Kosto (Forsman)
Virta välkkyy juostessansa
 Vuoroin kultaa, hopeaa;
 Pensaan ruusut raukeillansa
 Heltehellä heloittaa.

 Vietellyt on virta viilee
 Seudun neidot rantahan;
 Naurusuinpa poika piilee
 Alla lehdon taajimman.

 Silmät eivät vaaraa huomaa,
 Kielet liikkuu irroillaan,
 Sata juonta leikin luomaa
 Naurullen siin’ uhrataan.

 ”Entä joku kuulla voisi
 Leikkiemme telminää!” –
 ”Entä korvat pensaall’ oisi”,
 Poika – esiin hypähtää.

 ”Tuo on vangiks’ otettava!”
 Ei hän ehdi karkaamaan.
 ”Hän on kahleen, koston saava!”
 Kovin hälle kostetaan.

 Arvaa, mistä kahle tehtiin?
 Kahle kukkasista on.
 Rangaistus? Se siinä nähtiin:
 Kultakin sai suutelon.