Kuinka Iikka Ilkanen pääsi herraksi
.

Leikkisatu kirj. .

Oli kerran poika poloinen. Orpo oli. Köyhä oli. Isä- ja äitivainajalta
ei ollut jäänyt muuta perinnöksi kuin lakki ja takki ja
housut ja vanhat virsut ja hyvä pää. Enkä tiedä olisiko pääkään
niin erinomaisen hyvä ollut, jos sitä olisi tarvittu ramatiikkaan ja
matematiikkaan ja semmoisiin; mutta olipa siinä päässä kuitenkin
yhtä ja toista, jota ei ole kaikkein kaunanokkain päässä. Koska
kaikki kävi hänen niin hyvin tässä maailmassa. Iikka Ilkanen
oli sen pojan nimi.

No lähti nyt Iikka, vanhempainsa kuoltua, maalta kaupunkiin.
Hän tuumasi päässänsä että ehkä pääsisi herraksi, koska ei maalla
saanut mitään soveliasta paikkaa, ei renkipaikkaa eikä mitään. Hän
olikin vasta neljännellätoista ikävuodella.

Tultuaan kaupunkiin, jossa hän ei koskaan ennen ollut käynytkään,
hämmästytti häntä ensimmältä hieman monikarvainen elämä
kaduilla ja suuret rakennukset; mutta pianhan siihen perehtyy,
kun vain ei ole liian ujo. Eikä Iikka ollutkaan ujo. Meni suorastaan
sisään kaikkein komeimpaan ja mahtavimpaan talorakennukseen
— jonkun kupparinyörin tai semmoisen —, tuli kyökkiin
ja kysyi isäntää. »Kuka sine on?» kysyi häneltä vastaan eräs kimakka-ääninen
mamsseli.

»Minä olen Iikka Ilkanen», vastasi Iikka.

»No mite sine isente takto?» kysyi taas mamsseli, viskaten vihaisesti
niskojaan.

»Minä tahtoisin jotain paikkaa», vastasi Iikka, »mutta ei mitään
renkipaikkaa, sillä siihen en minä vielä ainakaan kelpaa, vaan
jotakin herranpaikkaa, semmoista, jossa ei olisi mitään tekemistä».

»Sine on hullu! Mäne pois!» tiuskutti mamsseli.

»Hullu lienet itse, koska noin kiljut», sanoi levollisesti Iikka.

»Mite sine sano?!» vingahti vihainen mamsseli taas, sieppasi
luudan loukosta ja rupesi sillä pölyttelemään poika pahaa selkään.

Mutta hyväksi onneksi sattui nyt isäntä itse tulemaan kyökkiin
ja teki heti selkäsaunasta lopun. Mamsseli sai toruja ja Iikalta
kysyttiin mitä pahaa oli tehnyt.

»En ole tehnyt mitään pahaa», vastasi Iikka, »tulin vain tänne
tiedustelemaan jotakin herranpaikkaa itselleni, kun en vielä kelpaa
rengiksi; mutta tuo äkäpussi minuhun heti suuttui».

»No, no, ha, ha!» nauroi isäntä, joka oli vanha sotaherra komeassa
kultanappisessa takissa eli univormussa ja joka osasi puhua
Iikan kieltäkin paremmin kuin tuo kiivas mamsseli, — »no, no,
ha, ha! vai pyrit sinä herraksi, lysti poika, lysti poika! Antakaa
hänelle ruokaa ja pukekaa hänet poika-vainajani vanhoihin vaatteisin.
Ja tuossa saat kokonaisen markan, poika parka!»

Ojentaen Iikalle rahan, läksi hyväluontoinen sotaherra kyökistä
pois.

Mutta Iikalle toimitettiin heti hyvät vaatteet, hyvät kengät ja
puhdas paita. Eräs miespuolinen palvelija tuli ja autti Iikkaa riisumaan
vanhat vaatteet pois ja pukeutumaan uusiin. Ja nyt näytti
niin sievältä, siistiltä, makealta ja miellyttävältä herraspojalta, että
tuon vihaisen mamsselinkin suu meni hyvästä mielestä muiluun.
Sitten pantiin Iikka syömään. Mamsseli toimitti hänen eteensä pöydälle
kaikellaista alatuoppia ja inkiväärää ja muita herkkuja, ja
Iikka söi oikein vahvasti.

»No, katsos nyt, äkäpussi», lausui hän mamsselille, »näin sitä
herroiksi eletään!»

»Fyi sine! söö nyt ja pide suu kiinni», lausui mamsseli puoleksi
pahoillaan, puoleksi hymyillen.

»Ei käy pitää suuta kiinni syödessä», muistutti Iikka aivan oikein.

