Uno Cygnæus
Tyynen meren rannikoilla,
 Metsiss’ uuden maailman
 Kulki kauan, kauan sitten
 Poika kylmän Pohjolan.

 Villin luonnonkansan kesken
 Omaa maataan muisteli,
 Siellä syttyi suuri aate
 Suomen kansan onneksi.

 Ajatteli omaa kansaa
 Salomailla Suomenmaan:
 Miten voisi herättää sen
 Täyteen itsetajuntaan?

 Miten saisi tiedon valon
 Salomaiden sydämmeen?
 Miten kansaa veljyytehen?
 Miten hengen vapauteen?

 Sitkan villijoukkoin luona
 Tätä mietti Suomen mies,
 Hälle haaveiluissaan väikkyi
 Suuri, lämmin kotilies’.

 ***

 Vuodet vieri. Aate suuri nyt on toteutunut,
 Kotiliesi aikoja jo lämpöään on lieskunut
 Salomaiden sydämmessä koulut kasvaa, kohoaa,
 Suomen lapset valistusta niissä innoin ammentaa.

 Tuttuna ja armahana niissä äidinkieli soi;
 Hyvää, kaunista ja totta niissä nuoret ihanoi;
 Syttyy lempi tähän maahan, joka meist’ on verraton,
 Jonka kuusta kuunnellessa meidän hyvä olla on.

 Syttyy halu työhön, toimeen, uskallusta taisteluun
 Vastaan kovaa valtaa luonnon, vastaan valtaa sorron muun;
 Itsetuntoon heränneenä uinahtaa ei kansa voi,
 Eteenpäin vaan pyrkii, rientää, edistystä ahkeroi.

 Helppo pyrkiä jo onkin, kotilies’ kun lämmittää,
 Salon naiset valistukseen, sivistykseen ylentää.
 Kyllä katsoo Suomen äidit, ett’ei sammu milloinkaan
 Suomi-lempi sydämmistä nuorukaisten Suomenmaan.

 Kotiliesi lämmin lieskuu,
 Aate suur’ on voittanut,
 Siunausta, valistusta
 Tuhansihin kylvänyt.

 Mutta hän, mi lieden laati,
 Aatteen suuren ilmitoi,
 Hän jo nukkuu nurmen alla –
 Hälle taivas levon soi.

 Nukkuu – mutta työnsä elää
 Kautta kaikkein aikojen,
 Uno Cygnæuksen muisto
 Rakas on ja ikuinen.