Lepokammio Perhossa
Kussa löydän lepokammioisen,
 Joka Perhon petäjikkö-maassa
 Kohta kymmen-kymmentäki vuotta
 Kasvanut on ruohon kukkaisia
 Unhotuksen uutimitten alla,
 Ehk’ei unhotusta ansainneena?
 Kussa on se? Älä kysy vieras!
 Tuolla, jossa laaja metsälampi
 Likeneepi honka-lakson luoksi;
 Siellä paikka. Pitkät koivut siellä
 Kauan jo on, tuulen tuuvittaissa,
 Heilutelleet lehtileviänsä.
 Mihin hauta, heidän juurten alle
 Valmistettu, muinen mullattihin,
 Se on aivan outo nykyisille.

 Sinä, Suomen raikas runo-neito,
 Joka muistat kaikki muistettavat,
 Sano, kuka jalo kuninkainen,
 Tahi vallan-miehen vertahinen,
 Ompi kätkettynä kammiohon? –
 Kätketty ei ole kuningasta
 Eikä muuta vallan-miestä siihen;
 Vanha talon vaari Haane
 Ja sen poikaa kuusi, komiata,
 Lepää siellä, lepokammiossa. –
 Istu tuohon rannan rantehelle;
 Kaste-pisareitten kiiluessa
 Vielä kanervien kukkaisissa,
 Päivän myöski vielä viipyessä
 Tuolla petäjitten peittehissä,
 Kohtalosta heidän, komiasta,
 Laulan sulle laulun surullisen.

 Haanen suku oli suomalainen.
 Vuosia jo seitsenkymmenkunnan
 Elänyt hän oli, oiva-isiltänsä
 Perityllä, maalla metsäisellä.
 Kolmet kaksos-parit poikaista
 Vanhall’ oli, joista vanhin alkoi
 Kahdeksantoista kevättänsä;
 Nuorin vasta viidentoista päässä.
 Kauniit, kunnokkaat he olit kaikki,
 Niinkuin ojat kevät-tulvillansa;
 Ja jos joku oli toista jaloisempi,
 Tuomas Haane totta – toisen parin
 Veljeksistä vanhee – jaloin oli.
 Joski varsin ryysyin vaatettuna
 Poika pulska olis oleskellut,
 Loisti hän kuin tähti taivahalla
 Hajouneista pilvi-hahtuvista.
 Ja jos mitä Tuomas tehnyt olis,
 Häll’ ei kukaan voinut vihastua.
 Yhtä hyvin näytti isältänsä
 Tuomas varsin kovin vainotulta,
 Niinkuin kaikki hänen veljeksensä.
 Ei hän heitä, niinkuin lapsiansa,
 Vanhan päivän varaks’ elättänyt.
 Orjiakin pahemmasti piti
 Isä heitä, juuri juhtinansa,
 Vapautta vailla olevina.

 Sillä lailla kasvoivat he kaikki.
 Päivä joutui, jona nuorin pari
 Viisitoista vuotta viimein täytti.
 Kaunihisti koitti aamurusko,
 Metsän taustalla tulossansa;
 Pilvetöinnä välkkyi taivon piiri,
 Iloinen kuin itse päivän alku
 Nousi veljes-joukko, joutuisasti, Olki-vuotehilta oikaamatta.
 Mutta pelvolla he pakinoille
 Kävelivät isän kamarihin.
 Nuorimmat ne nöyrimmästi siellä,
 Kättä antain, arvelivat hälle:
 ”Isä kulta! salli meidän saada
 Joutilaina juosta tämä päivä.
 Veljestemme kanssa kaunihisti,
 Työstä irti, olla iloisina
 Vuotta viisitoista täytettyä.”

 Kova niinkuin talvi, ukko, kuullen,
 Valkosta veti kulmiansa
 Kyrttyhyn ja kolkosti haastoi:
 ”Mit’ ei täyteen tehdä tänäpänä,
 Jääpi vaille vielä huomennaki.
 Kohta ompi pelto kynnettävä.”
 Äänetöinnä pojat pellollensa
 Kiiruhtivat kohta, auroinensa.
 Veräjällä vasta sanoi Tuomas:
 ”Jos ma isän silmät oikein näin,
 Niin on työmme, totta, tänäpänä,
 Kaunihinta kultaa kallihimpi;
 Eikä hiki kuusen-kelkkää maksa.
 Painavainen ompi pakkotyöhön;
 Ilta tuopi kovan tutkintonsa.”

