 Sulavimpaan hattaran häivään
 näkö kiinny ei, heleinnään
 kupu suunnaton kuultaa taivaan.
 Ylt’ympäri, yllä pään
 humu ilmojen ohjattomuuden.
 Alas silmään, allani nään
 meren hohtavan pohjattomuuden.
 Näen länteen ja luoteeseen
 ja lounaaseen, etelään
 saman saartuvan vain avaruuden.
 Niin annan painua pään
 alas sammalvuoteeseen
 unohduksen-pehmeään
 ja outoon onneen jään..
 Jään tuntoon kummalliseen
 tilan muuttumattomuuden,
 ihanuuteen ihmeelliseen
 ajan puuttumattomuuden.
 Ulapoille ajattomuuden
 sinen polttavan hohteeseen
 jään, aavoille rajattomuuden
 virin vilpoisen pohteeseen.
 Olen noussut onneni laivaan,
 joka kohta lähdettyään
 satamassa on määränpään.

 Olen retkellä ei-mihinkään.
 Sinen riemua, muuta ei mitään..

 Ajattomuuden uinuin jo näin,
 hyvin kauan jo näin uneksuin.
 Tähyämään käännyn nyt itään.
 Läpi ilmojen siintäväin,
 yli veen, maan silmin uin.
 Näen toista kuin äsken näin:
 Hyvin kaukana kaareutuin
 näköpiirissä ultramariinein
 kiviaallokko käy Apenniinein.
 Vedän katseeni takaisin päin,
 näen maan. Se on kaunis Campania,
 Campania felix, viinein
 koti kuumien, kiihdyttäväin,
 hedelmöitsevä tienoo kuin
 emo kohduin iäti tiinein,
 tuhatrintainen, viinimäin
 ja öljyä pursuvin puin,
 joka syleilee suvisäin
 iki-alttiina antautuin
 elon elvyttäjää, hedelmäin,
 vihannoinnin ja kypsynnän Paania
 koristettua tahdin ja kuin,
 joka laulavin seireenin-suin
 läpi aikojen ties hämäräin
 merenkulkijat helmaansa maania.

 Nyt kaarretta kauneimman lahden
 hyväellen silmäni siirrän.
 Käden oikean puolella nään;
 miten Caprin maineikas saari,
 sini-erämaan dromedaari,
 valosauhuun väreilevään
 kohottaa kivikyttyrätään.
 Nyt katsein hyväilevin
 (vasempaan tie kiiruhtaa sen
 ohi Pompejin, Boscotrecasen,
 ohi Resinan, Porticin,
 ohi valkean Napolin,
 ohi kylvyistä kuulun Baian)
 koko viehkeän viivan piirrän,
 kunis ehtinyt viimeiseen on
 kivikärkeen se Capo Misenon..
 Tämä rannikko tauluineen on
 tarumaisen kietoma taian –
 rakastettuna maa omistaa sen
 ja se myös käsivarsilla veen on
 kuin valtavan harpun kaari,
 joka hurmannut lumoavin
 minut maininkilauluineen on.
 Ihastuksen vallassa jään
 kera sen minä onnekas kahden.

 Niin liidätän mieleni lentoon –
 hyvät tiet ajatuksen maan on,
 tuhanteenkin jos kulkisi kertaan.
 Tulen Capuaan ja Casettaan..
 Yli lahden nyt jännitän jänteen
 oransseiden sorjaan Sorrentoon..
 Terasseille saavun Salernon..
 Nyt risteilen ilman vaaraa
 rikinkatkuista Solfataraa..
 Uin aaltoja Lago Avernon,
 min on äyräillä portti Infernon..
 Hyvät tiet ajatuksen maan on –
 nyt polkuja käyn Arianon,
 tie lyhkäinen siitä niin on
 kujasille taas Avellinon,
 tovin taipale taas Beneventoon..
 Punausvaan hehkuvan hentoon
 kuin kuohuvaahtoon viinein
 vyöt verhouvat Apenniinein.
 Taas siirrän silmäni länteen.

