Vanha impi
Hän rauhass’ istui aukiossa akkunan
 Ja vähät huoli mylläkästä maailman,
 Ja ase häll’ ol’ terävä ja katsekin,
 Sen kiinnitti hän ihmisien lapsihin.

 Ei ollut mikään syöjätär hän kuitenkaan
 Hän kangasta vain kirjaeli neulallaan,
 Hän elättihen ompelija-neitinä
 Ja koululaisten kasvattaja-äitinä,
 Ja runsas häll’ ol’ käs ja sydän lempeä,
 Mut komennon hän vankan piti kodissaan.

 Ei saanut hänen huoneissansa vihellellä,
 Ei saanut hänen tuolejansa «rinkuttaa»,
 Ei, Herran tähden, Mosse-kissaa härnäellä!
 Ei sortaa saanut pienempäänsä heikompaa,
 Ei itkeä kuin tyttö-parat «tossukat»;
 Ei vilpin sanaa hälle saanut hiiskahtaa,
 Ei katuloilla haihattaa kuin retvanat. –

 Ja lakkaamatta neuloi käsi känsäinen,
 Ja työtä oli tehtävä myös poikien,
 Hän silmäns’ alla aina piti lapsiansa.
 Mut kyllä saattoi viihtyäkin, «Tädin» kanssa:
 Hän kaikki tiesi Suomen miehet mainiot,
 Kuin Nimikirja, muisti niiden kohtalot
 Ja kertoeli heistä pitkin iltoja
 Ja taaksepäin ja eteenpäin loi siltoja,
 Joit’ astua sai nuorukaiset aatteissansa.

 Ens-jouluks hältä «Säkeniä» Oksasen
 Mä sain, mä poika Karjalan kaks-murteinen:
 Niist’ innostuin ja Suomen opin kirjakielen.
 Ja kertomuksin Castrén’ista kallihista
 Ja veljestänsä, kuuluisasta Wallin’ista
 Hän minussa jo varhain nosti kaukomielen.

 Ens-matkallen’ kun ulkosin ma sittemmin,
 Mä siunauksen hältä sain ja kompassin,
 Arapiassa käyneen kanssa Wallin’in.
 Sen johtehella korpisoista Karjalan
 Yön helmassa ma kylätietä noutelin,
 Sen johteella ma suussa meren Valkean
 Sumussa yksin Turjanmaalle soutelin,
 Ja kallihina perintönä Wallin’ein
 Mua kaikillen on seurannut se matkoillein.
 – Mut kasvattaja-äidin muisto tahraton
 Mull’ elon teillä johtimenan’ ollut on.

1889.