 Tuomas-pojan tuumattua, kohta
 Aurain vannaat maahan vajousivat.
 Päivän nousulta he laskuun saakka
 Kukin kulki pitkin vakoansa,
 Syömätöinnä, lepäämättä supi.
 Mutta hiljan illan hämärällä
 Oli sarka sahrimatta vielä.

 Tuli vainiolle vanha isä.
 Kutsui koolle poikansa kaikki
 Ja näin haastoi: ”Kynnetty on kyllä;
 Mutta ennätetty olis enemmänki
 Vireydellä varsin vakaisella.
 Kaikille en jaksa kuritusta
 Kerralla nyt antaa ansaittua;
 Muuan onki muita syyllisempi;
 Kärsiköön hän myöskin muitten eestä.
 Istukoon hän aivan ahtahassa
 Kellarissa kamarini alla;
 Siellä pidän syypään suljettuna.
 Muutteet kolmen päivän, kolmen yönki
 Salatahan hänen silmiltänsä;
 Ruokaa kolmen päivän, kolmen yönki
 Hänen kuiva kielensä ei maista.”
 Sanoi niin ja silmin julmisteli
 Äijä; mutta toista tunsi sydän,
 Petosta jos kyyneleiss’ ei ollut,
 Jotka pyöri äijän poski-päillä,
 Kotihinsa kääntyessä kohta.

 Yö jo sulki sylihinsä luodut,
 Vuotehella levon lepäämähän.
 Maata vaipui vuoteellehen vanha,
 Pirttihinsä paneusivat poijat
 Väsyneinä pehku-vuotehille.
 Kukin valvoi, unta kuvaellen;
 Toinen toistaan ootti nukkuvaksi.
 Ensin, luullen kunki untuneeksi,
 Nousi nuorin, Jaako, sijaltansa,
 Meni isän tupaan tuumailehen:
 ”Vikapää oon vainen minä, isä!
 Sillä synty-päivänäni juoksin
 Iloissani, ilvehdellen yhä,
 Sinne tänne, työtä tekemättä.
 Kurita siis mua, mutt’ei muita.”
 Hälle vastasi vaan vanha isä:
 ”Huomenna ma työsi maksan sulle.”
 Jaako meni vuoteellehen maata.

 Taaski, luullen toiset nukkuviksi,
 Kustu-poika, varoin vuoteeltahan
 Kävi tuumill’ isän kammarihin:
 ”Mua yksin kohdatkohon kuri;
 Minä vaan sen olen ansainnunna.
 Synty-päivänäni pyörtänöiltä
 Vaaramia poimin veljilleni.
 Syytä mua eikä syyttömiä.”
 Hälle vastasi vaan vanha äijä:
 ”Huomenna ma työsi maksan sulle.”
 Kustu meni vuoteellehen maata.

 Taaskin, luullen toiset nukkuviksi,
 Erkki-poika varoin vuoteeltahan
 Kävi tuumill’ isän kammarihin:
 ”Minussa on vika, eikä muissa;
 Älä koske muihin, isä kulta!
 Kivillä mä järven kaihlikoista
 Vesilintusta lingotellen
 Koko saran jätin sahrimatta.”
 Hälle vastasi vaan vanha äijä:
 ”Huomenna sa työsi makson saanet.”
 Erkki meni vuoteellehen maata. –

 Näin nyt kävi kukin isän luona,
 Kaikki saivat saman vastauksen.
 Tuomas yksin oli käymätöinnä.
 Mutta merkittyä muitten juoksun,
 Arvattua myöskin aivotuksen,
 Nousi hänki, muitten nukkuessa,
 Ja myös meni isän kammarihin:
 ”Kuule, isä kulta, kumma seikka!
 Kuin ma tuolla unta kuvaelin,
 Nousi itsekukin istullehen,
 Viskutellen veli veljellensä,
 Minun yksin yhä maatessani:
 Kukin meistä tietää kyllä hyvin
 Tuomaan tuottajaksi tuomiomme;
 Työnsä toki taas hän tunnustaapi.
 Mutta kerrat monet monituiset
 Kovaa kärsi hän jo meidän eestä;
 Kärsikäämme hänen eestä kerran!
 Sitte, luullen muita nukkuviksi,
 Kävi kukin varoin, vuorotellen,
 Ulkona ja tuli maata taasen.
 Aivoituksensa ma arvannunna
 Olen, isä kulta; mutta kuule:
 Veljellinen rakkaus heidät vietti
 Valehia sulle valamahan;
 Sillä syyllinen oon minä yksin.” –
 Sortuneella äänell’ äijä sanoi:
 ”Huomenna ma työsi maksan sulle.”

