Galilealainen yö
Ja oli yö – yö Galilean maan,
 se ihanin ol’ öistä itämaiden.
 Loi suuret tähdet mykkää valoaan
 kaivoilla nuoret kohtas’ armaitaan –
 ja nukkui kylät ketoin ruohokkaiden.

 Niin kuulin kaukaa paimenlaulelman,
 mi kuoli puron soiluvaisiin vesiin –
 Mies kulkevainen astui yöstä esiin,
 tuo umpimieli poika Marian.

 Hän hiljaa, miettivänä aron tiellä,
 tuo yksinäinen uneksia kulki.
 Mut portaalle, min luona istuin siellä,
 hän pysähtyi min suruisalla miellä
 ja kuunteli – soi paimenlaulu julki.
 Ja rajattomaan tuskaan raueten
 – sen muisto sydämeni kätköön sulki –
 hän puhui, kenelle, sit’ nähnyt en:

»Nyt unen rauha vuotaa majoihin,
 yön tuulenhenki ilmaa vaimentavi
 ja leijaa laitumilla Jisreelin,
 kun paimenet siell’ karjaa paimentavi.
 Ja ryöväritkin käyvät luolahan,
 pesänsä linnulla on pienoimmalla,
 vain minulla ei taivaan kannen alla
 oo paikkaa, johon pääni kallistan.

 Pois ota, Isä, taakka kutsumuksen,
 mi tomuun saakka minut masentaa,
 en jaksa kantaa sitä kauempaa –
 Nään ympärilläin ihmisaherruksen;
 he elää onnellisna kodeissaan
 ja huolta pitää huomispäivästänsä
 iloiten korjatuista niityistänsä –
 suo minun elää heidän laisenaan!»

 Rasahti viita hänen vierellään,
 väliltä lehväin sieltä kaivo hohti.
 Ja sattui, että hiljaa sitä kohti
 kaks’ nuorta hiipi yössä yksinään.
 Vain näön vuoksi vesiruukkuansa
 toi neito kivelle sen laskien –
 Ol’ lapsia he näiden seutujen
 ja kuiskivat kuin aina nuori kansa
 vierellä Galilean kaivojen.

 Mut kun hän näiden nuorten kuiskeen kuuli
 ja suudelmat yön äänettyydessä,
 hän kädet risti, vavahteli huuli,
 ja vaipui pää – hän alkoi itkeä.

Hjalmar Procopé