Millä lailla tulin ryöväriksi/3
Hyvä lukia! Te voitte ajatella millä
mielellä minä kuuntelin tätä sanatulvaa. —
Minä olin aivan kokonaan toivottomuuteen
syösty ilman että uskalsin mitään vastata
ja sanaakaan lausumatta läksin tästä, mutta,
en tiennyt mihin. Palata kotia ja ilmoittaa
vanhemmilleni etten saanut mistään
palvelusta, oli sama kun ruveta suorastaan
salakuljettajaksi ja ruumisten varkaaksi.
Viimeiseksi toivoksi tuli mieleeni
käydä seurakunnan pastorin puheilla ja ilmoittaa
hänelle tilaisuuteni ja mikä kohtalo
minua nyt odotti. Minä toivoin voivani
vakuuttaa häntä että vaikka isäni oli
ja pidettiin huonona ihmisenä, inhoin minä
kuitenkin pahoja tekoja kaikissa muodoissaan
ja että minun tarkoitukseni oli viettää kunniallista
elämää. Sanan palveliana ei hän
voinut, minun mietteeni mukaan olla niin
armahtamatoin että olisi tuominnut minua
isäni synneistä, ja näin miettiessäni menin
hänen tyköönsä. Hän oli juuri tullut muutamasta
hautaisesta ja kiiruhti erääsen
metsästys-seuraan, sillä hän kantoi aina
metsästys-puvun messukapan alla. Hän
kuunteli minua suurimmalla kärsimättömyydellä
ja kysyi viimein jos isäni harjoitti
entistä tullipetos tointaan. Nähdessään
että tahdoin kierrellä vastausta, lausui hän
korkealla äänellä taivaasen käännetyin silmin:
”Puhu totta nuori mies ja anna
perkeleen tulla häpeään!” — Kun hän sai 
tähän myöntävän vastauksen, lausui hän
huolettomana: ”Mene rouvan luokse; hän
saa tehdä mitä tahtoo.” Tyytyväisenä
tästä taivaani virkistävässä käänteestä,
astuin tämän arvoisan naisen eteen. Hän
kuunteli kaikki mitä minulla suinkin oli kertoa
ja sanoi: ”En tässä maailmassa enää
voi ottaa sinua huoneeseni, mutta jos isälläsi
sattuu olemaan monjaita silkkiä, hanskoja
ja hajuvesi putelia, saatan minä auttaissani
teitä ostaa niitä häneltä jos ovat
helppoja. Ja muista, lausui hän kun olin
pois menemäisilläni, etten minä tarvitse
näitä, vaan ostan ainoastaan sinua auttaessani,
sillä minä teen kauppaa ainoastaan
ristillisellä mielellä.

Horjuin läksi tästä ulos. Viimeinen
toivoni oli sammunut. Puoleksi pyörtyneenä
läksin osailemaan isäni majalle. Kaikki
minulle lausutut ennustukset näyttivät käyvän
toteen ja minä olin jo näkevinäni helvetin
edessäni avoin sylin ottamassa minua
hirsipuusta. Hampaani karisivat aivan
ehdottomasti yhteen, kielelleni ei löytynyt
sanoja tilaani kuvata, minä päätin
antaa myydä sieluni kalliisti kadotukseen. —
Kosto, kauhea kosto, alkoi kiehua mielessä. —

Minä palasin nyt kotiani. ”No,” sanoi
isäni, ”kuinka on onni ollut suotuisa tänään?”
”Huonosti”, vastasin minä. ”Mitäs
aivot nyt ottaa eteesi, poikani?” ”Ruveta
salakuljettajaksi tai ruumisten varkaaksi
eli miksi vaan haluatte,” oli minun lyhyt
vastaukseni, ”sillä minä olen sairas, toivoton
ja kyllästynyt olemaan rehellinen.”
Nyt olin valmis tullipetturi ja altis mihin
pahuuteen hyvänsä.

