Kulkurikoira
Minä koditon kulkurikoira
 niin hyljätty, hylkiö olen,
 pelon alla ja valan kuin varkain
 tylyn vierahan raittia polen.

 Pelon alla, niin, mistä sen arvaa
 kuka kulkurikoiraa sietää,
 kuka kuivan kannikan viskaa,
 kuka kalikan, mistä sen tietää.

 Kylän kylläiset kartanonartut
 ivakatsehen ylpeän luovat
 likatakkuhun kulkurikoiran –
 ohi armosta astua suovat.

 Syysöinä kun ryskyy ja vonkuu
 viluviimat, vihmoen lunta,
 minä ullakon nurkassa värjyin
 näen kesäistä, outoa unta.

 Näen uinuvat ulpukkarannat –
 sinisorsat ne soitavat siellä,
 sulotuoksuja ilmassa uhkuu
 vihernukkaisten niittyjen tiellä.

 Kesän kaipaus kalvavi rintaa,
 yöviimaan kun hyljätty havaa;
 ovat tuoksut ja ulpukat poissa,
 syysmyrsky vain raitilla ravaa.

 – – –

 Kai kerran, kun kartanokoirat
 kisakiimassa «vinttihin» töytää,
 risatakkuisin kulkurikoiran
 sieltä nurkasta – raatona löytää.