Tuli sinne kyökkiin nyt myöskin sotaherran rouva ja muuta
herrasväkeä katsomaan Iikkaa, joka jo heillekin selitti tahtovansa
ruveta herraksi, koska muka ei rengiksi kelvannut tässä maailmassa.
Herrasväkeä nauratti, ja sotaherran rouva kysyi, miksi herraksi
Iikka pyrki ja mihinkä työhön kykenisi. Iikka vastasi:

»Kyllä se minulle on yhdentekevää, mikä herra minusta tulee;
pankaahan pormestariksi taikka joksikin muuksi mestariksi — työhön
en vain kelpaa, mutta eihän herrojen eikä mestarien tarvitsekaan
tehdä työtä. Niin olen kuullut».

Kysyttiin sitten osaisiko hän lukea ja kirjoittaa.

»Kyllä minä lukea osaan», arveli Iikka, »olen lukenut aapiskirjan
ja pienen katekismuksen, mutta kirjoituksen laita on niin
ja näin. Nimeni osaan piirtää».

Taas naurettiin.

Mutta itku pitkästä ilosta. Sattuipa vielä samana päivänä niin,
että tuo vanha hyväluontoinen sotaherra — hänen nimensä oli Karashoo
— sai halvauksen ja kuoli, ja tästäkös suru taloon! Ymmärrättehän
sen. Rouva oli aivan pyörällään surusta ja kaipauksesta.
Ja niin sitten koko maakuntakin, sillä vainaja oli ollut koko
sen maakunnan ylimmäinen päällikkö eli vieraalla kielellä: komesraati,
ja kaikki olivat hänestä kovasti pitäneet, koska oli siivo
ja hyväluontoinen mies. Iikkakin häntä hartaasti suri, kuten sanomattakin
arvata voitten.

Samalla levisi kaupunkiin toinenkin surusanoma. Kuningas oli,
näetten, julistanut sodan turkkilaisia vastaan, ja kaikkein senkin
maakunnan sotamiesten ja sotaherrain, ylhäisempien ja alhaisempien,
täytyi sotaan. Ja lähti sinne muitakin miehiä ja herroja suuret
parvet vapaaehtoisina. Täten jäi koko maakunta ja erittäinkin kaupunki
melkein paljaaksi miehistä ja herroista. Hallituskin joutui
miltei yksistään naisten käsiin. Ja erittäinkin olivat kaupungin
valtuusmiehet paljaita naisia.

Tänä vallankumouksen aikana eleli Iikka Ilkanen yhä sotaherra-vainajan
talossa. Hän pääsi ensiksi juoksupojaksi, sitten paremmaksi
palvelijaksi eli pikentiksi ja viimein, kuten leskirouva
sanoi, »hovimestariksi» siihen. Semmoinen lienee melkein sama kuin
isäntärenki maalla, sillä eroituksella, ett’ei hovimestarilla — kuten
ainakin Tikka, arveli — ole juuri mitään tekemistä. Iikka oli siis
herrastumistaan herrastunut. Niinpä piti hänen vain paraasta päästä
osata hyvin sievästi ja miellyttävästi kumartaa, ja siihen kyllä vähitellen
harjaantuu, kun on hyvä pää. Niinikään piti Iikan komentaa
ja kurissa pitää talon muita pikenttejä ja palvelijoita, piikoja
ja muita passarimamsseleja, joita tuo yllämainittu äkäpussikin
oli yksi.

No, oli näin kulunut neljä viisi vuotta, kun yht’äkkiä sodasta,
jota yhä vielä kesti, tuli kuninkaalta kova käsky, että tähän puheenalaiseen
kaupunkiin piti asetettaman uusi maaherra eli komesraati
vanhan sijaan. Entisen kuoltua ei, näet, mitään komesraatia
ollutkaan. Ja juuri kaupungin valtuusmiesten piti uusi ehdoittaa,
ja tämän tuli välttämättömästi olla »koulunkäynyt sotaherra»,
kuten kuninkaan sanat kuuluivat. Nytkös kaupunkilaisille
hätä kynsiin! Mistä saataisiin sotaherra, kun kaikki olivat sodassa?
No, ei muuta kuin kaupungin valtuusnaiset asiasta keskustelemaan.
Ja panenpa tähän heidän koukouksessa pitämästänsä pöytäkirjasta
eli torakollasta kappaleen, hieman korjaamalla heidän kieltänsä.
Niinpä lausui Karashoo-vainajan leski:

»Minä ehdoitan virkaan Iikka Ilkasta».

Ryökynä Parasoll lausui: »Mutta hän ei ole mikään sotaherra,
eikä kuningas häneen tyydy. Meidän saattaa käydä hullusti, jos
semmoisia sipulivirkamiehiä panemme komesraadiksi».

Rouva Turnyyr muistutti: »Sitä paitsi Iikka Ilkanen ei ole
käynyt mitään koulua».

Ryökynä Sinjong lausui, kohoitellen olkapäitään: »Hän tuskin
osaa kirjoittaa nimeänsäkään».

Rouva Karashoo vastasi tähän: »Hän osaa aivan selvästi kirjoittaa
nimensä Iikka Ilkanen, ja minun mielestäni maaherranvirkaan
ei muuta tarvitakaan».

