Huhtikuun poika
On nyt suuri sotavuosi,
 rakas vaikk’ ois rauhan työ.
 Sotaa Suomi käy, ei suosi,
 pitkää pistesoppaa syö;
 korvike on maassa kuosi,
 juhlankin jos hetki lyö.

 Mutta kons’ on aihe aito
 keinon tuo se kelkassaan.
 Mies ja miehen toimi, taito
 tänään maassa mainitaan,
 miehen, joss’ ei maammon maito
 turhaan mennyt tottakaan.

 Tuota kerran kehdon lasta
 kevyesti ei nyt muu
 viisikymmenvuotiasta
 vaaputelle vaakapuu,
 ylemmäs vaikk’ yhä vasta
 kasvaa vain ja kaunistuu.

 Näin jo puolimatkan krouvi
 joutui: matkan malja siis!
 Sama jatkuu jalo souvi,
 vaan nyt yhdyit ystäviis.
 Puuhan purje, toimen touvi –
 niistä veisataan nyt viis!

 Saarnan päälle vain nyt virsi,
 vaikk’ on nuotti näin ja niin!
 Nouskoon kuulu kurkihirsi
 pyrkimystes pytinkiin
 taatusti kuin talven kirsi
 vaihtuu kevään talkoisiin!

 Pitkättä ei perjantaitta
 pääsinpäivä koittaa vois,
 itse laulu laulun maitta
 orpouttaan surren sois,
 heimo viljaa Suomen aitta
 heilivintä vailla ois.

 Terve, aitan valpas vahti!
 Varro, laaris laajentuu,
 talkoill’ on jo oma tahti,
 jot’ ei johda puikko muu:
 Äänisjärvi, Pohjanlahti,
 Auran rannat, Vienansuu!

 Intos, kuntos, tarmos, taitos,
 joista Sulle kiitostaan
 kantaa seura, lausuu laitos,
 nyt ne tarkoin tarvitaan,
 rientäväinen riistaraitos
 ajoon aina laajempaan.

 Mies Sä mielen kevätsäisen,
 poika herkän huhtikuun,
 Sulle suonen hersyväisen
 soi se voimaa urpupuun,
 särähdyst’ ei särmän jäisen,
 puuskaa toisen puraisuun.

 Siks ei tavan pakko paljas
 kumppaneita koolle tuo,
 siksi Sulle onnenmaljas
 suin ja sydämin he juo,
 juoksulle tään juhlakaljas
 samppanjan se kuohun suo.

 Kauan kasvakoon Sun kaares
 kohti määrää korkeaa
 iloks armaan Suomensaares,
 ilo siitä itse saa!
 Yksi vielä: kuolkoon Ares,
 eläköön ain’ isäin maa!