Orvon kuolo
Ken yönsä tuolla viettelöö
 Sisällä kalmiston?
 Jo kaksitoista kello lyö
 Ja vaiti kaikki on.

 Se orpo on, kuta kova
 Suru ahdistelee,
 Kuin äiti armas ainoa
 Ei nousekkaan enää.

 Nyt haudalla hyvän emon
 Kujertelee polo:
 ”Oi äiti, oi, niin raskas on
 Nyt poikasi olo!”

 ”Sinun manalle mentyä
 Pois luota lapsesi,
 Kylässä ei ole’ sitä
 Joka hyväilisi.”

 ”Ja ei sano’ enää kukaan
 Rakas mun poikani!
 – Kamala nyt ja kolkko vaan
 Ja kylm’ on suojani.”

 ”Mut täällä vieressä sinun
 Miks en jo maata saa?
 Ka kylmä kylmä talvi on –
 Polo minua ah!”

 Näin yöllä orpo-poikanen
 Itkein kujertelee, –
 Ja talven tuuli tuimanen
 Yhä viheltelee.

 Ja hyyksi poskella pojan
 Se kyynel kylmistyy.
 Hän ei havaitsekkaan miten
 Jo hänki tyrmistyy.

 Mut ympärillä kirkkomaan
 On kuolon kolkkaus,
 Ja ääntä muut’ ei kuulukkaan
 Kuin tuulen huokaus.

 Viimein yles yritti hän,
 Mut maahan vaipu vaan,
 Ja pois uneen ikuisehen
 Vajosi vaivoistaan.

E[rik]. A[lexander]. I[ngman].

*) Tämän laulun tekiä on Ungarilainen Parooni Jooseppi Eötwös. Suomennos on tehty alkukielen mukaan.

Erik Alexander Ingman
József Eötvös
Runot

hu:A megfagyott gyermek