Alkibiades
I.

 Käy puheet noin:»Kas, Alkibiades,
 ja katsos, mukanaan on kuulu koira!
 On uljahampi Alkibiades,
 on rikkaampi kuin eupatriidit muut
 ja koira hällä kauniimpi kuin muilla.
 Kas, mitkä korvat, mikä jalo kuono,
 kas kauniin tuuheata huiskahäntää!»

 Voit nähdä, jalo Alkibiades,
 kuink’ kaikki tungeksii sua ihailemaan!
 Mua ilahuttaa kansansuosios,
 mut soisin voittanee? sen muusta syystä,
 kuin että tuuhea on koiras häntä!

»Et tunne Ateenaa, jos lähdet Spartaan,
 niin miehuus, viisaus riittää tekemään
 sun päteväksi ylipäällikkyyteen,
 mut Ateenassa kelpoisuuden määrää
 hevonen, koira, kuulu hetääri,
 kun ylitoimiin pyrit valtion.
 Mua tunne et, mä leikein voitan sen,
 mit’ eivät ukot vakaat syvin miettein
 ja voimanponnistuksin voittaneet.»

 II.

 Et varmaan tiedä, Alkibiades,
 ei Ateenassa miestä mustempaa
 kuin Alkibiades, mi tuhoo kauniin,
 on hännäntypistäjä, koirainkauhu.
 – Miks katkaisitkaan onnentuojas hännän,
 ateenalaisten ihantelun runnoit?

»Sen tein, kun ylenmäärin Ateenassa
 ja liian kauvan Alkibiadeesta
 he näkyy vaiti olleen viime aikaan.
 Ken Ateenassa unhoon jää, on mennyt,
 mut ketä kaikki tumilla ja teillä
 osottaa sormin, vaikka vihoin, hän
 pian pääsee telttaan ylipäällikön.»

 III.

 Käyt yhä pitemmälle uhman tietä,
 sa tavat kaikki riettain jaloin tallaat
 ja ilkut jumalia, loukkaat lait
 ja pyhät mysteeriot häpäiset!

»Oot vakaa, kuten lait on valtion,
 lakia oman sieluni ma kuulen,
 sen Zeus soi mulle, äidinkohdussa
 kun ensi kaipuuni se päivään pyrki.
 Tää laki vapaan vallan leikkiä
 mun tulen kanssa suo ja jumalain,
 sen kaiken kanssa, mitä pelkää muut.»

 IV.

 Sua halveksivat, Alkibiades.
 Työs tunnetaan, nuo Spartan petokses,
 työs vastoin veljiäs ja isänmaatas.
 Viel’ elää Nemesis, viel’ elää Moira,
 mi rikolliset lyö ja alas syöksee
 maankavaltajat kurjat Orkukseen!

»Ma halaan koittaa, mihin määrään Moira
 voi miehen tahdonvoimaa vastustaa,
 ma halaan nähdä Orkusta ja tietää
 yön synkät kuilut, kunnes nousta halaan
 taas valohon ja luokse Isä-Zeun.»