Rouva Samowaar lausui: »Mutta onhan täällä kaupungissa
muitakin miehiä kuin Iikka Ilkanen».

Rouva Karashoo vastasi: »Niin, mutta ei muita herroja; joku
renkinulikka vain ja pari kolme polisia ja nokikolari».

Rouva Kaffemyssä lausui: »Niin, kyllähän Iikka Ilkanen olisi
kaikin puolin sopiva virkaan, mutta se vain on esteenä, ett’ei hän
ole käynyt koulua sekä että hän ei ole sotaherra».

Mutta nyt lausui pitemmässä puheessa leskirouva Karashoo:
»Mitä siihen tulee, ett’ei hän ole käynyt koulua, niin se asia on
autettavissa. Tässä kaupungissa tosin ei nyt, sodan raivotessa, ole
olemassa muuta koulua kuin ryökynä Volang’in johdattama tanssikoulu;
mutta koska ei kuninkaan käskyssä määrätä mitä koulua
maaherran eli komesraadin pitää käydä, niin ehdoitan minä että
Iikka Ilkanen pannaan pariksi viikoksi mainittuun tanssikouluun,
jota juuri hän paraiten tarvitseekin. Ja koska komesraadin ei
ennenkään ole tarvinnut kirjoittaa muuta kuin nimensä vain päätöskirjain
ja asetusten alle, niin on Iikka Ilkanen juuri omiansa
siihen virkaan, sillä hän ei osaakaan muuta kirjoittaa. Kansselinaiset
saavat päättää sekä toimittaa itse asiakirjat. Ymmärrättekös
yskää, hyvät ystävät? Mitä taas siihen tulee, ett’ei Iikka Ilkanen
ole sotaherra, niin on sekin puute pian autettu. Minä annan hänelle
miesvainajani kauniin, kiiltonappisen univormun sekä miekan,
niin on hän yhtä hyvä sotaherra kuin kukaan muu. Saattepa
nähdä vain».

Ja tähän leskirouvan ehdotukseen valtuusnaiset pian yksimielisesti
suostuivatkin; taputtelivatpa vielä käsiäänkin.

Päätös pantiinkin heti toimeen. Iikka laitettiin tanssikouluun
ja, hyväpäinen kun oli, oppi hän kahdessa viikossa kaikki temput
ja komervenkit siinä niin perin pohjin, että lopputanssissa hypytteli
kaupungin nuoria naisia ja mamsseleja paremmin kuin hovikeikari.
Samassa tilaisuudessa oli hän myöskin jo Karashoo-vainajan
univormussa, sapeli vyöllä; eikä »koulunkäyneestä sotaherrasta»
(kuten kuninkaan määräys oli) enää puuttunut tuon enempää! — 
Ilmoitettiin siis kuninkaalle, että »koulunkäynyt sotaherra» Iikka
Ilkanen on sovelias komesraadin virkaan; — eikä aikaakaan, niin
istui Iikka kansselissa, piirtäen pitkin aamupäivää nimeänsä kaikellaisten
asiakirjain ja päätöskirjain alle, joita kansselinaiset hänelle
valmiiksi toimittivat. Itse asioista ja päätöksistä hän ei piitannut
tämän taivaallista.

Niin oli Iikka Ilkanen siis todellakin päässyt suureksi herraksi,
eikä muuta työtä ollut kuin tuo nimenkirjoittaminen vain.

Mutta siitäkin hän sodan loputtua pääsi. Kuningas arveli kai,
että Iikka jo oli tehnyt kylliksi työtä, sillä toinen lähetettiin hänen
sijaansa, ja Iikalle annettiin koko komesraadin-palkka ponsuuriksi
eli eläkkeeksi. — Eikä nyt Iikalla enää ollut muuta tekemistä
kuin pari kertaa vuodessa käydä perimässä palkkaansa.
Pasteeraili, pasteeraili vain pitkin kaupungin katuja komeassa unuvormussaan
— sillä senkin hän sai pitää — polttaen papuryssiä ja
armollisesti nyykäyttäen päätään tervehtivälle kansalle. Ja hänen
tervehtiessään poliseja, vastasivat nämä aina syvästi liikutettuina:
»Jumala varjelkoon herra komesraatia!»

Tapasi Iikka toisinaan tuon entisen kiukkumamsselinkin Karashoo-vainajan
talosta, tervehti ystävällisesti ja armollisesti vain
ja sanoi:

»Ku moro, ku moro, kiukka-Maija, hu stoo dill?»

»Takkarimuukas», vastasi syvästi niiaten tämä, »hu moo härr
komesraati sölv?»

•Mykke praa, mykke praa», sanoi Iikka, »jo kelpaa elää herroiksi!
Ajöös!»

»Ajöös! Ajöös!»

Sen pituinen se.

Lähde: 

Tyko Hagman
Joulutervehdys
1888
Sadut