 Järvestä jo aimo aamu-rusko
 Lentänynnä kulta-lentimillä
 Istui, ilon luoja metsolassa,
 Kuin se vanha kutsui poikasensa.
 Pyhä-vaattehissa, pöydän päässä,
 Istui jo se jalo, kolkko isä;
 Hopioinen välkkyi hällä valo
 Harmaista päänsä hapeneista;
 Raha rippui hänen rinnassansa,
 Isänmaalta hälle lahjoitettu.
 ”Kellä teistä,” – kysyi kolkko äijä,
 ”Rikos-riippi ompi olkapäillä?” –
 ”Mulla,” huusi huulet joka veljen.

 Siinä särkyi sulku, joka äijän
 Kyyneleitten tulvan tukkinunna
 Oli seitsentoista vuosikautta
 Näkymästä poikaparvillensa;
 Hartahasti itkiin äijä haastoi:
 ”Kiivas kiitos Kaikkivaltiaalle!
 Täytetty on lupaus, eikä mulla
 Pakahtunut ole isän-sydän.
 Poikineni vihoin ollessani,
 Lapset! ei nyt enään orjain lailla
 Piettävät, vaan poikain, rakkaitten,
 Sanojani kuulkaa korvillanne: –
 Liki on se kylä kuuluvissa,
 Jossa poikana ma palvelinki.
 Siunattuna siellä muuan isä
 Kahdeksalla oli poikasella;
 Muttei vaino vihamiehen ole
 Niitten veljein vihaa äkiämpi;
 Puukoilla he toisia puhutteli
 Vastaan heitä tiellä tuliata,
 Kivillä he sivu mennessänsä
 Toisiansa terveyttivät aina.
 Voi! ma ajattelin, olla alti
 Ilman iloaki rakkauden,
 Vaimon valitunki yhteydessä,
 Parempi, kuin yhä pelkosilla
 Semmoista siittää maailmahan,
 Metsän petojakin pahempia.
 Ajateltu päättyi tehtäväksi –
 Vuotta viisikymmentä jo painoi
 Päätäni; vaan eipä vielä
 Ikävuodet eikä sodan vaivat
 Voineet murtaa voimaa jäsenieni.
 Semmoisna ma yöllä kerran yksin
 Istuin hautojana tervahaudan.
 Äijä muuan äkkiä nyt astui
 Ruskottavan rovioni luokse,
 Tuumaeli mulle tulillani:
 ”Isä itse pahan poikajoukon
 Varottaapi sua säästämästä
 Matoisille maassa syötäviksi,
 Lujista sun luistas’ ytimiä.
 Toista on kun otat oiva vaimon,
 Kasvattelet paljon poikasia
 Tekemähän työtä Suomenmaassa.
 Koska pojat polosimmat mulla
 Hylkäsivät hyvän päivin neuvon,
 Pane sinä kolkot, kovat päivät
 Poikiasi ollein ohjaamahan.” –
 Niin hän puhui. Tuulen tupen tulta
 Välähytti haudan hiiloksesta.
 Mies se meni minun silmistäni. –
 Hänen tuumahansa tuotti onnen
 Itse armon Isä taivahasta.
 Vannokaa nyt Hänen nimehensä,
 Poikaseni! että eläissänne,
 Niinkuin tähän asti, alti piette
 Yhtä rakkauden yhteydessä;
 Ettei koskaan rauha eikä vaara,
 Ilo eikä tuska, tuulen alla,
 Ole yhden enemmän kuin toisen,
 Antaessa teille Armon Herran
 Ruumihin ja hengen ravintoa;
 Ja se murhe joka mursi kauan
 Sydäntäni kovuuteni syystä,
 Ivaamatta mua haudassani,
 Tuopi heelmän viimein valituimman.”

