Vankilaulu
Veli Jacopone, tästä
 milläs pääset pälkähästä?

 Palestrinan munkki suotta
 olit puolitoista vuotta;
 sieltä nouti turman nuotta
 tyrmään tyynest’ elämästä.

 Ehtyi hoiva Rooman hovin,
 mustui maine sulta kovin,
 kesti kirkkaana vain tovin,
 kirous on tää sen seura.

 Katsos, tässä palkkas tää nyt:
 huputonna munkin pää nyt,
 elinkaudeks itse jäänyt
 häkkiin hän kuin jalopeura.

 Tyydy osaas: työläs oppi!
 Maan nyt all’ on asuinkoppi,
 syvä siinä syrjäsoppi,
 myski eipä tuoksu sieltä.

 Aika kuluu kuuhun kuusta,
 ihmissanaa tääll’ ei muusta
 saa kuin muonan tuojan suusta –
 häitä varsin varon kieltä.

 Kahle, niinkuin haukan nilkkaa,
 yhä hieroo, kalkkaa, kilkkaa.
 Mikäs tanssi siellä vilkkaa,
 kummeksuu, ken ohi kulkee.

 Lepoon heityn, toista, toista
 käännän kylkeä, en noista
 kirvota voi kiemuroista,
 rautavyyhteensä ne sulkee.

 Kopassa, mi riippuu, jotta
 hiiri pääsis ei, ei rotta,
 viipaletta viis lie totta
 paastosaalis säästäväisen.

 Sämpylän jäi jäännökseksi
 eilen vielä viimeiseksi
 sipulia särpimeksi:
 pulska pussi kerjäläisen!

 Aamumessun jälkeen mulla
 pöydälläni katetulla
 kooss’ on joka muru, tulla
 täyteen vatsakahmu halaa.

 Suvaitaan nyt liemi suoda,
 koppiin kuppiini se tuoda;
 palan paineeks saan myös juoda,
 kostuketta keuhkoon valaa.

 Pikku porsaalle se muren
 riittäis, minkä leipää puren.
 Kuin mik’ uusi – miksis suren –
 pyhä Hilarius elän.

 Liemen latkin, jatkuu lista:
 kala, kastin pippurista,
 siihen sitkein omenista
 on kuin rusto sammen selän.

 Syödessä mua vilu raukkaa
 viiltää, lyhyttä on laukkaa
 ees taas, että penkki paukkaa,
 lämpimiksi pakko juosta.

 Paternosteria taksa
 kahdeksan – en muuta maksa
 denaarilt’ – en muuta jaksa –
 kestityksestä mä tuosta.

 Hoviin tullen hiipan hakuun
 pääsi moisen juonen makuun,
 antoi veljet moisen takuun,
 jolla voivat tyrmään työntää.

 Tää heill’ oispa ollut muona,
 suust’ ei kuohuis juorukuona!
 Kärkkyin noin sen juostaan luona,
 joka vihkimyksen myöntää.

 Köyhyys, juhlassas ken juopuu!
 Harva sulhoksesi suopuu.
 Piispansauvasta ken luopuu,
 tarjona jos lie? Ei kukaan.

 Maailman ken hukkaa, unta
 kelle vain sen valtakunta,
 kelle kuilu, kauhistunta –
 kulku kunkin käy sen mukaan

 Ken sen hukkaa, itse hukkuu:
 katuu kai, ken pois sen nukkuu;
 ken sen hylkää – muille kukkuu
 kunniaa se, herjaa hälle.

 Hän on vakaa; ellei estä
 häpeä, nuo muut ei kestä,
 kenpä välttyis jäämisestä
 harhan tielle leveälle!

 Veljistöll’ on salapolku,
 mainett’ eipä vie sen kulku.
 Väylällä jos sill’ ois sulku,
 pitäis laitumen he oman.

 Rooman hoviin juorut juoksi,
 kunnes vihdoin tuli tuoksi,
 että turhan luulon vuoksi
 tuomion sain armottoman.

 Seassa nyt häkkis lian
 ryve lailla syöttösian!
 Joutuu joulu, vaikk’ ei pian,
 ken tuo mulle jouluruokaa?

 Kiroo kulujaan nyt niitä
 luostari – ei vähä riitä.
 Mikäs hyöty sill’ on siitä,
 kopissaan jos kurja huokaa?

 Tehkää, munkit, halun mukaan:
 suott’ on touhu, vastasukaan,
 kuluja ei korvaa kukaan,
 vanginvuokraa jälleen maksa.

 Suur’ on sotamahti mulla,
 kovimpaankin karaistulla:
 väkeväni kimppuun tulla
 vaiva kokee, eipä jaksa.

 Aseistus on hällä hyvä,
 kilpi vihani on syvä;
 joka isku kilpistyvä
 on sen vahvaa suojaa vastaan.

 Verraton sa viha, salpa
 kaiken tuskan, koston kalpa,
 haitat torjut, herja halpa
 hurmios on ainoastaan!

 Kaikk’ on kanssas ystävyksin,
 Vaanijaa ei väijytyksin,
 rinnassa mull’ omass’ yksin
 vastustaja vapahduksen.

 Rakastin ma vaivaa tätä
 vuotta vitkaan vierivätä
 kolmekymmentä; nyt hätä
 päättyy päivään lohdutuksen.

 Uutt’ ei pitkä kaapu: kannoin,
 erakon kun valan vannoin,
 lupauksen alttiin annoin,
 sitä kymmenen jo vuotta.

 Katsomaan siell’ opin pilkkaan,
 häpeään kuin kuplaan silkkaan,
 joita viedä tuulen vilkkaan
 lapset puhaltavat suotta.

 Torjuttu on hyökkäykset,
 häätty herjat, häväistykset,
 Jacoponen ystävykset
 yhtyy, lippu liittää piirin.

 Vainoojain on parvi lyöty,
 tulkoon uus, jos siit’ on hyöty!
 Eikö kukaan vastaan vyöty,
 vielä varron alla viirin.

 Maineeni, sun kiljuvalle
 uskon kuormankiskojalle.
 Asetu sen hännän alle,
 peri saattopalkkas sieltä.

 Kirje, viesti orvon olon,
 Jacoponen tyrmäkolon,
 Roomaan vieri, viesti polon,
 kierrä maata, kansaa, kieltä.

Jacopone da Todi
Otto Manninen
Runot