Unelma (Kramsu)
Näin unta, että kuoltuain
 Mä nukuin tyynnä haudassain,
 Kun haudan aukeevan mä luulin
 Ja äänen korvissani kuulin:

 ”Vuossadat nukkunut jo oot,
 Nyt kuolon sumut poistukoot.
 Käy kulkemaan taas elon tiellä
 Ja kansaasi sä etsi siellä.”

 Mä nousin, lähdin kulkemaan
 Ja hyvin tunsin oman maan:
 Se nousnehelle nurmen alta
 Viel’ entist’ tuntui kauniimmalta.

 Mut kuinka kuljin etsien,
 Kansaani löytänyt mä en:
 Mun maassain ventovieras kansa
 Iloiten nautti onneansa.

 Se lauloi kielin vierahin:
 ”On Suomi maista ihanin”.
 Mut murhe sydämeni täytti,
 Ja vieraalta mun maani näytti.

 Ja silloin lausuin huokaten:
 ”Pois hautaani käyn jällehen.
 Ken yksinään jäi kansastansa,
 Hän asuu parhain haudassansa”.

 Mut kun näin mielein vaikeroi.
 Mun korvissani laulu soi:
 Se lauloi kansast’ entisestä,
 Sen taistelusta viimeisestä,

 Ja kertoi, kuink’ eest’ isäinmaan
 Se tyynnä kulki kuolemaan,
 Ja kuinka vielä kuoltuansa
 Jäi kaikumahan kunniansa.

 Ja laulu lakkas. Siitä sain
 Niin oudon tunnon rintahain:
 Mun mielein muuttui iloiseksi,
 Mut itsein toivoin kuolleheksi.

 Ja vihdoin lausuin miettien:
 ”Voin käydä hautaan jällehen.
 Mun kansain kuoli kunnialla,
 Nyt tyynnä nukun nurmen alla”.