Tuomi kartanolla


I 

Aksel Gallen-Kallela puhuu:

 Kasva, tuomi, kartanolla,
 kartu vuosi, kaksi,
 itse sinut istutin ma,
 vartu vankemmaksi!

 Nouse niinkuin norja neiti,
 kuki kukkapäänä,
 heilu vielä hetki, kaksi
 tuulten tukkapäänä.

 Viel’ en valmis, siksi varro:
 ennen kuin ma kuolen
 kerran kevät-yönä sinut
 matkasauvaks vuolen.

 Lähden sinne, minne mieli,
 mist’ en enää palaa,
 sinne, jonne sydämeni
 öin ja päivin halaa.

 Siellä sinut istutan ma
 virran vienon rantaan,
 pyhän alle päiväpalmun
 aron kultasantaan.

 Saat sa siellä uneksia
 ijankaikkisuutta
 tähtiteltan kattaessa
 taivonkantta uutta;

 nousta kohti korkeutta
 niinkuin henkeniki,
 kukkia kuin itse kukin
 ijäisyyttä liki.

II 

Muhamed Bin Juma puhuu:

 Puu pyhä! Kuule
 kunnon miestä,
 mi aamulla astuu
 majansa ovesta,
 auringon paistaen
 kasteisille
 akasia-puille,
 majani-lehdille!

 Puu pyhä! Nouset
 paikalta, kunne
 saapui veljeni
 vierailta mailta,
 veljeni, valkea mies:
 saapui, sauvansa
 maahan iski,
 teltan teki,
 siinä asui,
 askarteli,
 katseli usein
 tähtiä päin.

 Puu pyhä! Humiset
 taruja outoja
 oudoista maista,
 oudoista ovista,
 minne on minunkin
 mieleni kerran
 oudolla hiekalla
 valkenemaan
 outojen tähtien alla.