Kalypson kohtalo
Ma, jumalatar, kukkaisrannaltani
 sun löysin, uuvuttaman aaltojen.
 Kuin vastaus sa olit kaipuussani,
 kuin lähettämä vakain taivaisten.
 Häälaulun virittivät linnut armaan,
 hyväili kukat vieraan kutreja.
 Niin illan tullen autuuteeni varmaan
 ma nukuin sylissäsi, kuoleva.

 Oi täyttymystä! Ajastaikain takaa
 aarteensa salatuimmat antaa saa!
 Syvimpäin uniensa hurman jakaa
 sen kanssa, jota sydän rakastaa.
 Vaan kipu julmin: tulta jumalaista,
 Kalypson alttiutta pyydä et.
 Pois poveltani naista kuolevaista,
 kotias itkemään sa pakenet.

 Niin lähde, lähde! Jumalatar-rinta
 ei kestä nöyryytystä suurempaa.
 Ei kärsi pyhitetyn saaren pinta
 nyt enää askeltasi loukkaavaa.
 Pois, lautallesi päin kotirantaa juokse
 nyt, aalto kuohupäinen, Ithakaan,
 ja uskollisen kutojansa luokse
 mies heikko saata kuolevaisen maan!
 – – –

 Voi kipu yksinäisen ihanuuden,
 sydämen leppymätön runsaus!
 Häpeä rikkauden yhä uuden,
 jot’ ei saa jakaa hengen kaipaus.
 Voi häntä, joka jumaluuden antaa
 sois, ikävöisi, vailla ottajaa.
 Sisimmät aarteensa vain itse kantaa
 saa hän. Ei häntä tunne kevään maa.