Lystillinen runolaulu kummasta kalakukosta
Jop’ on laulu laitettuna,
 Sanat somat solmittuna
 Rytsin ruuasta rumasta,
 Kummasta kalakukosta,
 Johonk’ ol’ pantu Paltamossa
 Katti karvainen sisähän,
 Isossa Itäkylässä
 Paltamossa mainiossa.

 Kerran keskensä isännät,
 Rannin miehissä rupesit
 Pyhäiltana puhuhun,
 Julkisesti juttelehen,
 Kuin on Oulussa pahoja
 Tullissakin turkasia;
 Syövät syökärit rahatta,
 Ilman työtä tullin miehet,
 Kun vievät välistä reestä
 Evähiä matkamiesten.

 Talon vaari taitavasti
 Kysyypi kylän väeltä:
»Kusta nyt saisin kumppanita,
 Kusta matkallen toverit?
 Lähtisin minäkin kerran
 Käpäisehen kaupungissa;
 On mulla talia taasen,
 Vielä voitakin vähäisen,
 Vaikk’ on huono heinävuosi,
 Mure muustakin ruuasta.»

 Kohta yksi koiransilmä
 Sanoopi väen seassa:
»Jopahan kotoa kyllä
 Joulun eellä jouetahan,
 Olis mielessä minulla
 Lähtö poijes Pohjan maalle:
 Lähtisin minäkin muuten
 Käpäisehen kaupungissa,
 Vaan onpi vähän vikoa,
 Joka on kotona kauvan
 Mulla muistissa pysynyt,
 Poveani pureskellut:
 Vietihin minulta viimein
 Väkisin vasikan paisti.
 Kun näki olevan reessä,
 Sitä syökäri syleili,
 Sitä anoi ahkerasti,
 Pyysi pystössä käsinni.
 Minä mies sanoin hänelle,
 Puheskelin puolestani:
 ’En saata evästä panna
 Tyköäni, ystäväni,
 Poijes matkan pitkän päässä.
 Kylläpä täälläi tarvitseepi
 Pureskella porvarissa.’
 Veipä sittenkin väkisin,
 Vielä kiitti kinttujansa,
 Hyvin kosti kynsiänsä.
 Kuin ovat viekkahat viriät
 Omin mielin ottamahan
 Talonpoikien evästä!
 Sitte kun tulin kotia,
 Heti sai kylässä tietää
 Akkani saman asian,
 Josta akka aika lailla
 Minua torui tolvanaksi.
 Vaan nyt konstin mä kotona
 Saatan vielä viisahammin
 Tehä toisehen tapahan.»

 Ottipa kissan kiiruhusti,
 Tarttuupi takajaloista,
 Siinä hirtti hiiren syöjän,
 Pani pirtin lämmitessä
 Leivän sisähän leviän.
 Rupes estähän emäntä:
»Kosk’ on herja herjennynnä,
 Naaraskissa naukumasta,
 Niin nyljen nahattomaksi,
 Siitäpä tulisi sievät,
 Turkin puuhkat pulskiammat.»

 Ukko uunilta puhuupi,
 Partavaari paukuttaapi:
»Kyllä sinä, siivo muori,
 Oike’in hyvä olisit
 Syökäreille syölähille,
 Kun nyt siitä kuoren poijes,
 Veisitkin nahan väkisin,
 Ke’en kesken paistamisen,
 Siitäpä syökärit rupeais
 Arvelehen aivoissansa,
 Että on tähän sisähän
 Jänes pantu Paltamossa;
 Siitä mielehen menisi
 Talonpoikien tavarat,
 Vastakin repis rekiä,
 Evähiä etsiskelis.
 Ann’ olla katti karvoinensa,
 Että tullee tuntemahan,
 Mik’ on pantu Paltamossa,
 Koottu kuorien sisähän,
 Taherrettu taikinahan».

 Isäntä ihasteleepi,
 Lie’en vierehen lipuupi,
 Pani kissan paistumahan,
 Katin karvat kärtymähän.
 Sitte kuin kuori päälle kuivi,
 Taikina tuli kovaksi,
 Katin päälle kankiaksi,
 Ulos uunista nykäisi,
 Paneepi säkin sisähän.
 Sitte lähteepi kotoa
 Maanantaina marssimahan,
 Astuhun alusta viikon,
 Kohen Oulua kokehen.
 Kun tuli tykö Muhoksen,
 Löysi kohta kumppaninsa.
 Kumppanit heti kysyvät:
»Joko nyt jokea meemme,
 Linnan tullista livumme,
 Käymme kautta köyhän miehen?»
 Juuruksen tykö tulivat,
 Kestikievarin keolle.

 Siltavouti Simpermanni
 Oli juossut Juuruksehen
 Tukkihin haoilla siinä
 Tietä kiinni kiiruhusti,
 Ett’ei joutuisi joelle,
 Sieltä kulkisi kukana.
 Ne, jotka jokea aivoit
 Myllytullista tulehen,
 Simpermannin käskyn kautta
 Kangastullihin kävivät.
 Pistit ensin pienen leivän
 Tulliherralle kätehen;
 Tästäpä herra herjemmäksi,
 Kovin koiraksi rupesi,
 Sanoi herra hilpeästi:
»Ketä sinä tällä kerjulaista
 Pilkkoat pila-isäntä,
 Ompa sulla suurempia,
 Kalakukkoja komeita?
 Anna mulle muutamainen
 Teiän maanne maistiksista.»

 Mies se mielellä hyvällä
 Sysäsi kukon kätehen,
 Jonk’ oli sisähän kissa,
 Pantu katti karvoinensa.
 Hetipä käski tulliherra
 Tämän miehenpä tupahan,
 Kutsui Rytsi ruukostille,
 Antoi kahvit, antoi punssit,
 Vielä viinatkin lisäksi.
 Kun oli sarikat saanut,
 Ryypyt suuhunsa suloiset,
 Mies heti meni ka’ulle,
 Sieltä poikkes porvariinsa.

 Tämä on laulu laitettuna,
 Sanat väätty Väänäseltä.
 Sille palkasta tulisi,
 Tahtoisi jalan takaisen,
 Kun olis ollut saatavilla
 Silloin tullissa tykönä,
 Kun Rytsi ruualle rupesi,
 Iltaiselle ilkeälle.
 Haukkasi palasen päästä,
 Toukaiseepi toisen kerran,
 Jo sattui käpälä suuhun,
 Kynnet kielehen rupesit;
 Luuli hauin hampahiksi,
 Eli lahnan leukaluuksi, –
 Eipä usko ensinkänä.
 Kunpa viiltää veitsellähän,
 Näkeepi olevan siinä
 Karvaisen katin sisällä.
 Hetipä kirosi herra,
 Kesken syönnin synkeästi,
 Sanovi sanalla tällä:
»Enpä tuota turkastakaan
 Luullut nyt minä poloinen
 Perkelettä petturiksi;
 Kun on ilkeä isäntä
 Pilannut parahan viljan,
 Tuolla lailla tuhrannunna.
 Ei sitä tieä ihmisrukka,
 Mitä syöä syntisparan
 Vasta vanhana pitääpi,
 Kun ei nuorna näitä nähty,
 Noita ruokia rumia.»

Heikki Väänänen
Runot