Väinämöisen ampuminen
Vag' ol' vanha Väinämöińi 
Läht' iekšehe kägezi, 
Tullakšehe toivotteli 
Vuotoilaha langohoiššja, 
Väinöhö šizärihisse.

Lappalainen kyyttösilmä 
Piti viikkoista vihoa, 
Kauan aikaista kasetta 
Päällä vanhan Väinämöisen. 
Illat istu ikkunoissa, 
Valvatti vajojen päissä 
Kanssa jousen kultakaaren, 
Kultakaaren, vaskinuolen; 
Aina ampua käkesi.

Niin päivänä muutamena, 
Huomenna moniahana 
Keksi mustasen mereltä, 
Sinervöisen lainehilta; 
Siellä vanha Väinämöinen 
Ajoa karettelevi 
Selässä sinisen hirven.

Emo kielti, vaimo käski, 
Epäsi kavetta kaksi, 
Kielti kolme luonnotarta: 
"Elä ammu Väinämöistä, 
Väinö on tätisi poika."

Ampu kuitenk', ei totellut. 
Veti jousen jouvahutti, 
Käsikaaren käännällytti. 
Ei osannut Väinämöistä - 
Osas Väinämön hevoista 
Oikiahan olkapäähän, 
Vasempahan kainalohon 
Läpi länkien lihojen.

Siitä vanha Väinämöinen 
Sortu sormilla merehen, 
Käsin käänty lainehille; 
Siellä kulki kuusi vuotta, 
Seulo seitsemän keseä, 
Kulki kuusisna hakona, 
Petäjäisnä pölkyn päänä, 
Rautasna rahin nenänä.

Kansanrunous