Kultaiset torvet
Sävelkuorot korkeat ilmoja kukkuroi,
 kevät kenttiä maan tuhat tuhatta kirjavoi.

 Iankaikkinen, ruhtinaallinen runsaus –
 runon pienet piirrot ei sitä virkkaa voi.

 Oli raikkaampi laulu leivosen siivekkään
 sinikirkkaudessa, kun kimmelsi kevään koi.

 Oh lauhempi läntinen kuulla, mi kuiskaillen
 suvi-illan kukkalehdoissa leikamoi.

 Oh raskaampi, lentäissä lehtien kelmeäin,
 syystuulen huokaus, vaisummin vaikeroi.

 Oh ylhempi tuike talvisen tähti yön,
 tulikeijut kun Pohjan kaarella karkeloi.

 Jyly jylhempi myrskyn, mi murskasi vyöryissään,
 mitä alla arkaa ja vienoa vihannoi.

 Oli kuumempi suur’ elon kutsu, mi rientämään
 sotarintaan sen myriaadeja haltioi.

 Syke riemukkaamp’ oli rintojen syttyväin,
 sulosilmästä silmä kun juopuen onnea joi.

 Uni uljahampi, mi ain’ ylös korkeuksiin
 ylimaisiin hohtavat temppeliholvit loi.

 Poven kaipaus polttavampi, mi outoin taa
 tarumerten rantoja uusia unelmoi.

 Oli hartaampi virsi, mi vierellä hautojen
 eron murtamille viel’ elontoivoa toi. –

 Säveltulva tuo elon kaikkeus-kanteleen,
 mi tuimana raastaa, mi armaana ailakoi –

 mitä rinnalla sen, runo, pienet piirtosi ois?
 Vain raukea kaiku, mi katkelman toistaa voi.

 Rivi jälkiä vain – yli ratsue ylhäinen
 meni, riensi, ja kultaisten torvien toitahus soi.