Kärsimysviikolla
Oi suloisuuden suloisuutta syvää –
 sovittaa, lääkitä ja tehdä hyvää,
 hymyillä, virkkain:
»Vain ilon, valon muistan, muuta en!»
 Mult’ ovat keväät ainiaaksi poissa
 ja ystäväni haudan kammitsoissa;
 on ilta kirkkain,
 mä istun yksin, ruskoon katsellen.

 Ja minä nousen, menen kirkkotarhaan,
 lomitse hautakivien mä harhaan;
 ne hämy peittää
 ja niihin »Rauha» kirjoitettu on.
 Käyn jäistä tietä, lepäämättä mennen,
 mun täytyy määrään päästä yötä ennen,
 mi varjon heittää
 koht’ yli ehtoon suuren tuokion.

 Myös sinä istut yksin, iltatähden
 etäisen välkkeen hymyhuulin nähden,
 ja tuuli lauha
 tuo sulle tulkittavaa paljon niin.
 Maaks’ ehtivät jo ystäväni tulla –
 vain yks on vanha vihollinen mulla:
 Jumalan rauha
 talossa, josta minut häädettiin.

 Oi suloisuuden suloisuutta syvää!
 Puut mustat soivat kevään virttä hyvää,
 ja sade helää
 kuin itku onnellinen, hiljainen.

 Mult’ unohtuneet kyyneleni ovat,
 mä anteeks annoin kaikki lyönnit kovat,
 vain kiitos elää
 vuoks rakkauden kuolleen, kaukaisen.

Erik Axel Karlfeldt
Runot
Uuno Kailas

sv:I passionsveckan