Vuori-idylli (Uotila)


1. 

 Vuoren rintehell’ on suojus,
 Vuorimies siin’ asustaa;
 Siellä kohaa vehrä kuusi,
 Kultakuuhut kumottaa.

 Suojuksess’ on nojatuoli,
 Kumma leikkauksiltaan;
 Onnenpoik’ on, ken siin’ istuu,
 Sepä itse olla saan.

 Jakkaralla istuu neito,
 Nojaa minuun kätösen;
 Silmät niinkuin sinitähdet,
 Suu kuin punaruusunen.

 Sinitähtein katse minuun
 Niinkuin taivas avaantuu;
 Liljasormen varottaissa
 Myhää purpurainen suu.

 Ei, ei huomaa meitä äiti,
 Ahkeraan kun kehräilee,
 Isä taasen, soittain sitraa,
 Vanhaa virttä hyräilee.

 Pienokainen kuiskuu hiljaa,
 Hiljaa, ääntään alentain;
 Monen tärkin salaisuuden
 Häneltä jo kuulla sain.

 «Vaan kun kuoli täti meidän,
 Emme enää mennä voi
 Ampujuhlaan Goslarihin,
 Siellä riemu riehakoi.

 «Tääll’ on taasen yksinäistä,
 Vuoren kylki kylmentää,
 Talvin meidät melkein hautaa
 Peittohonsa lumi, jää.

 «Olen arka tyttö, mua
 Hirvittää kuin lapsia
 Pahat vuoren peikot, joill’ on
 Tapa öisin kapsia.»

 Vaikenee nyt rakas pieni,
 Sanojansa arkaillen,
 Ja hän nostaa kätösensä
 Peitteheksi silmien.

 Ulkon’ yhä kohaa kuusi,
 Rukki viippoo, vyräjää,
 Sillä aikaa helkkyy sitra,
 Vanha viisu hyräjää:

 «Ällös pelkää, rakas lapsi,
 Valtaa pahain peikkojen!
 Öin ja päivin, rakas lapsi,
 Turviss’ olet taivaisten!»

2. 

 Kuusi vehrein sormin näppii
 Alhaisehen akkunaan,
 Kuu, tuo mykkä kuuntelija,
 Luopi sisään kultiaan.

 Lähihuoneess’ isä, äiti
 Hiljaisesti kuorsaavat,
 Vaan me kaksi juttelemme
 Iltahetket armahat.

 «Että usein rukoelet,
 Tuskin uskoa ma voin,
 Rukoiluksesta ei varmaan
 Värähtele huules noin.

 «Huultes häijyt, kylmät väreet
 Mua usein peloittaa,
 Vaan tää synkkä tuska tyyntyy,
 Taas kun silmäs heloittaa.

 «Kuink’ on oikein uskos laita,
 Sitä myöskin epäilen, –
 Uskos Isään Jumalahan,
 Poikaan, Pyhään Henkehen?»

 Lapsoseni, poikana jo,
 Äidin syliss’ istuissain,
 Uskoin Isään Jumalahan,
 Valtiaaseen maailmain!

 Joka kauniin maan loi kodiks’
 Ihmiskunnan kaunihin,
 Joka taivaskappaleille
 Kulun määräs kullekkin.

 Suuremmaksi tultuani
 Sain jo tajun paremman,
 Käsitin ja ymmärsin ja
 Uskoin myöskin poikahan;

 Poikaan rakkaaseen, jok’ ilmas
 Rakkautens’ ihmisiin,
 Joka, niinkuin tavallista,
 Palkaks ristiinnaulittiin.

 Nyt, kun olen mies ja mailmaa
 Nähnyt, suurioppinen,
 Paisuu sydän, sydämmestä
 Uskon Pyhään Henkehen.

 Tää se teki iki-ihmeet,
 Tekee yhtämittaiset;
 Hän murs’ lääniherrain linnat,
 Mursi orjain ikehet.

 Vanhoist’ oikeuksistamme
 Vaativi hän lukua;
 Yht’ on juurta ihmislapset,
 Yhtä vapaasukua.

 Hän se häätää häijyt usvat
 Sekä houreen hämärän,
 Mikä, yöt ja päivät ilkkuin,
 Turmelee meilt’ elämän.

 Tuhansittain ritareit’ on
 Pyhä Henki valinnut
 Tahtoansa täyttämähän
 Ja ne innostuttanut.

