Sofistin suru
Hän istuu iltamyöhään yksinänsä
 ja tutkiskelee kirjakääröjänsä.

 Yö lepää yllä Aleksandrian
 ja raskahasti huokaa Välimeri,
 vaan raskahammin kohoa rinta sen,
 ken opin ylvään isältänsä peri,
 vaan poikiansa hurmaa usko uus:
 tuon natsarealaisen jumaluus.

 Hän kristologiasta huolii viis
 ja hyörinästä keskiajan aamun,
 hän, joka tuntee opit Platonin
 ja näkee edessänsä Zevksen haamun;
 vain ylimielisesti hymähtää
 ja nojaa kirjakääröjänsä vasten:
 tuo armon-oppi niitä tyydyttää
 voi kyllä, jotka elää lailla lasten.

1913.