Kyllin jo seisoin...
Kyllin jo seisoin tässä tuulessa,
 tuska, valitus, verinen pimeys
 viilsivät kuluttavan viiman lailla,
 söivät olemukseni seinämää,
 vain päiviä – ja sydän
 jäisi luhistumisen alle
 vaieten kaikesta taistelustaan.

 Oi suvituuli, ilon tuuli,
 huikaisten satut minuun
 kuin ääni vuoressa asuvaan
 yli lumen, talven keskeltä
 puhaltaa sinun aurinko huilusi
 poreilevan puron
 tomuisen sotijan
 juoda ja kylpeä.

 Tunnustellen haparoin ilossa.
 Epäröiden laukean lepoon.
 Järkkyen taipuvat kasvoni hymyyn.
 Silmäni eivät tahdo uskoa.

 Ja minä muistan, miksi kerran lähdin.
 Käännyn suvituuleen,
 ilon säihkyvä teräs valuu minuun.
 Kohta lähden jälleen.