Kentiesi...
Kentiesi kevään säiliä
 se totta ollut ois,
 kun maat on pälvipäillä
 ja lähtö järven jäillä
 on läikkyellen pois;

 kun kutsui kevään valta,
 koi-luoja, kukkimaan
 runonsa roudan alta,
 tarulta, taivahalta
 kun tuntui tarhat maan.

 Ois noussut harjahirsi
 sydänten pyhättöön. –
 Jo kerkee syys ja kirsi,
 ei helky kiurun virsi,
 jäi ruusut jäätikköön.

 Lie aika linnunmuuton,
 jo halla  virvet  vie
 syyslaakson laulupuuton,
 yö tähdetön  ja kuuton
 koht’  ympärillä he.

 Ah, kevään kukkakuita,
 kun mett’ on metsä, maa,
 ja metsässä ei muita
 kuin linnun laulupuita,
 kuin aamun purppuraa!

 Näe teit’ en enää toiste,
 te kevään säihkysäät;
 pois tummuitte jo, pois te,
 se loppuu, kevään loiste,
 ne kestää, talven jäät.

 Kuin haave kevät haipuu,
 sen kukka kuolee pois,
 sen valtakunta vaipuu,
 mut kuolla kevään kaipuu,
 ah, kuunaan kuinka vois!

 Mi mieleen kevään hempi
 niin kuuman polton tois,
 mi loisto, loihtu, lempi?
 Oi uni ihmeisempi,
 kuin kevät itse ois!