Pois kirous maastamme!
Yks’ voima on, jota inhoan
 Niin syvään, kun ihminen voipi;
 Se voima myrskyissä maailman
 Vain turmioks’ salamoipi;
 Se voima on tuttuna kautta maan
 Ja huolta ja tuskaa se tuottaa vaan.

 Se kylvää kyynelten kylvöjä
 Ja tuhanten onnen se murtaa,
 Se riistää lapsetkin äidiltä
 Ja vaivojen vakoja uurtaa;
 Ja vaoista viljana nousemaan
 Saa syntiä, rikosta, tuskaa vaan!

 Kas nuorukaista niin ylevää
 Ja elämän toiveita täynnä,
 Jok’ isänmaata vois hyödyttää –
 Voi, kuinka on hänenkin käynnä!
 Miss’ on nuo toivehet kaikki nyt?
 Ken on ne sortanut, särkenyt?

 Kas miestä ijässä miehuuden,
 Hän myöskin sen voiman on orja,
 Ja omaa liettänsä ryöstäen
 Sen uhriksi kaikki korjaa; –
 Mut vaimo ja lapset ne surra saa
 Ja kärsiä puutetta katkeraa.

 Ja katso suojia vankilan,
 Niin kolkon kolkkoja, vielä! –
 Oi kaikki surkeus maailman
 On yhtehen koottuna siellä:
 Kaikk’ irstaus, valhe ja viekkaus
 Ja myöhäinen kalvava katumus.

 Mut mikä syynä on kurjuuden
 Ja kaiken sen turmion juuri?
 Oi, voima se on tuo hirmuinen,
 Tuo kunnian ryöstäjä suuri;
 Sit’ ihminen viinaksi nimittää,
 Mi himoja syömmehen synnyttää.

 Siis kellä rinnassa sydän lyö,
 Mi riemuta voi sekä huolla,
 On tässä suuri, on pyhä työ,
 Min puolesta elää ja kuolla:
 Pois juoma se inhottu helvetin,
 Pois kirous maastamme hirmuisin!