Neitojen ja nuorukaisten kuorolle
Rietasta kansaa vihaan, – se jääköön pois!
 Vait, kuulkaa! Ihka uusia lauluja
 ma laulan nyt, Apollon pappi,
 teille, te neidot ja nuorukaiset!

 Kuninkaat ylväät laumansa pelkoon saa,
 mut heilläkin on herrana Jupiter,
 mi murskas gigantit ja maailmaa
 kulmia rypistäin järkähyttää.

 Kai ehkä toinen laajemman köynnösmaan
 voi istuttaa, – ken, kerskuen syntyään,
 Mars-kenttää astuu virkain vaaliin;
 kellä on kunto ja maine kuulu,

 kun kilpaan käy; ken turvata ehkä voi
 klienttein joukkoon –: määräpä kohtalon
 on yksi ylhäin, yksi alhain,
 uurnasta kaikkien arpa kirpoo.

 Yli korskan pääs jos riippuvan ainiaan
 näät miekan paljaan, ei sua viehtää voi
 sikuulilaiset herkut hienot,
 ei sulo soitot ja lintuin laulut

 saa uneen viihtää. Vienoa unta ei
 jää vaille maamies halvassa majassaan,
 ei rantain varjostoissa, eikä
 Menoissa leyhkissä Tempe-laakson.

 Ken eloon niukkaan tyytyvi, häntä ei
 saa hätään hyrskyt hurjat, ei raivosäät,
 kun Arkturus käy loimuin länteen,
 ei idän taivaalla Kauriin uhka,

 ei viinivuoret rakeiden raastamat,
 ei puistomaat, jos toivehet pettäiskin
 kun milloin märkyys vaivaa, milloin
 tähtien hehku, tai talven kylmät.

 – Veet kohta ahtaiks saattavat kaloille
 nuo vuoret, mereen louhitut: paasiaan
 nyt veteen latoo taitoniekat
 orjien kanssa, kun herrat rikkaat

 sai maasta kyllän! Mut yhä kyltymys
 jää herran seuraan, kammo se soutamaan
 käy kolmihankaan, taakse ratsaan
 istuvi selkähän murhe musta.

 Jos suruun siis ei marmori Frygian,
 ei ruskoväikkeet purppuravaattehen
 suo hoivaa, – ei Falernon viini
 eikäpä Persian nardusöljy:

 miks uljaat pylväät kiusaksi katehen
 ma uuteen tyyliin saliini teettäisin?
 Miks vaihtaisin Sabinum-laakson
 rikkauksiin sekä huoliin hurjiin?

Horatius
Runot
Valter Juva