Kumpa –
Voi, kumpa me voisimme aina
 näin toistamme lämmittää,
 kun kohtalon viimat vinkuu,
 kun uhkaa talvi ja jää.

 Voi, kumpa me voisimme aina
 tointoiseemme luottaa näin,
 meit’ tuska kun vartoo ja vaanii
 mure mustin ja myrkykkäin.

 Voi, kumpa me voisimme löytää
 taas toisemme silloinkin,
 kun onnemme muut kukat värjyy
 värin kalpein ja keltaisin.

 Niin – kumpa me armahin aina
 näin toistamme lemmittäis,
 ett’ toistemme rakkaus aina
 sois suojaa ja lämmittäis.