 Puhuttua hänen, pulska Tuomas
 Iloisesti isällensä haastoi:
 ”Iloll’ on se vala vannottava,
 Eikä ookkaan työläs täyttääksemme.
 Orjana, et lasna ollessamme,
 Mikä esti meidät talostasi
 Maailmalle menemästä, muilta
 Etuamme työllä etsimähän?
 Mikä, jos ei sopu veljellinen? –
 Eroa me kaikki kaivahimme:
 Toinen toist’ ei heittää hentonunna,
 Hajautua hajan pelkäsimme
 Niinkuin metson-pojat metsolassa,
 Joita miehet murhamielissänsä
 Ajelevat aivan säästämättä.
 Niin me tuumailimme tuskan alla;
 Onnen päivinäkin, päättymättä,
 Samoin sanelevat poikasesi.”

 Valansa nyt vannoi joka veli:
 Että eespäin aina eläissänsä,
 Niinkuin siihen saakka, pitää tarkoin
 Yhtä, rakkauden yhteydessä;
 Ettei koskaan rauha eikä vaara,
 Ilo eikä tuska, tuulen alla,
 Oisi yhden oma, mutt’ei toisen,
 Antaessa heille Armon Herran
 Ruumihin ja hengen ravintoa.
 Niin he vannoi; vaan se vanha isä,
 Istuin pöydän päässä ilomielin,
 Kätki valan, kauniin, sydämmeensä.

 Loppuneet jo oli onnen päivät,
 Rauha-kulta poijes poikennunna,
 Vihollinen, veri-vimmassansa,
 Suomen miehet tappoi, talot poltti,
 Pelko ajoi vaimot pakosille.
 Surkioita tuli sanomia,
 Lentäneitä läpi Lintulahden
 Saarijärven salosista saakka;
 Lapualta kanssa kulki yhä,
 Niinkuin Ison-Kyrön kylistäki,
 Pahat postit Perhon perilleki.

 Pitkän pöydän päässä tuvassansa
 Istui poikinensa, puolistansa
 Vasta alkauunna, vanha Haane.
 Muuan poikaparka, pakolainen,
 Hengästynyt tuli tupahansa,
 Ja näin haastoi hän nyt hätaynynnä:
 ”Jesus tänne! vanha Haanen vaari!
 Yöllä joukko pitkä-piikkisiä
 Hevosmiehiä, niin hirmuisia,
 Poltti talon meiltä poloisilta.
 Kirkonkylässä ne levähtävät,
 Ennen ehtoa ne ovat täällä.”

 Veret liikahtivat vanhan Haanen,
 Ja hän haastoi, pystöön noustuansa:
 ”Kuusi kyllä antoi armon Herra
 Mulle lahjaks’ uroslapsukaista,
 Suonet, hartiotki heille hyvät;
 Mutta joski vielä toisen verran
 Armostansa olis antanunna,
 Menisikö muuankahan niistä
 Ilomielin turvaks’ isänmaamme,
 Kuolemata kasvoin katsomahan?”
 Sanoissaan hän seinältä jo otti
 Käsihinsä vanhan sotavärkin,
 Ruosteista ruskian kiväärin.

 Tuomas nousi naurusuin ja haastoi:
 ”Eipä sovi sormiin vanhan miehen
 Sotavärkki, eikä sydämihin
 Nuorten miesten arka akan-mieli.
 Pane isä paikoillensa aset,
 Salli minun saada veljineni
 Koetella kovaa vihollista.”

 Ihastellen äijä sanoin suostui.
 Uljaelleu nopiasti nouti
 Joka veli tallestansa tarkan,
 Tutun pyssyn nahkapeittonensa,
 Ja sen pisti pian olallensa,
 Tarttuin käsin karhu-keihääsensä.
 Niin nyt varustettuna he menit
 Puhumatta, mutta mielessänsä
 Päätettyä pahat paholaiset
 Kuolemalle uhriks uhkiasti
 Lyödä kaikki, taikka itse kuolla.

 Valtatietä veljet tultuansa
 Parahiksi puolen neljännestä,
 Tämän saivat tuuman Tuomahalta:
 ”Järven lahden päähän lakson luokse
 Kävelkää nyt kulta-kumppanini;
 Petäjikkö-pensikoissa siellä
 Ootettava ompi vihollinen,
 Eikä ennen ehtoa hän taida
 Sinne tulla tuliltansa, joita
 Pitkin tietä hän nyt teeskeleepi;
 Pikaiset, minä pistäysisin
 Sillä välin tuolla talosessa,
 Jossa tyttö, kulta-kyhkyseni,
 Oottanut on mua monet päivät.”
 Tuumattua niin hän taloon meni.