Katokyläni oli siihen aikaan kuuluisa hyvistä
merimiehistä ja hyvistä luutseista,
mutta myoskin kauneista ja sievistä merimiesten
tyttäristä. Yksi näistä rakastettavista
olennoista valloitti minunkin sydämeni;
sillä minäkin voin vielä puhua tunteista
kun muistelen näitä aikoja koska tämä
vastasi minun toivoni myötätunteisuudella.
Hänen nimensä oli Lydia Erikson,
”Lydi,” niinkuin häntä kylän kesken kutsuttiin,
ja kaunimpaa olentoa tuskin lie aurinko
koskaan valaisnut. — Hän oli yhtä
hyvillä avuilla kun kaudellakin lahjoitettu,
ja ainoastaan hän ymmärsi minun sydäntäni,
jossa vieläkin kyti halu tulla hänen
tähtensä hyväksi ja kunnialliseksi ihmiseksi
vaikka köyhyys oli minun pakoittanut ryhtymään
laittomaan elinkeinoan. Minä olin
nyt yhdeksäntoista vuotias ja Lydi vuotta
nuorempi. Me rakastimme toisiamme palavalla

innolla ja kohtasimme salaisesti,
sillä hänen vanhempansa eivät sallineet
kuulta sanaakaan meidän yhdistyksestämme.
Minun ainoa toivoni oli vaan saada jollakin
hyvin onnistuneella suuremmalla tullipetoksella
niinpalion rahoja että voisimme
Lydin kanssa karata johonkin maan
kaukaiseen kolkkaan ja siellä alkaa pitää kauppaa
tai muuta liikettä ja viettää onnellista
perhe elämää. — Tähän aikaan sattui että
kylän sairashuoueen tapasessa makasi palion
merimiehiä kuumetaudissa ja hyvin useita
lopetti siinä päivänsä ruoan ja hoidon puutteessä.
Me päätimme nyt isäni kanssa
kaivaa salaa kirkkotarhassa näiden ruumiit,
sillä me tiesimme hyvin mihin nämä voisimme
myydä. Näillä rahoilla aivoin sitte
ostaa Stokholmista tavaroita ja kuljettaa
ne salaa Suomeen voidakseni niistä tulleella
voitolla saattaa Lydin kanssa päättämämme
tulevaisuuden tuumat todellisuudeksi.

Meillä oli hyvä onni tässä kuolleiden
ylös-herätys toimessa. Me saimme vähässä
ajassa kolme sataa ruplaa ja purjehdimme
heti naiden kanssa Stokholmiin samalla
venheellä, jonka usein ennenkin olimme vuokranneet
näille vaarallisille matkoillemme.
Me nousimme onnellisesti maalle mainitun
kaupungin satamassa ja pian oli pieni aluksemme
täytetty rommi tynnörillä, teelehdillä,
silkillä, hanskoilla j. n. e. Nämä
kolme sataa ruplaa laskimme tuottavan
meille kaikkiaan 1,200 ruplaa eli voittoa
900 ruplaa, ja vielä samana iltana noin
kello kymmenen aikana viritimme purjeet
tuuleen ja läksimme kotomatkalle. Ja lähtiessämme
kävi kova luode-tuuli, joka yön
kuluessa vaan kiihtyi ja aamupuolella raivosi
jo kauhea myrsky. En ikänäni voi
unhottaa tätä kauheaa yötä. Koko meren
pinta oli valkeana vahdossa kun liitu, tuuli
vinkui ja repi purjeet repaleiksi ja koko
taivas oli musta kun piki, mutta isäni oli
taitava hoitamaan pientä alustamme, joka
kirpoeli kun lastu kuohujen harjoilla siksi
että aamusella ehdimme rannalle noin peninkulman
matkalle eteläpuolelle Valmarin
kylästä. Minä luulin että olimme kumminkin
onnellisesti pääsneet yli meren, kun
samassa hirmuinen laine löi sisälle perän
kautta ja kokka musertui samalla kalliota
vasten niin että koko vene lastineen joutui
silmänräpäyksessä altojen omaksi. Isäni
hyppäsi samassa rannalle, vaan alto
nielasi minun veneen kappalten ja lastin
kanssa sisäänsä, mutta ollen hyvä uimari,
taistelin altojen kanssa niinkun villien
petojen ja ehdin vihdoinkin rannalle vaikka
niin väsyneenä että isäni piti minua kantaa
loppumatkalla kotiin tullessamme. Minä
sain ankaran kuumetaudin ja aloin houreissani
raivota niin että kuusi viikkoa
täytyi minua hillitä sänkyyn kiinni sitomalla.

