Kuollut meri
Seudusta meren kuollehen
 Lasn’ kuulin useinkin,
 Se hiljaisen vaan laaksosen
 Peittävän sanottiin.

 Ei laiva sen oo kyntänyt
 Aaltoja yksikään,
 Ja ankkuriaan heittänyt
 Pohjahan vierimään.

 Kaik’ elo on sielt’ kadonnut
 Keskeltä erämaan,
 Ei ykskään kukka tuoksunut
 Oo hänen rannallaan.

 Myös lintunen, jos uskaltaa
 Innossa nuoruuden
 Vain lähellekään luikahtaa,
 Het’ putos vetehen.

 Tot’ kirkkautta aaltojen
 Sen paljon kiitettiin,
 Pinnalla taivon tähtien
 Kuvauvan sanottiin.

 Tuo puhe ol’ niin synkeää,
 Kun joskus kuulin sen.
 Mä kohta tunsin ikävää
 Tuon meren rannoillen.

 Mä vyöryessä ajan niin
 Kulutin lapsuuden,
 Ja vihdoin sitten unhotin
 Jo meren kuollehen.

 Oi ihanaa oi armasta
 Aikaa nuoruuden!
 Ei mikään silloin taivasta
 Peittänyt pilvehen!

 Kun vanhempana maailman
 Tohua katselin,
 Merestä heti sanelman
 Kuolleesta muistinkin:

 Miss’ ystävyyden suloisen
 Jo keksi silmäni,
 Kuin kuohu meren kuollehen
 Se tunne raukeni.

 Miss’ rakkauden ijäisen
 Kats’ vannoi toisilleen,
 Kuin loiste meren kuollehen,
 Ol lyhyt-aikainen.

 Mis’ tuntehet myös kiitoksen
 Jo alkoi kasvamaan,
 Kuin muta meren kuollehen,
 Ne jäätyi rintahan.

 Miss’ näytti liekki sydämen
 Olevan I s ä n m a a n,
 Kuin aalto meren kuollehen
 Se sammui kokonaan.

 Siell’ tunne löyskin turhuuden,
 Miss’ etsi miehuutta;
 Kuin rannat meren kuollehen
 Se ol’ vaan kuivuutta.

 Näin kovahan nyt ääni soi,
 Soi mulle, rauhaton:
 ”Tuo kuollut, aava meri” – oi! –
 ”Se ihmissydän on!”
 
– o – n.

Lähde: Tapio 8.2.1879.

J. G. Leistenius
Runot
Tapio
1879