 Verkallensa vaeltain jo veljet
 Nimitetyn paikan päälle pääsi,
 Jossa järven luona lakson läpi
 Maantie juoksi aivan mataliten.
 Kohta veljet väjyellen sieltä
 Varvikosta tietä vahtasivat.

 Eipä varsin niinkään kauan miehet
 Oottaneet, kuin päivän koettaessa
 Pyssy miesi kuusi-kotoksessa
 Kevähillä katsastaapi aina
 Teertä tulevaksi soitimelle,
 Siksikun se kukerrellen maahan
 Laskeupi tora-tanterelle.
 Jopa ulompata julma joukko
 Vihollisten näkyi ratsastavan
 Pystö-piikkinensä pitkin tietä.

 Aatolfi se näki ennen muita,
 Tuomas Haanen kelpo kaksois-veli,
 Ja hän haastoi: ”nyt on tosi työnä!
 Pitäkää nyt pyssyt valmihina,
 Ja kun mäen päälle tuolla puolen
 Lakson paholainen pakkauupi,
 Silloin laukaskaa, ja miesten lailla”

 Sanottua hänen, samallaki
 Mäen päälle pääsi julma joukko.
 Ensi laukkaa sen nyt laskiessa
 Alaspäin jo laukasivat pojat.
 Neljään aivoon, pahain paholaisten,
 Porahtivat poikain lyijy-luodit;
 Muuan aivo kahta jähytteli.
 Ajajansa jätettyä juoksi
 Eespäin tietä neljä hevosista.
 Kuusitoista seisautettiin siihen
 Ajajilta aivan hätäyneiltä.

 ”Laahatkaa te pian veli-veikot!”
 Kiljas’ Aatu nyt ja astui aivan
 Näkösälle piilon peitoksesta.
 Samallapa, niinkuin tuulen tupru,
 Julma joukko joutui häntä kohden.
 Hädimmästi vilkkain veljeksistä
 Ruutia nyt pisti pyssyhynsä,
 Mutt’ ei ennättänyt luotinensa.
 Mäen päälle pääsee paholaiset;
 Päästyänsä maahan piikkinensä
 Veljeksiä kohden karkasivat;
 Mutta keihäillänsä kelpo-veljet
 Koliasti heitä kohtasivat.

 Kiljumalla alkoi kova ryske;
 Ei nyt peräynynna yksikähän,
 Eikä eestynynnä esi-päähän.
 Erkin kaatoi luoti lentäväinen
 Pistoolista; mutta pian pyörtyi
 Kyöstin keihään eessä laukasija.
 Yhä kiihtyi kova vihan kiista;
 Pisto kohta pistäin maksettihin.
 Kuusi kaatui nyt jo paholaista,
 Veljeksetki verta vuoti kaikki.
 Viimeiseksi seisoi Aatu vielä,
 Ehkä hällä haavat hirmuisimmat
 Verta vuoti. – Vielä sapelilla
 Voitetulla hän nyt voitti monta.
 Syöksettihin viimein sydämmehen
 Hälle pitkän piikin tuima tutkain.
 Silloin kaatui hän, ja julman joukon
 Päämies, kaulan hältä katkaistua,
 Pisti hänen päänsä piikin päähän.
 Sitten heti hengästyksissänsä
 Ratsastivat rosvot matkoihinsa.
 Kuusi pääsi heitä henkinensä
 Tappelusta; mutta muistomerkin
 Oli yksi saanut saalihiksi.

 Pitkin portahia metsän läpi
 Tuli vainajitten vanha isä.
 Menestystä, poikain poikettua,
 Häll’ ei ollut oikein tuvassansa.
 Asetoinna äijä astuskeli,
 Vankka tuumiansa tappeluhun
 Uljahilli tuoden uroksille.
 Kaukaa havaitsi hän hevosmiesten
 Joukon sivu-juoksun valta-tiellä,
 Ja, myös piikin päähän korkialle
 Aatun pään hän näki pistetyksi.
 Vapisten nyt vanhan jalat koki
 Porras-tieltä joutumalla päästä;
 Paikalleki joutui, jossa pojat
 Kaunihisti koossa lepäsivät,
 Riviössä ratki rosvoin kanssa.
 Harmajista silmähapeneista
 Kyynelet hän kiiruhusti pyhki,
 Katsoin korkialla mielellänsä
 Luki koko kaatuneitten luvun,
 Ystäväin ja vihollisten ynnä.
 Polot poikasensa siinä kaikki
 Hän nyt näki, paitsi Tuomastansa.
 ”Missä,” mainitsi hän, ”ompi Tuomas?
 Olisko hän yksin elävänä,
 Eikä täällä veljestensä kanssa?”

