Hannalle
En, Hanna, jää vain kasvojas
 ja varttas ihannoimaan,
 vaikk’ ilmestyen sulossas,
 saat veret kuumat soimaan.
 Tuo hempi itse olennon
 mua viehtää, hurmaa, impi;
 sun muotos mulle kallis on,
 sydämes kallihimpi.

 Oi, iät päivät tuota vaan
 ma hartain mielin soisin,
 ett’ onnekkaaksi ainiaan
 mä tiesi tehdä voisin.
 Sä hälle, taivas lempeä,
 suo riemua vain seestä!
 Kanss’ armaan elää mielin mä,
 käyn kuoloon armaan eestä.