Kaksi talonpoikaispäällikköä
Missä Päijänne korkean kokkansa kääntää
 pyrkien vuoria päin,
 missä lähtenen tunkee sen avarin selkä
 armain tai myrskyvin sain,
 sielläpä syntyi etelän tuullessa rantamille
 poikaa kaks samanviikkoista naapuruksille.

 Kuopus heist’ oli toinen vaurahan talon,
 toinenpa toivottu esikoinen.
 Mutta kummallekin elon sarkapa aukes
 kuin syntymäsarkansa samanmoinen.
 – Jo ens elonaamunsa Mellon poika ja Samolan
 rinnan pitivät valtikkaa kotinotkelman.

 Noro tummine virtoineen oli raja
 poikien konnun ja haan.
 Kirkonkylästä kivin ja seipähinkin
 turhaan sai viikarit sotimaan.
 – Mutta jos saapui he vieraiks tapahan rehtiin,
 silloin pillit ja huilutkin yksissä tehtiin.

 Ja kun urkeni juhliva nuoruusaika,
 riemuhun nousta he tohti,
 niinkuin köynnökset korkeinta riukua kiertäin
 hattarapilviä kohti.
 – Niin kesät kulki kuin yöttömät yöt,
 yhtä nopsasti illat kuin päivien työt.

 Miehuuspäivänsä nousi jo loitolta hohtain –
 Silloinpa taistelu alkoi!
 Toki tiettyä tuo, että Melto ja Samola
 nyt oman uransa halkoi.
 Rauhanpäivin he johtaneet oli toimissa muissa,
 siispä paikkansa päällikön myös nyt taisteluissa.

»Sata miestä kun marssivi Päijänteeltä,
 heilahti tanner ja pelto.
 Vie nyt ryssiä päin pojat tappeluhun
 Samolan poika ja Melto!»
 – Niinpä kierteli laulu ja välkkyvä retki,
 jylisten kaukaa tervehti taistelun hetki.

 ***

 Niin saivat tulikasteen, löivät löylyn,
 viholliselle häkää tappion,
 mut itsellensä voittojuhlalöylyn,
 Käsistä sodan hirmun, rappion
 takaisin saatu puolet Päijännettä!
 Sen tiedon voitto toi ja hurmion,
 jot’ en voi taaskaan muistaa kyynelettä.

 Kuin koko maailman ois maahan lyöneet
 ja työtään ihmetellen katselleet,
 niin seisoi voiton eessä Samola
 ja Melto joukkoinensa. Niittäneet
 osansa hekin vihanviljaa lakoon –
 Kuink’ ihanaa näin laasta mantereet,
 päin päivää marssia ja lyödä pakoon!

 Niin helpolta heist’ tuntui kuolon taito,
 noin sotilaana, tiellä kunnian. – –
 – Mut silloin juur kun käsky taipaleelle
 taas paisuin nosti povet armeijan,
 juur silloin saapui käsky toinenkin,
 jok’ iski maahan Mellon, Samolan,
 kuin salamurha puhtaan sankarin.

 Hämärtyi ilta. Viime hehkullansa
 viel’ loisti kaukaisuus kuin houkuttain
 tulisten taistoin kautta ihmemaihin.
 Ja pihamaalla touhuin innokkain
 miesjoukko hihnat kiintää olkaan, sääriin,
 kuin aikois kilpaleikkiin juoksijain
 tai marssia se tahtois maailmanääriin.

 Juur silloin kutsun sai luo herrain Melto
 ja Samola. He viipyi tuokion.
 Kun astuivat taas portahille, toinen
 niin kalvas kasvoiltaan kuin miehell’ on,
 ken äkkikuolon voitti taistelulla.
 Mut toisen kiersi suonet ohimon
 kuin mustat jäljet naamaan ruoskitulla.

 Jäi kaidepuuta vastaan nojallensa
 tuo kalvas Samola. Luo miehien
 veristetyin käy silmin Melto, jäykkään
 tärähtää leuat sanaan kahtehen:
»Hyvästi pojat!» Kääntyy pois ja astuu
 kujalle päin. »Nyt paha riivas sen.»
»Mit’ on tää, Juho? Meille anna vastuu!»

 Niin tuimin kysymyksin ryntää joukko
 nyt portahille luokse Samolan.
»Niin veljet, meidät moukat erotettiin
 virasta päällikön. Siks kunnian
 vei meiltä herrat, koska Ruotsin kielin
 ois käskyt kuultava nyt johtajan.
 Ei enää kuollakaan saa Suomen mielin.»