 Näiden kalliit miekat välkkyy,
 Näiden liput liehuvat!
 Tahtoisit kai, lapsi, nähdä
 Ritarit nää uljahat?

 Niinpä katso minuun, lapsi,
 Suuta anna rohkeesti;
 Sillä itse olen moinen
 Pyhän Hengen ritari.

3. 

 Kuu se tuolla hiljaa piilee
 Taakse vehrän kuusiston,
 Lampussamme lekkuu valo
 Himeä ja hervoton.

 Mutta sinitähtöseni
 Kirkkaammin vaan säteilee,
 Punaruusut hohtelevat,
 Rakas neito haastelee:

 «Pieni väki, menninkäiset,
 Meiltä lihaa, leipää vie,
 Mikä laatikoss’ on illoin,
 Aamulla jo missä lie.

 «Pieni väki maidostakin
 Kuorii kerman, jättäen
 Peittämättä astian, ja
 Kissa lipoo jäännöksen.

 «Ja tää kissa se on noita,
 Sydän-öinkin hiipii tuo
 Tuonne peikkovuoren puoleen
 Tornin raunioiden luo.

 «Siell’ on muinoin ollut linna,
 Kemut, aseet loistoisat;
 Ritarit ja vallasnaiset
 Soittotanssit tanhuivat.

 «Silloin loihti häijy velho
 Linnat, väet järjestään;
 Rauniot vaan jäivät sinne
 Sekä pöllöt pesimään.

 «Mutta tätivainaa virkkoi:
 Ken jos aikaan hyvähän
 Yöllä oikealla paikkaa
 Osaa syntyyn syvähän,

 «Niin nuo rauniot ne vaihtuu
 Jälleen linnaan loistoiseen,
 Ritarit ja vallasnaiset
 Tanhuilee siell’ uudelleen.

 «Ja tuo linna sen on oma,
 Joka synnyt julki toi,
 Hänen nuorta jaloisuuttaan
 Rummut, torvet kunnioi.»

 Noin ne huulten punaruusut
 Kukkii tarukuviaan,
 Joihin silmät vuodattavat
 Tähteinsinivaloaan.

 Kultakutrins’ kiertää pikku
 Käsihini, kahleiks kait,
 Sormill’ antaa somat nimet,
 Nauraa, suutelee, on vait.

 Hiljaisessa huonehessa
 Minust’ on niin rattosaa;
 Pöytä, kaappi, kaikki katsoo
 Mua niinkuin tuttavaa.

 Vaka seinäkello haastaa,
 Sitra, kielin vienoisin,
 Alkaa itsestänsä soida,
 On kuin unta näkisin.

 Nytpä onkin hyvä aika,
 Oikea myös paikka tää;
 Luulenp’ että huuliltani
 Syntysana vierähtää.

 Katsos, lapsi, puoliyötä
 Herättää jo aamunkoi!
 Puro, kuuset kohisevat,
 Vanha vuori elamoi.

 Sitransoitto, loitsulaulut
 Raikkuu vuoren rotkosta,
 Niinkuin huima kevät puhkee
 Kukkametsä notkosta.

 Kukat, uljaat ihmekukat,
 Lehdet, taruntapaiset,
 Tuoksuvat ja väreilevät
 Niinkuin into kiihtäis net.

 Ruusut, hurjat niinkuin liekit,
 Kuohuu läpi huumehen;
 Niinkuin kristalliset pylväät,
 Liljat kohoo korkeellen.

 Tähdet, aurinkoja kooltaan,
 Katsovat niin palavaan;
 Liljain jättikupuihin ne
 Vuodattavat valoaan.

 Vaan me itse, rakas lapsi,
 Toisennuimme tykkänään;
 Soihdut, kulta, silkki väippyy
 Vieritsemme vikkelään.

 Sinä muunnuit prinsessaksi,
 Loistolinnaks suojus tää,
 Ritarit ja vallasnaiset
 Täällä tanssii temmeltää.

 Mutta mulle, mulle onni
 Sinut, linnat, kaikki soi;
 Minun nuorta jaloisuuttain
 Rummut, torvet kunnioi.

Heinrich Heine

de:Bergidylle
en:Littell's Living Age/Volume 162/Issue 2099/A Mountain Home
en:Littell's Living Age/Volume 162/Issue 2099/Confessio Fidei
en:Littell's Living Age/Volume 162/Issue 2099/A Mountain Transformation
ru:Горная идиллия (Гейне)