 Hukuttain sinen asuuri-huumeen
 tuli tulviva purppuraa
 avaruuksia valloittaa.
 Pakahtuin meren ultramariinin
 sopusoinnusta purkautui
 puna aaltojenalaisen kuumeen.
 Ja taivaan lasuuri-maljaan
 hänen juoda. Juppiterin,
 valon ambrosian joka söi,
 Ganymedes kaatoi jo viinin.
 Tovin vielä lännellä ui
 avaruuden pilvistä paljaan,
 yön viileyteen ikävöi
 pyhä Helios, kulkunsa loimuun
 väsyneenä.. Jo laskeutui
 levolleen horisontin poimuun..
 Rusoseppelin ruusuisin
 kumottaa maat muinaisen Cumaen..

 Meren hiipuu purppura-huuma.
 Hämysilkkeihin käärii sen yö.
 Heloholviksi kaarruttaa
 yläpuolista, alhaista aavaa
 Via Lactean marmorivyö.
 Rajat kaikki jo raukeaa,
 meri taivasta, taivas on merta.
 Hävis varjoihin mannermaa,
 katos Capo Miseno ja Cuma.
 Punaloimoon hulmahtaa
 itä, hurmeutuu joka kerta,
 tavan takaa kun ilmoille lyö
 Vesuvion huohotus kuuma
 kivirintansa raskasta laavaa,
 tulituskansa tummaa verta;
 kipu syvyyden yössäkin syö,
 suru uumenten kraatterin haavaa..
 Avaruuksiin aukeaa
 valokukkia vain, joka tuuma
 eternellejä yön kimaltaa.

 Alas rinnettä vastakkaista,
 kuin mistä kiivennyt
 olin aamulla, laskeun nyt.
 Pian saavutan romanttisen
 yläkaupungin, jonka Montana
 nimi on – soi selittelyt
 väen vilkkaan – se vie majataloon
 minut kuin kuninkaallisen
 mua saattona seuraten.
 Ylenpalttisen kohteliaana
 minut, isäntä, viet salis valoon –
 olen ainoa vieras sen.
 Sydämelliset hymyilyt,
 hyvätuuli kultainen
 ja viini ihmeellinen,
 ylämaan aromaattinen viini,
 tulen-keltainen käy jäseniini
 humalluttaen, aistimiini,
 ja sen lämpimät läikähtelyt
 sytyttää veren hehkuun ja paloon..
 Olen helmassas taas, satumaa sa,
 oi onnekas, pieni Montana!
 Taas, isäntä, innokkaana
 peperoonejas etkö paista
 ja emäntä oivallinen
 prosciuttoas taas mureaa sa
 pane eteeni, »fatto a casa»?
 Nenä nälkäinen eikö haista
 yhä vielä ja kieleni maista
 pecorinoas sun himokkaana?
 Sinä ylängön tumma lilja,
 dolcissima, piccola figlia,
 ylimääräiset ylistelyt
 rypäleistäsi suon mehukkaista.
 Oi onnekas pikku Montana,
 olit todellinen sadun maa sa!
 Sydän sykkien muistelen
 sitä huonetta kammiomaista,
 yön missä sen oon levännyt,
 mihin niin läpi ruutujen
 on kurkistanut kuun kaista..

 Ani varhain aamueineen
 talon pergolassa syön
 (pecorino e pane con latte).
 Katos ylläni on rypäleineen
 ja eessäni, allani – minne
 valotulvassa silmäilen –
 putoaa hedelmöitsevä rinne
 päin syvyyttä aaltoillen
 syleilyyn veen sinivyön
 talopengermineen, terasseineen
 ja viinikellareineen.
 punarypäle-seppeleineen,
 hopeaisine oliiveineen
 ja huikaisun-valkeine teineen..
 Oi tienoot tenhoavat te,
 lumollanne mun humallutatte!
 Ihanaisiin aamuihinne
 ikävöi sydän iäti sinne,
 käyn teist’ yhä unta nähden..
 Jäähyväisten hetki jo on,
 vaellukseen jälleen lähden.