 Niin hän tuumasi; vaan jalo Tuomas
 Etähällä istui yhä ihanimman
 Neitosensa luona luopumatta.
 Juuri nyt hän hänen kädestänsä
 Veti kätensä ja kauhistellen
 Sanoi: ”Mikä vaan nyt mielessäni
 Kuvaileepi kovin kauhiasti?
 Näkimet vai niskaniko mulla
 Pitäis’ yhä kulta kyhkyseni!
 Niskan muuta ei kuin mustuneita
 Seinän saumassa näeskellä.
 Mitkä silmät siis nyt mulla noita
 Kauhioita kammoin katselevat? –
 Verissänsä makaa veljekseni,
 Aatun pää on tuolla piikin päässä.”
 Sanoin niin hän kourin keihääsensä
 Ja myös pyssyhynsä pian tarttui;
 Joutuin juoksi hän nyt huonehesta.
 Verta näkyi paljon pitkin tietä.
 Tulttuausa paikkaan tuumattuhun
 Viisi veljestänsä hän nyt näki
 Murhattuina maalla makaavina,
 Vanhan isän niitä näkemässä.
 Äänetöinnä seisahti hän siihen,
 Eikä luokse tulla tohtinunna.
 Siinä näki hän ja kuuli, kuinka
 Vanha isänsä nyt valloin huusi:
 ”Voi mun päiviäni, harmaapäisen!
 Missä ompi? Missä ompi Tuomas?
 Hän on pakosalle painanunna!
 Ehkä rakkain mulle rakkahista,
 On hän paennut ja pettänynnä
 Kaikki veikot velikultasensa. –
 Kirottu hän olkoon kaikkialla!
 Kirottu kuin paha, arka konna!
 Kainin tavoin karkulaisna aina
 Eläköön hän metsän eksyksissä.
 Haavan lehti liehuvainen häntä
 Säikäyksiin saattatohon yhä.
 Säikkyköön hän pyynkin pyräystä,
 Joka pakoon tieltä pemahtaapi
 Kammoin hänen sitä kävellessä.
 Jos sa vanha vaka taivon Isä
 Oot vanhurskas vainen valtonesi,
 Vainoa nyt häntä, niinkuin minä
 Rakkahasti hänt’ oon rakastanut;
 Ja jos missä kerran kuoltuansa
 Hänki herää vielä maan povessa,
 Anna konnan olla kokonansa
 Muukalaisna muissa maailmoissa,
 Isänmaatta, omaisitta ilman.

 Kauhistuksella nyt kääntyi Tuomas
 Poijes, kirouksen kuultuansa.
 Niinkuin koira, joka kontiota
 Vihoissansa vainoaapi läpi
 Sydänmaitten metsää synkiätä,
 Astuskeli aivan äänetöinnä
 Tuomas tiellä verijälkisellä;
 Murhan into palot povessansa.
 Kotiansa sivu kuin hän kulki,
 Tuima tuli siellä tuprueli;
 Mutt’ ei nähnyt hän, ei kuullut;
 Silmät hällä tarkoin tähtäsivät
 Verta vainen tielle tippunutta.

 Päivän tähti metsän taukselle
 Alas vaipui jo, kuin Tuomas tuli
 Käyden kylään aivan autiohon.
 Vainiolta siellä pieni poika
 Kuhilaasta kuikistellen viittoi
 Tielle, hiljaa huutain Tuomahalle:
 ”Älä mene sinne surman suuhun!
 Tuolla talossa nyt viholliset,
 Vanhat villi-vorot levähtävät.
 Kuusi ompi heitä hevosmiestä;
 Pitkät piikit vielä jokaisella;
 Muuan muita julmemmalta näytti,
 Ja myös muita paljon pitemmältä.
 Päätä veristä hän piikin päässä
 Kantoi, kauhiasti katkaistua.”

