Tappelu Demmin’illä
Uljaine urhoineen oli Kustavi Aadolfi suuri
 Maastaan matkustanut, meren aaltoja kyntäen, Saksaan.
 Turvaten vaan Jumalaan sekä oikeahan asiaansa,
 Rohjennut oli hän, tuo pohjan sankari hurskas,
 Ryhtyä taisteluhun väkevää Itävaltoa vastaan,
 Keisarin valtikkaa sekä paavin liittoa vastaan,
 Kansat päästääkseen oman-tunnon vangituksesta,
 Jolla katolinen kirkko ja valtion rautainen koura
 Uskonto-innossaan sokeassa heit’ polkea pyysi.
 Ylpeä keisari, min soturit oli tottunehet jo
 Voiton-lauluillaan Eurōpan täyttämähän, ja
 Min sotapäällikkö, tuo ijäkäs sekä yrmikäs Tilly,
 Saanut hiljakkoin oli suuren, loistavan voiton
 Tanskan-maan kuninkaast’, piti turhina hankkehet Ruotsin,
 Vieläpä linnassaan ivaten hän Vienissä lausui:
 Kylläpä maar’ sulattaa etelässä se paahtava päivä
 Tuon lumi-ruhtinahan, min pohjola viskasi tänne.
 Haastelivat samaten vihollisten leirissä muutkin.
 Mutta ei ollutkaan, kuten arveltiin, tämä Ruotsin
 Kuuluisin kuningas lumi-höytälehistä ja jäästä.
 Sen tuli tuntemahan pian mahtava keisarin valta,
 Röyhkeä Ferdinand itse, katolinen kirkko ja paavi.
 Kaikki he pelkäsivät, kun Kustavi Aadolfi riensi
 Voitollisin sotavoimin pohjaisen läpi Saksan,
 Valloitti linnoja, kaupunkiloita ja lemmellä voitti
 Kansojen rakkauden sekä myös monen ruhtinahankin.

