Raippanen
”Rai, rai, raippanen!
 sama koivunvirpinen,
 jonka ilokyynelin
 näin niin usein keväisin
 pukuun käyvän vienoon
 kaunisteeksi tienoon.

 Rai, rai, raippanen!
 Tunnen lemmen puuttehen,
 ruoskimaan kun antaut,
 toimeen tyhmään alennut:
 Tuskan tunnen nahassain
 usein sinun tähtes vain!

 Ai, ai, raippanen!
 Ootpa vilpin sukuinen:
 Kosken sua sormellain,
 olet hellä, hento vain,
 vaan kun selkää ripsutat,
 iskusi on vihavat.”

 ”Oon, oon raippanen,
 se on tosi totinen.
 Hyvää vain ma sulle suon,
 pahastakin hyvän luon.
 Katson sielun pohjahan,
 oikeahan johdatan.

 Päivin, öin raippanen
 valvoo sua seuraten.
 Vieroisitko ystävätä,
 jok’ ei lainkaan sua jätä?
 Jäädäksesi mielehes
 istun ovipielehes!”

 ”Rai, rai, raippanen!
 Muistan käyntis viimeisen.
 Suotta vain sä seuraat mua,
 tulen toimeen ilman sua.
 Kiitän lupauksistas,
 siirry hiukan loitommas!

 Rai, rai raippanen,
 ylen viekas virpinen!
 Luudan taakse loukkohon
 painu roskajoukkohon.
 Totuus – voithan kuulla sen:
 En mä sua lemmi, en!