Minullakin on usko
Myös mull’ on usko, joskin epää
 se ihmetyöt ja tarut muut.
 Se opinsäädöksill’ ei lepää,
 ei pappien soi sille suut.
 En sitä kivipiirroksista
 perinnyt muinaisajoilta,
 punaisen meren notkelmista
 ei Sinaille se johdata.

 Kainalosauvaksi ei sovi
 tää usko rujohengille.
 Ei tyhmyreille portti, ovi
 synteineen, josta kulkis he.
 Majoista maisista ei viedä
 se lupaa ketään taivaisiin,
 tuot’ unimyrkkyä en siedä
 orjien tuskiin riutuviin.

 Mun uskoni se lemmen tulen
 sydämeen kylmään lietsovi.
 Ja elon melskeeseen kun kulen
 se löytää hyvää sieltäkin.
 Se ottelohon mielen lumoo,
 kun vääryys maassa vallitsee.
 Se valheen ritarit lyö kumoon,
 uljasna tietään raivailee.

 Tää usko, edistyksen aate,
 sen ura uurtuu nopeaan.
 Hei ylös lippu, punavaate,
 uus’ aika tekee tuloaan!
 Vapaus uskoni on, johon
 mä orjuusyössä tähystän.
 Se tyrmän kolkkoon onkalohon
 luo toivon säteen siintävän.

 On tieteen rautakalliolla
 niin lujalla mun uskoni.
 Se veljesliiton ketjukolla
 miljoonat yhteen liittävi.
 Se maasta kohoo, nostaa puuta,
 mi puu on kansain veljeys.
 – Ei löydy jumaluutta muuta.
 Kunniaan totuus, ihmisyys!

Robert Seidel