Impi (Kemelli)
Kauno-kukkien keralla
 Istu impi ihana
 Koivun alla, kuutamalla
 Itku silmin sureva.

 Järvi hohti hopeassa
 Ihanassa illassa,
 Linnut oli yö-sialla
 Koko luonto levolla.

 Immen silmä itkeväinen
 Katso kauan järvelle,
 Viimmen poski polttavainen
 Kallistuvi käelle.

 ”Voipa missä viipynevi
 Sulhaseni sulonen,
 Kussa vaanki kulkenevi
 Kun ei kuulu kaunonen!”

 Näin kun neito kuikuttavi
 Käypi yöksi kultanen,
 Heti poskella palavi
 Muisku hellä herttasen.

 Kauan oli kulkenunna
 Näkemähän neitoaan,
 Järven seljät soutanunna
 Kultoansa katsomaan.

 Siinä vannovat valoja:
 ”Aina olet sinä mun”
 Taivon tähti todistaja,
 Että olen aina sun.

 Tänne usein tulivat
 Halujansa haastamaan,
 Siinä aina illon saivat
 Rakastella toisiaan.

 Tuli tauti tappavainen
 Si’e hellä särjettiin,
 Nuorukainen ihanainen
 Maahan kohta kätkettiin.

 Neito kurja kaihoavi
 Kuolemata kultasen,
 Kukat poskilta putoovi
 Itkeväisen impyen.

 Muisto usein ajavi,
 Koivun alle kauno’kaan,
 Siellä sulhoa surevi,
 Ikävöipi Armastaan.

 Yletessä aurinkoisen
 Äiti armas etsivä,
 Löyti immen ihanaisen
 Koivun alla kylmänä.

 Kuva kultasen käessä
 Oli armas uupunut,
 Lempi-kukkien lemussa
 Rinta neion riutunut.

[Frans Pietari] K[eme]–lli.

Lähde: Oulun Viikko-Sanomia 13.3.1841.

Frans Pietari Kemelli
Runot
Oulun Wiikko-Sanomia
1841