 Ylentää vasemmalla puolen
 kivirykelmiään heleään,
 siniseen avaruuden kanteen,
 liki vielä, vankkumaton,
 ylimielinen vuoren kiire.
 Käden oikean puolella nään
 syvyydessä pykälikkään,
 valon-hehkuisen rannikon.
 Pois arki nyt askarineen,
 suru pois kamaralta maan on!
 Ei askeliain aja kiire,
 tovit pitkät viipymiseen,
 levähdykseen leppoisaan on.
 Ropo taskun taakkana vaan on,
 ja sen ainoan harmaan huolen
 hukuttaa saan rubiiniseen,
 ilon-helmeilevään frizzanteen
 (a prezzo di cinque lire)
 valohehkussa auringon
 terassilla kauniin Baranon.
 Rypäl-pergola yllä pään
 pidättää mua vilpoisin siimein,
 levon suo, jalon nautinnon.
 Koko päiväksi sinne jään
 ja tähtien välkkeessä viimein
 alas laskeun rajaan veen
 ja lopputaipalen teen.
 Runo riemullinen, suruton
 vaellukseni tuon tajuntaan on
 yhä jäänyt värisemään,
 heläjää, hymisee sulo-riimein,
 sydämessäni soi kunis kuolen..

 * * *

 Tarusaareni saartama laineen,
 sinun päiväsi, yös ihanat
 sydän-rikkaudekseni jää.
 Elämääni ne elvyttää,
 niinkuin poves lämpimät lähteet
 kivut raihnaisten parantavat –
 iki-muinaisen saithan sen maineen.
 Elon helmassas vietetyn tähteet,
 murut muiston ne kirkkaammat
 sydänpäiväni tään hämärää
 ovat vielä ja runsaammat
 all’ arktisen talven paineen
 napapiirisen maan elämää,
 unen nousua tuo keveää,
 unen lentoa luo leveää
 puristukseen arjen ja aineen.

 Vaikk’ kulje en teilläsi enää,
 tajuntaani sun aamusi jäivät,
 yös, iltasi, päiväsi, joiden
 aren-harmaus ei tee tenää
 unen lennolle, vaan elon antaa
 yliläikkyvän rattoa, hupaa..
 Unelmiini hurmaten kantaa
 ilo kiihkeä iltojes noiden,
 häly lämpöinen kävelytieltä,
 joka kiertää sinistä rantaa –
 ja se kaipuulle kauneinta lupaa..
 Ja kun sivuutan viinitupaa.
 lemu villin-kirpeä viinein
 miten vietellen liehtookin nenää!
 Ja ne kiitävät kaukaa sieltä
 sädetanhuna tulvien mieleen,
 tuli-helteiset syksyn päivät.
 Liha pehmoinen viikunoiden,
 veri raskaiden appelsiinein,
 makeoiden mandariinein,
 mehu granaattiomenoiden
 rubiininen tuntuu kieleen..

 Ja se suvinen joulupäivä
 satumainen on kuin ois unta,
 tamarindien reunustamaa
 heleyttä kun rantateiden
 valo kirpeän-kirkas valaa
 näön nääntäen huikaistuin
 ja kupeella ruskean muurin
 puna vasta auenneiden
 kukankruunujen leimuten palaa
 ja aurinko suudelmin suurin
 sinen-hehkuista aaltoa halaa!
 Suven ainaisen valtakunta,
 sua muistella ees sydän saa
 jäätuulien tuiverteluun,
 lumimaahan juurtunut juurin.
 Ei pimennä pilven häivä
 sinun taivastas kuultavaa!
 Lumen liinoissa täällä on maa,
 puut hursteissa helmikuun –
 sinä kultia näät oransseiden
 ikivihreän puuntavan puun,
 ja mantelin kukkaislunta
 vain multaasi sun putoaa.

 Siniveen ikivehreä luoto,
 sua konsana unhoita en.
 Jään jäyteessä, keskellä lunta
 yhä muistollas lämmittelen,
 suvenmaa, säde valtakunta.
 Sinun armautees pakenen
 läpi kiteitten kimaltelun,
 punaruusuistas öin näen unta.
 Minut luoksesi tuo uneksunta –
 kuin aikana lapsuuden
 palavimman haaveeni laivaan
 kokonaan näin antaudun
 kuvitelmaasi, kantaudun
 ihanuuteen veen sinisen,
 avaruuteen asuuritaivaan.
 Surun ruttoon, ruumiini vaivaan
 unohdusta tulvii, kun
 tuli sormilla muistelun
 sinun puoleesi kurkoitun.
 Tyrehtyy sydänhaavani vuoto,
 ja pihdeissä pakkasen
 povi saa veren kuumemman ponnen
 Ja muisteluissani mun
 kun muovautuu kuvas sun,
 sädehtii rajapiirteissä sen
 todellistuma unteni onnen,
 elon aavistetun, koetun,
 ikävöinnin ja täyttymisen
 tulisimman ja puhtaimman muoto.