Lintunen (Brummer)
Lauloipa pieni lintunen
 Peitossa hongikon.
 Hän päivän pitkän laulellen
 Viel’ uupumatoin on.
 Puun korkehimman latvahan
 Hän istui; – loistoa
 Tuon aurinkoisen laskevan
 Hän mielii katsoa.

 Metsässä synkät alhot on
 Ja puita taajahan.
 Siell’ ampuja käy armoton,
 Ku tähtää tarkkahan.
 Hän vaanii, ryömii, kurkistaa,
 Hän hiljaa hiipiilee;
 Korkeinta puuta katsastaa:
 Eihän se mitään tee?

 Vaan lintu pieni lauleli
 Suv’illan ruskossa.
 Hän Jumalata kiitteli
 Vapauden riemussa.
 Hän lauloi, eikä tietänyt,
 Kuin kauaks’ äänens’ soi,
 Kun kiivas luoti lensi nyt
 Ja surman hälle toi.

 Mit itket? Suotta kyynele
 Nyt on. Ken auringon
 Loistossa laulaen kuoli, se
 Elää, vaikk’ kuollut on.
 Suv’illan kirkkaan sulohon
 On kuolo herttainen.
 Kun silmä tähtää valohon
 Laulaja miekkoinen!

Anonyymi
Runot