Harhaileva fantasiia
Olen aina ma tummista haaveillut,
 oli muusani aina mun musta,
 olen etelän hehkua halannut,
 kesän kuohujen tunnustusta.

 Vaan onnetar oikkuinen tiellein toi
 yhä vaaleita vuokkoja aamun:
 yön hehkuisten virvojen tummien
 ne hälvensi eestäni haamun.

 Näin naisen taas nuoren ja notkean;
 ei silmistä säihkyne tulta;
 nuo siniset, harmaatko, hurmata vois? –
 Niin, kerjäsin katseita sulta.

 Vain katsetta kerjäsin, lempeä en –
 tekotyynenä poistuin ma silloin,
 niin, tyynenä, hiljaisna, ylpeänä.
 Mä rakastin, rakastin silloin...

 Idän huurien polttavat suudelmat,
 min huulilta nektarin joisin,
 jo lämpöhön pohjolan vienoimpaan
 sinun silmistäs vaihtanut oisin!

 Vaan vieläkin viehkeä tenhotar
 taas vaalea unhohon haihtui,
 kevätkutrien kiilto jo kellervä
 yön tummiksi varjoiksi vaihtui.