 Vaelsi hurja lauma koivikkoon.
 Siell’ istui Tuomas Melto murheineen
 samalla kunnahalla, jolta lähti
 hän jäämeineen ens kerran rynnökseen.
»Nyt Tuomas syntyy meillä kapina!»
 rämähti huuto. Mutta seisaalleen
 kavahti Tuomas, lausui lauseensa:

»Ken räähkä täällä huutaa kapinaa,
 sen turpeeseen ma totisesti lyön!
 – Häväistiin meidät vuoksi Ruotsin herran,
 mut estää ei saa täyttymästä työn,
 min alkoi suomalainen. – Sanitäärin
 jos tekivät, ma valaniko syön?
 Ei veljet! Kuolla saa, ei tehdä väärin. –»

 Niin ryntäs armeija koht’ etelää
 kuin hyöky hurman paisteess’ auringon.
 Mit’ armaammin sen lemmest’ uhkui maa
 sit’ tulisempi taisto armoton.
 Söi kukkeutta, miesten rintaa nuoli
 tuo tuhathaara lieska taistelon.

 Ja tautiin soreaan mies moni kuoli. –
 Mut turhaan kahta miestä peittää koki
 tuo kuolonkasken kypeninen tuhka.
 Heill’ lienee ollut murhe pantsarina
 tai yöltä saatu peljättävä uhka.
 He siellä teki työtään tuoksinassa,
 miss’ suurin kertyi kuolevien ruhka,
 kuin työmies raunioita raatamassa.

 Lomassa taisteluiden nähtiin kyllä,
 he enää eivät pitkään kiistelleet
 elosta tästä. Riutui Samola,
 kuin rintasairas, joskus silmiin veet
 sai soitto riehakka. Mut Tuomas Melto
 niin istui kuin ois raudat painaneet
 tai merten taakse häipyis kotipelto.

 Heit’ toveritkin melkein kaihtain katsoi
 kuin nuoret näpeillänsä kuolevaa. –
 – Mut ahdinkoon sai komppania kerran
 niin turmaisaan, siit’ että pelastaa
 vain sankar saattoi. Silloin kahleet raukes!
 Sai talonpoika niittää kunniaa,
 ja viime panos ohimoihin laukes.

 Taas lyötiin aamust’ asti, kunnes kääntyi,
 juur seudun peittyessä hämäriin
 päin turmaa verityö. Sai sanantuoja:
»Koht’ oikealta lyödään saarroksiin,
 tuon kummun, taistelun se pelastaa,
 vihollisiin ken iskee ryntääviin
 ja meidän valtanamme harjun saa.»

 Kuin tuomiolla joukkueensa eessä
 nyt seisoo päämies. – Uskaltaako tuo?
 välähtää haaste miesten kulmain alta.
 – Pudistaa päätään herra: Miehet nuo
 vain rippeet joukkueesta – – eikä monta
 yl’ aavan kentän tuon voi päästä luo. – –
 Ei mikään päiväks tee yöt’ onnetonta!

 Tärähti silloin ääni jämeästi:
»Mars, ketjuun! Seuratkaa nyt miestä tätä.»
»– Meit’ Tuomas, Tuomas johtaa!» kaikuu huuto.
»Ei suomalainen koettamatta jätä,
 käy syteen taikka saveen. Jos teen väärin
 mun herrat ampukoot! Mua käskee hätä.
 Nyt isku lyödään, isku sanitäärin!»

»Ja kahden sanitäärin!» hurjaan huusi
 nyt sairas Samola. »Tää komeaa!
 On totta vieköön!» sinkoi sanoja.
»Ikuinen peijakas! Tää naurattaa!»
»Nyt maantie auki taivaaseeni» »Kuin nallit
 kivelle ruotsit jää, kun painaltaa
 nää suomalaiset takkukarva-hallit!»

 Niin ryntäs jono. Joka mies ja katse
 vain tähtäs Tuomaan selkään leveään.
 Ei viuhuneet, ei vinkuneet vain kuulat!
 Humisten kiersi ympärillä pään
 kuin tulikehä säikkysäkenin.
 Päin rinnettä! Ja lakealta jään
 jo ryskii vastaan ryntö toinenkin.

 Ken ennen ennättää, saa valtanansa
 se kuularuiskut sekä jyrkänteet –
 – Jo harjanteelle Tuomas ammahtaa,
 nyt Juho, muitakin. Mut ehtineet
 myös vihamiehet! Alkaa turmantuokse – –.
 Kuin muinoin nuijamiehet taistelleet
 niin hekin nyt. Ei ykskään pakoon juokse.

 Rämähtää metsä, räikky kuolon laulaa!
 Ei onni hurja miehiänsä heitä:
 Lakaistaan rinne puhtaaks tuokiossa,
 yl’ lahdenkin jo yltää ilman teitä;
 tuo räiskeviesti vihollisen luo,
 ett’ turmaan, alas kuolon penkereitä
 jo syöstiin toverinsa hurjat nuo.

 Lysähtää maahan siellä rohkeus,
 ja sekasorroin laumat pakenee.
 On voitto meillä taas! Ja tappiot,
 ne suurta summaa eivät toki tee:
 vain kymmenkunta Hämeen miehistä
 – luvuista vääpelin se selvenee –
 ja kaksi, kuuluu, sanitääriä.