Ystävykset (Hellén)
Heit’ oli viisi: mummo ja ukki,
 Maija tyllerö
 ja nukke lyllerö
 ja viides vallaton kilipukki.

 Heill’ oli rannalla mökki oma,
 ränstynyt seinä
 ja katolla heinä,
 vaan se oli lämmin ja soma.

 Ja Maija hän oli, sen kyllä arvaa,
 veikeä vessu
 ja paitaressu,
 ja kili se oli harmaa.

 Sen oli parta alulla juuri
 ja korvat pystyt
 ja sarven nystyt.
 Eikä se ollut suuren suuri.

 Maija ja kili oli ystävät oivat,
 kesämailla
 he huolta vailla
 telmivät, teppuroivat.

 Kerran tyttönen kilin selkään
 nuken istutti.
 Hopsis, heponi!
 Ja nukke huusi: »Oi, pelkään!»

 Kili kippas kuin ukonnuoli,
 nukke töksähti,
 maahan möksähti.
 Maija parkui: »Se kuoli!»

 Kyllä se virkoo, arveli kili,
 suuhunsa sieppasi,
 ilmahan kieppasi.
 Voi sua, hulivili!

 Ukin verkotkin hongan haarassa
 saivat reikiä –
 kili veikiä,
 nyt on selkäsi vaarassa.

 Mummo se istutti pellon laitaan
 kaalit ja pavut,
 keittojen maut,
 ja pani ne pisteaitaan.

 Kilipä herkut ne hyvät äkkäs,
 tekipä mieli,
 vesissä kielin
 aidan se kumoon päkkäs.

 Kaalit ja pavut se suuhunsa nyppi,
 vieläpä sotki,
 tallasi, potki,
 ja ilosta veitikka hyppi.

 Se oli sentään liikaa melkeen.
 Nyt tuli tili:
 läävähän kili,
 ja ovi se pantiin telkeen.

 Ystävä seisoi takana oven,
 hellästi huuteli,
 raosta kuunteli,
 ja suru se täytti poven.

 Heltyi mummo ja päästi pukin.
 Voi riemua kilin,
 sen hulivilin,
 ja riemua Maijan ja nukin!

 Ilosta kili järkensä hukkas,
 kun nuken se äkkäs,
 päin päätä se päkkäs,
 ja mummoa, Maijaa se pukkas.

 Vaan kerranpa sattui kummat eteen:
 rannalla leikkuissa,
 kivillä keikkuissa
 tyttönen mulskahti veteen.

 Kili se vallaton valmiina heti:
 jalkahan tarrasi,
 hampahin narrasi,
 ystävän kuiville veti.

 Ja se oli uljasta, pelvotonta,
 ja siitäpä kili,
 se hulivili,
 sai anteeksi syntiä monta.

1911.