Laulukiven metsässä
Autio on Laulukiven metsä,
 Impi heloääni poissa on,
 Mäen männyt kaihoisasti kuiskii:
 Kaukana on unhoittumaton.

 Tenhoisasti nyt ei laulu kaiu,
 Loitolla on »tytär kuninkaan«,
 Muilla mailla muiden iloks laulaa
 Kaipaustaan sekä toiveitaan.

 Souti tuolla järven tyyntä pintaa,
 Katsoi kuinka aaltoon kuvastuu
 Rannat rakkaat, sinilaki kuulas,
 Kesäillan haaveileva kuu.

 Kevät saapi, saapuu laululinnut,
 Mutta sin’ et saavu kuitenkaan.
 Autiona Laulukiven metsä
 Kaipaa kadonnutta leivoaan.

 Koivikonkin lehdot sua kaipaa,
 Asujain sen ehkä eniten,
 Soisi taasen kasvot kauniit nähdä,
 Nähdä syvän silmän välkkehen.

 Kuulla, kahden kesken istuttaissa,
 Aatoksia hienon henkesi,
 Niiss’ ol’ kevään tuoksua ja tulta
 Ja ne lämmitti ja viehätti.

 Kauas siirryit, kotirannat heitit,
 Suokoon elo sulle auvoaan!
 Mont’ oon nähnyt, harvoja mä muistan
 Sua unhoita en milloinkaan.