Halki avaruuden
Halki avaruuden tuiman
 sulle puhun väristen.
 Ajatuksen lento huiman
 kyllin onko – tiedä en.
 Ehkä tähtiviluun jäätyy
 kauimpana siivet sen,
 pilviportaikosta häätyy
 eksyneenä poloinen.

 Sentään rakkauden säteen
 sydämeesi sinkoan.
 Läpi ilmain tuttuun käteen
 tartun, jota rakastan.
 Tuska palaa pitkin hetkin
 –- loppua en sille nää.
 Sano, salat viimeisetkin
 kuollessako selviää?

 Siellä jälkeen unen maisen
 toteen herännytkö liet,
 vettä aallon jumalaisen
 juoden hylkäät ihmistiet?
 Kaikkeuden kasvot näätkö
 hunnutonna kokonaan,
 niiden loistoon yksin jäätkö,
 unohtaen virvat maan?

 Silloin vastaa viereltäni
 ääni tajuamaton:
»Siellä vain on elämäni,
 missä sydämeni on.
 Tähtipuutarhoissa pysyy
 vain ne, joit’ ei kutsu maa.
 Rakkautta henget kysyy,
 vain se juottaa janoovaa.

 Halki avaruuden tarhain,
 maailmoiden miljoonain,
 myöhään tapahtuu ja varhain
 rakkauden tahto vain.
 Siksi eroittaa ei mikään
 sydämien teitä voi.
 Luonas olla iäst’ikään
 saan – niin Luojan armo loi.»