Maailman äärissä
Pien’ pupu hangella keväimen
 ens’ päivän heräsi koittoon.
 Hän viihtyi humussa metsien
 ja nukkui tuulien soittoon.

 Sen vuode kiven on takana,
 on alla puunrungon harmaan.
 On siinä valkea lakana
 ja pehmyt patjakin varmaan.

 Ain’ aamunkoitteessa retkellen
 hän lähti aralla miellä,
 niin monta vaaraahan vaanien
 on pienokaisella siellä.

 Ja niityn laitahan aina vaan
 hän kulki kepein kengin,
 siell’ usein pensaasta piilostaan
 on nähnyt kuormalla rengin.

 Vaan kerran aurinko kultiaan,
 kun puiden latvoihin valoi
 ja peitti helmihin niittymaan
 ja tähdet hangella paloi,

 niin silloin pupunen rinnassaan
 tuns’ avaruuksien kaipuun,
 hän päätti koitella voimiaan
 ja kuinka kintut ne taipuu.

 Se harppas hangella hurjanaan,
 se korvat hörrössä loikki,
 sen laajan valkean niittymaan
 se puikki pitkin ja poikki.

 Vaan tuossa estehen kummakseen
 pien’ pupu tiellänsä tapaa,
 on aita vastassa seipäineen,
 ei taival olekaan vapaa.

 Sen eteen pienoinen ihmeissään
 nyt korvat lupassa jääpi.
 Käy tätä kummaa hän miettimään
 ja pulma se selviääpi:

 ”On tässä varmaankin kaiken pää,
 on tässä maailman loppu!”
 Ja kohti kotinsa veräjää
 nyt tuli pienelle hoppu.

 Vain kerran katsahti pupu taa,
 pois sitten ääneti kulki.
 Ja tuttu, kotoinen metsämaa
 taas pienen syliinsä sulki.