Muinoin luulin
Muinoin luulin kotkan kohottimet
 Tahtoissani mulle kasvavan,
 Luulin kukkuloille kunnian,
 Joilta loisti jaloin miesten nimet,
     Jaksavani taistelut; –
 Vaan se aik’ on ammoin kadonnut.

 Toivoin sitten, että lyhven kesän
 Rastahana saisin elellä,
 Saisin rauhaisesta metsästä,
 Johon armaalleni laadin pesän,
     Seudut täyttää sävelin; –
 Vaan on mennyt toivo tämäkin.

 Vielä toki vastaisuuden ääriin
 Aavistellen tohdin katsella,
 Suoden, että elon riemua
 Edes saiputkuplan ikä-määriin
     Saisin kurja nautita; –
 Vaan lie kenties sekin liikoa.

 Kenties tehnee uudet aikain vaiheet
 Halvemmiksi vielä toivehein,
 Kenties lienee kerran mielellein,
 Jossa murtui kaikki oivat aiheet,
     Unhe paras palkinto. –
 Sitä Luoja älköön salliko!

Rafael Laethén
Runot