Laurin Saalis
Kerran kysyi Kyprialta,
 Hengeltä hempeyden,
 Erospa emoltansa:
 ”Saisinko ma kerran käydä
 Pohjan maita katsomassa,
 Millä lailla miehet siellä
 Sekä emännät elävät?”

 Äiti ääntävi hänelle:
 ”Pakkanen paahtavi,
 Poikani, Pohjanmailla;
 Siellä jääksi jähmettyisit.
 Jahka kevät kerkiääpi,
 Joudat mennä joutsenien
 Johtomiesnä, juonen kanssa.”

 Alkoi päivä Afrikassa
 Vaivata värillä
 Lähestyi Lampolassa
 Matkalinnun majanmuutto.
 Läksi joukko joutsenia,
 Joiden kanssa johtajaksi
 Lapsen laittoi äiti kaunis.

 Evästettyn’ emoltansa
 Hemmuilla, helyillä,
 Vyöttynä suosinvyöllä,
 Tuli poika Pohjanmaille.
 Tahtoi siellä talvellakin,
 Vilullakin viekastella,
 Mutkaellen muotoansa.

 Oli Lauri laitellunna
 Lankoja laduille,
 Risuihin rihmaksia.
 Oli vaskivantehia
 Pannut jäniksen jälille,
 Oli varvut varustellut,
 Oli raidat raudoitellut.

 Amor pieni, kyyryisillään
 Puistossa puikkeissa,
 Sattuikin saalihiksi.
 Surma siirsi silmukkansa
 Pienen herjan hengen päälle,
 Että luuli lumiseksi
 Jänöksi jähmettyvänsä.

 Kurkku kurjalla kähisi:
 ”Kypria, kylmästä
 Avita armotointa!
 Neittä kolme neuvo tänne
 Poloiselle Pohjanmaalle;
 Amor kaunoinen pelasta
 Karjalaisen kattilasta!”

 Kuuli Lauri kuikutuksen,
 Koipesi kotoa,
 Kiljaista kimmautti:
 ”Laukkaa juoksen langoilleni,
 Jop’ on totta toisen kerran
 Käynyt näätä käntällensä
 Tahi suurempisukuinen!”

 Väärin polvin ponnistaapi,
 Sukkelaan suksilla,
 Pyynnille pyssyinensä;
 Tullen kammahtui, kun katsoi:
 ”Ihme, kumma, kuka tässä?
 Poika kaunis, kahdenvuoden,
 Tapioltani tapettu!”

 Kaappajaapi kainaloonsa,
 Laukaisi lankansa,
 Sieppasi silmukasta
 Helmalapsen hermottoman.
 Suukosteli surmattua
 Polvillansa porkan päällä,
 Sadatellen sallimusta:

 ”Niinpä, Luoja, loit minua
 Ikuiseks itkuksi,
 Syylliseks syyttömästi;
 Mikä tullevi minulle
 Muu kuin kauhea kadotus!
 Voi, jos vielä virkoaisi,
 Kun ma koittelen kotona!”

 Pisti pienen konttihinsa;
 Päinehen, päivinehen
 Sopikin solkenahan.
 Herja tuvassa heräsi
 Äitelistä äimyksistä.
 Nuolet tuskaa tuottavaiset
 Laukais joutsen jänteheltä.

 Laurin laukaisi lävitse,
 Sytytti sydämen;
 Kiehtoipa kiimoihinsa
 Kaikki naiset naimattomat,
 Povet poltteli pojilta,
 Väänsi mielet miehiltäkin
 Nurin narin narrin töihin.

 Sen on Lauri langoillansa
 Sairauden saattanut,
 Poloinen poika parka.
 Itse istuu ikkunassa
 Ylen öitä yksinänsä;
 Kasvot kuuta katselevat,
 Ajatus on Aunen luona.

Abraham Poppius
Runot