Vihdoin viimeinkin paranin minä kuitenkin,
vaan mitä toivoa oli nyt enää
jälellä. Me olimme taas joutuneet suurimpaan
kurjuuteen samoin kun sekin köyhä
kalastaja, jonka venhe oli mennyt palasiksi
mainittuna onnettomana yönä. Minä kirjoitin
Lydille kirjeen, jossa kerroin kaiken
tapahtuneen onnettomuuden ja pyysin saada
häntä tavata tulevana pyhänä ilmoittaakseni
likemmin hänelle meidän turhaan menneet
toivot. Tuskin olin ehtinyt lähettää
vähäsen kirjeeni Lydin serkulle, joka tunsi
meidän tuumat ja toimitti silloin tällöin
tapahtuneen kirjevaihtelomme kun isäni astui
sisälle ja kysyi jos minä olin jo siksi
voimissani että voisin iltasella auttaa häntä
muutamassa pienessä toimituksessa. Tuskin
olin ehtinyt antaa myöntävän vastauksen,
kun hän kertoi että samana aamuna
oli saman pitäjän kirkkotarhaan haudattu
muuan nuori nainen ja että samassa pitäjässä
asuva nuori lääkäri tahtoi tämän
ruumiin katsellakseen tieteen hyväksi koska
sukulaiset eivät olleet suoneet hänen muutoin
avata ruumista. Minä en kysellyt
sen enempää, vaan seurasin isääni kirkkotarhaan
kello 11 ja 12 välillä. Lääkäri
oli neuvonut jo edeltä haudan, mistä ruumis
oli otettava ja lähellä aidan vieressä
odotti tyhjä kärry. Kirkkotarha oli siksi
loitolla ihmisten asunnoista ja suurella
metsällä piiritetty, niin ettei täällä ollut
mitään vaaraa peljättävänä varsinkin kun
olimme tähän toimeen tottuneet ja monesti
ennenkin kaivaneet ruumiita samasta kirkkatarhasta.
— Me menettelimme toimessamme
tavallisuuden mukaan; loimme mullan
pois, väänsimme kirstun auki, pistimme
ruumiin säkkiin, täytimme huolellisesti
haudan mullalla ja veimme onnellisesti
saaliimme kärriin. Sitte juoksimme kärrin
kanssa hyvää vauhtia lääkärin asunnolle

ja tulimme takaportin kautta sisälle noin
kello 2 aikana yöllä. Hän oli valveilla
meitä odottamassa. Me kannoimme ruumiin
pöydälle lääkärin leikkuuhuoneesen.
”Oletto nyt varmat siitä että se on sama
ruumis, jota minä vaadin?” ”Se on
ruumis siitä haudasta, jonka neuvoitte,”
vastasi isäni. ”Asia on semmoinen,” jatkoi
lääkäri, ”että tämä kuoleman tapaus on
erinomaista laatua, joka täytyy tulla tunnetuksi
lääketieteelle, vaan kun hänen tyhmät
sukulaisensa eivät suoneet ruumiin tarkastelua,
täytyi minun hankkia se käsiini
tällä tavalla. Se on eräs nuori tyttö,
joka monjaita päiviä sitte nousi tervennä
ylös ja oudon taudin tautta oli muutamain
tuntien perästä ruumiina: tämmöiset
tapaukset ovat tärkeät tuntea, että voidaan
semmoisia kohtauksia auttaa miten
mahdollista. Tyttö raukka! hänen arkussaan
oli tavattu joukko nimettömiä rakkauskirjeitä,”
jatkoi lääkäri.

1881
Tapio