 Saapunut nyt väkineen kuningas oli Pommerin maahan.
 Demmin’in kaupungin etelien sijoittuupi hän siellä,
 Mielien valloittaa tämän pienen, tärkeän paikan.
 Mut sitä suojelemassa on keisarin päällikkö Conti.
 Seisovi hän sotilainensa leirissä linnoitetussa.
 Ratsastaa kuningas varahin ulos aamulla kerran,
 Voidakseen lähempää vihollis-varustuksia nähdä.
 Seitsemänkymmentä Suomen ratsasmiestä hän tälle
 Retkelle kanssaan vei, koeteltuja urhoja kaikki.
 Kustavi Aadolfin sotajoukossa palveli silloin
 Muuan Italian mies; nimi pettäjän tuon oli Ponti.
 Ratsastuksesta hän oli tiedon saanut, ja kohta
 Contin leirihin lähti ja antoi hankkehen ilmi.
 Ratsasmiehiä nyt ison joukon määräsi Conti,
 Väijymähän kuningasta sen onsilon vieressä, jonka
 Kautta hän aikoi ratsastaa sekä ottamahan myös
 Vangiksi oivan tuon otuksen, mi ei vaarasta tiennyt;
 Mutta Itālialaiset ei toki ampua saisi,
 Ett’ei Ruotsalaisten sotaleirihin kuuluisi pauke. –
 Kun kuningas väkineen solakkoon oli ehtinyt, kohta
 Ryntäisee esihin vihollisten joukkoja, niinkuin
 Rauhaisaan hepo-laumahan syöksähtää susi-parvi,
 Kätköistään samoten, vihurin tavoin äkkiä aivan.
 Ulvoen raivossaan, nämä nälkäiset pedot, julmat,
 Kun näkevät rehevän ori-lauman juoksevan hiljaa
 Metsän polkua, het’ sen käyvät kimppuhun kaikki.
 Nousevi paikalla nyt verinen sekä hirveä melske.
 Taistelu-vimmassaan kokevat sudet raatelevaiset
 Iskeä herttaisten hepo-parkojen kurkkuhun hampaat.
 Puolensa tok’ pitävät nämä niinkuin sankarit uljaat.
 Hirnuvat raivokkaina ja potkivat ympärillensä.
 Raudoitetut kaviot, petohon kun sattuvat, kauas
 Paiskaavat poloisen ja se vinkuen henkensä heittää.
 Mut monikin hevoinen veressään korisee kamaralla.
 Metsän helmoihin, ulisten, petojen koko lauma
 Väistyvi vihdoinkin, pahanpäiväiseks kurikoitu.
 Kustavi Aadolfin sekä myös hänen vartiostonsa
 Kimppuhun hyökkäsivät näin Contin Itālialaiset.
 Tulvaillen joka puolelta, saarsivat ratsastajat he,
 Että yks ainoakaan pakohon ei pääsisi sieltä.
 Tässäpä suomalaiset soturit taas uljauttansa
 Näyttivät kuuluisaa, kuten ennenkin useasti.
 Niin tiheään kuni suinkin he ympäröivät kuningastaan,
 Pyytäen puolustaa sen kallista henkeä aina
 Kuolohon kalpeahan, verituiskujen tuimien alla.
 Hurjana tappeli nyt joka mies urovoimalla, niinkuin
 Leijona Nūbian maan; yks taisteli kymmentä vastaan.
 Kauhea ahdistus solatiellä yht’äkkiä syntyi.
 Ratsasmiehet ja myös hevosetkin toistansa toinen
 Tuimina tunkivat, ei toki ykskään väistynyt syrjään.
 Suur’ etu pyssyistään oli ensinnä Suomalaisilla,
 Kun vihollisten joukko ei ampunut, kieltoa muistain.
 Mutta Itālialaiset, luonteeltaan kovin kiivaat,
 Suuttuivat pian, kiipesivät ylös vuorien päälle.
 Sieltä he ampuivat. Rivi Suomalaisten vähitellen
 Alkoi harvenemaan. Veriruusuja ruskeita puhkes’
 Rinnoista sankarien; rivien läpi ankara tuoni,
 Heiluttain vikatettaan, yllänsä mantteli musta,
 Asteli kolkkona, sai elo-saalihin viljavan, kauniin.
 Sankari herttainen, jalo ruhtinas karskina vielä
 Taisteli harvenneen sotavartion keskellä tiellä.
 Kuolijaks ammuttiin hevonen hänen altansa viimein,
 Muuan Itālialainen ratsasmies hänet kanssaan
 Tempasi, viedäkseen hänet vankina päällikön luokse,
 Eikä yks ainoakaan noista harvoista Suomalaisista,
 Jotkapa viel’ elivät, kuningastaan taitanut auttaa
 Suuressa ahtaudessa. Jo koittavi tok’ avun hetki.
 Ennenkuin kuningas sotilaineen retkelle tälle
 Antautui, oli hän hevosmiehiä melkeän määrän
 Käskenyt seuraamaan häntä ratsas-matkalla kaukaa.
 Ampumisen olivat nämä kuulleet; kohta he täyttä
 Laukkaa karkasivat, tulivat kuni leimaus lentäin
 Ratsuilla vaahtoisilla, ja tuuliais-myrskynä aivan
 Hurjina hyökkäsivät vihollisten kimppuhun kilvan.
 Häiriöhön tuli het’ sotajoukko Itālialainen,
 Turvautui pakohon; toki paljon vankia saatiin.
 Sykkivin rinnoin nyt sekä riemusta säihkyvin silmin
 Ruotsin voittoisat urot kiersivät ruhtinahansa.
 Mut satumainen tää pelastus oli ostettu kalliin.
 Miehissä melkeittäin oli kaatunehet solakossa
 Suomalaiset soturit. Mikä henkihin heist’ oli jäänyt
 Haavoitettuna ol’. Jalomielinen Kustavi Aadolf
 Heltyi itkemähän, kun katseli uljaita näitä,
 Jotk’ olivat hänen eestään henkensä alttihiks panneet.
 ”Kuin monen oivallisen urotyön”, sanoi hän, ”olis vielä
 Tehneet sankarit nuo, jos vaan varomatta en oisi
 Saattanut kuolemahan kovin aikaiseen minä heitä”.

 Lehdillä historian on ottelu Demmin’in luona,
 Varrella vuossatojen, tapaus, joka heittävi aina
 Kunnian kuuluisan säde-virtoja armahisille
 Suomelan seuduillen sekä myös asujaimille niiden
 Kunnailla kultaisilla ja laaksoissa laulelevissa.
 Uskolliset urohot, jotk’ kaukana outojen maiden
 Kentillä, velvollisuutenne täyttäen, annoitte alttiiks
 Voimanne kalliimmat, verivirtanne kuumat ja myöskin
 Henkenne herttaisen, teit’ muistavi siunaten Suomi,
 Silmässä uljauden jalo kyynel, rinnassa riemu.

Gustaf Gideon Forsman
Runot