Ylämaan Meeri
Te metsärinteet, versokaa
 Montgomeryn linnan luona,
 maat, kukkaan käykää, virran veet,
 kohiskaa vaahtovuona!
 Siell’ ilo kevään kerkein on,
 syyshohde haikein varmaan;
 näet siellä viime kerran näin
 Ylämaan Meerin armaan.

 Ol’ lehdet hennot koivuilla
 ja kukat pihlajalla,
 kun painoin immen povellein
 puun valkolatvan alla.
 Vait hiipi hetket kultaiset,
 voin kuulla sykkeet parmaan;
 näin valoks, innoks elämän
 Ylämaan Meerin armaan.

 Toi ero pitkät syleilyt
 ja valat lujain liittoin;
 taas yhteen tulla luvattiin,
 jäähyväisiä viittoin.
 Mut oi, jo ruusun äkkipäin
 vei vilu kuolon karmaan! –
 Nyt nurmi peittää, haudan yö
 Ylämaan Meerin armaan!

 Oi, kalvas nyt on rusosuu,
 min hehkuun suukot painoin!
 Ei säihky enää silmät nuo,
 joiss’ asui puhtaus kainoin!
 Jäi tomuks sydän lemmekäs
 ja kätköön paaden harmaan, –
 mut säilyy muisto sielussain
 Ylämaan Meerin armaan!

cs:Výbor z písní a ballad/Marie z hor
de:Die Hochlandrose
en:Highland Mary