 Uusi into tuli Tuomahalle.
 Mutta ensi pirtin-oven päälle
 Aatun pään hän näki naulatuksi.
 Kiljuin viskasi hän kartanolle
 Pyssynsä, ja pirtin oven irti
 Sieppasi hän saranoilta kohta.
 Ristirantaan saakka keihäs syöksyi
 Rosvon rintaan, joka ensimäisnä
 Häntä vastaan tuli huonehessa.
 Sitten ei hän veri-vimmassansa
 Välttänynnä enään vaaraakahan,
 Eikä huolinnuna aseistansa.
 Niinkuin kokkolintu kourillansa
 Sulin käsin hänki kuolemalle
 Kauhiasti kaatoi uhrejansa,
 Pani pitkäksensä laattialle,
 Repiin heiltä kurkkutorvet rikki.
 Eipä lyönnit luonnan tuntunehet
 Itse tuiman Tuomaan ruumihissa!
 Vaikka kova koski häneen myöski.

 Vielä eli joukon johdattaja.
 Hänen sai nyt Tuomas sylihinsä.
 Rinnan rusenti hän hältä kohta
 Ja myös seljän sujaulti poikki,
 Että kaksinkerroin käppyrässä
 Vyöryin voro meni laattialle.
 Pään nyt hältä Tuomas heti riisti,
 Aatun päänki otti oven päältä.
 Sitten väsynynnä verihaavoinensa
 Kotiinkäsin lähti kävelehen;
 Multa kevenneellä myöskin sydämmellä.

 Puoleen oli yö jo joutununna
 Kuin hän vaivoin, veri-haavoinensa,
 Viimein tuli kotitalohonsa.
 Tuhkaläjät siellä savusivat;
 Yksi lato löytyi polttamatta.
 Sinne lähti hän nyt lepäämähän.
 Mutta ovella hän kohta kuuli
 Isänsä näin haastelevan siellä:
 ”Kuka toisi mulle tosi tiedon,
 Onko Tuomas ollut petollinen?
 El se, ei se toki pettänynnä!
 Anna taivon Herra, että olis
 Tuomahani vielä vilpitöinnä!
 Tuota hällä tänne nähdäkseni
 Vihollisen pää, sen villi-voron,
 Aatun päätä, joka piikillänsä
 Pitkin tietä kantoi kauhiasti;
 Näkimeni, että näkisivät
 Uskon olleen hällä ukeimman. –
 Kosto, jota sulta hälle huusin,
 Käännä sitten kaikki kääntymähän
 Pääni päälle, vanhan, vapisevan.
 Poroin päällä, kauniin kartanoni,
 Haudan päällä, poloin poikasteni,
 Tahdon minä sulle taivon Herra
 Ylistystä valloin veisaella,
 Elävänä, että olen vielä.”

 Kuultuansa kohta sanoi Tuomas:
 ”Rauhan Herra sua rakas isä
 Holhokoon, ja sinun harmajata
 Päätä myöskin aina peittäköhön!
 Saatavilla sinun seisoissani
 Hengetöinnä ovat oivallisten
 Poikasesi pahat murhamiehet.”
 Puhuttua, pään hän pyörähytti
 Julman vihamiehen menemähän
 Jalkain eteen juuri isällensä.

 Sylihinsä sulki vanha isä
 Poikansa nyt, pystöön päästyänsä.
 Väsynynnä vaipui laattiahan
 Jalo poika ja sen kanssa isä.
 Haavoistansa Tuomas Haane kuoli,
 Ilostansa kuoli vanha isä.

*) Toimitus luulee tekevänsä huvan lukijoillensa, kuin palstoihinsa ottaa tämän runoteoksen meidän mainiolta maamieheltämme, jonka teoksen ruotsal. tiede-akademia on kultamitalilla palkinnut v. 1831, ja joka oli nähtävänä näissä sanomissa v. 1834 ja paitsi sitä täällä erittäin painettu v. 1846. – Suomennos on ansiollisesti tehty.

Lähde: Oulun Viikko-Sanomia 16.11.1872, 23.11.1872, 30.11.1872, 7.12.1872, 14.12.1872, 21.12.1872.

Johan Ludvig Runeberg
Runot
Simon Wilhelm Appelgren
Oulun Wiikko-Sanomia
1872