Lokakuun yössä
Kuin loistaa kirkkahasti
 kuu, sirppi taivahan!
 Ma joen rantaan asti
 nään kentän kostean.

 Siell’ usva-aaveet mataa
 veen pintaa himmeää,
 ja puista verta sataa,
 mi mustaan maahan jää.

 Niin syys, niin syys on tullut!
 Puu, ruoho lakastui.
 Vain haavelinnut hullut
 yömustaa vettä ui.

 Mut vaikertelet turhaan
 sa eessä viikatteen:
 Se tottunut on murhaan
 jo sataan, tuhanteen.

 Noin nousee kirkkahana
 tuo sirppi Kohtalon.
 Vain puuttuu viime sana –
 ja tilis tehty on.