Juhlaruno Kuopion Työväenyhdistyksen 15-vuotisjuhlassa


I. 

 On inehmoinen luoma luonnotarten
 hän muren murtunut on kaikkeudesta,
 siks’ kuihtuvaksi elämänsä käypi,
 kun temmataan hän alkulähtelltänsä
 ja luontojuuriltansa irroitetaan.

 On inehmoinen luoma luonnotarten
 hän lehvä ihmiskunnan onpi puussa,
 mi oksallansa eloon puhkeaapi
 mut tuulen tempomana mullaks’ maatuu.

 Siksi kuullos ihminen sä luonnon ääntä,
 mi puhuu sydämesi syvyydessä
 ja metsän puissa, taivaan linnuissa:
 se yhteisyyden ylevä on ääni.

 Kas yhtähälle vetten laineet vyörii,
 ja sisaruksin aallot vaeltaapi.
 On toinen hyöky vaahtoisampi toista
 ja toinen tummempi on välkynnältään,
 mut’ sama kaikilla on määrä, suunta
 ja samaa kutsua ne noudattaapi.

 Näin meren aaltoset ne kautta aikain
 käy kiertokulkuaan ja kalvossansa
 ain taivaan tulosia kuvastaapi.

 Ja katso lintuja, kun sankoin parvin
 ne palaa etelästä Pohjan puoleen,
 ne kuinka neuvokkaasti ilmaa halkoo
 ja toinen toisellensa suojaa suovat.
 Tai katso muurahaista päivin pitkin
 se kuinka väsymättä uurastaapi
 ja kerää yhteisehen kokoon kortta.
 Tai silmäellös metsäkössä puita
 ne kuinka sopivasti karvojansa
 päin korkeutta kohottavat tuolla,
 ja vaihteluissa vuodenaikain, säiden
 ne toinen toisellensa suojaa suovat.
 Tai katso kukkasia kumpuloilla
 ne kuinka kallistuvat valon puoleen
 ja silmin sädehtivin, säihlyväisin
 sull’ elon onnesta vain haasteleepi.

 Sä painu luontohon oi ihmislapsi
 ja katsees metsihin ja maihin tähtää.
 Kas lahtein niemien kun rannat kaartuu
 ja kulkee kaunihisti vetten vyöhyt.
 Kas kuinka heloitellen koivahaiset
 ne haakson liepehellä tyynnä huojuu.
 Ja katso, rusoittaissa taivon rannan,
 kun kukkuloilla varjot vaihteleepi,
 kuink’ armas, verraton on luonnon sulo.

 Sä painu luontohon ja laulun kuulet,
 maa, meri, metsä, taivaskin nyt soittaa
 ja jättikantelosta kajahtaa.

 Niin – mieltä viehätellen luonnon kannel
 näin elon tarkotusta tulkitseepi:
 ”On elo elämää ei kuihtumusta
 siks’ eloon uhkuvaan on kaikkein kaipuu.
 Mut’ elon ehtona on yhteishyöty
 se pohja kaikelle on kasvannalle”.

 Noin soittelee tuo kaikkeuden kannel
 veen kuohuissa ja tuulen huminassa.
 On sanat koruttomat, aate tuttu,
 mut kummasti se mieltä koskettaapo
 ja kenpä sävelen sen kerran kuuli,
 häll’ elämän se halki korviin soipi.

 Tuo soitto soi, ja kumma sill’ on taika,
 se tunkee syvälle jo sielun pohjiin.
 Se yhä soi, ja pysähtyypi monta
 tän’ elon matkamiestä kulussansa
 ja säveleitä kuulemahan käypi
 Ja ihminen nyt tuntee, kuinka hällä
 uus syttyy sykähtely rinnassansa
 ja soitto sydämestä pulpahtaapi.
 Hän luonnon laulun ihanaisen kuulee
 ja siihen juhlamielin sulaa, yhtyy.....

 On laulu voimaton, mi hiljaa sammuu
 eik’ innostusta jaksa työhön valaa.
 Mut laulu kuolematon, pyhä, kaunis
 se teon tähkäitä nostattaapi. – –
 Tää laulu kuole ei vaan taiallansa
 jo nostaa kutsuhunsa ihmiskunnan.

 Niin herää ihminen ja onnellensa
 luo yhteis-onnen kestäväisen pohjan.
 Ja niinkuin lehvä oksallansa varttuu,
 niin yleneepi yksilö maan päällä
 ja uhkuvaks’ käy onnen ojapelto.

 Siis soita sopusoinnin suurta taikaa,
 luo onnen unten ruusuisata vastais-aikaa.
 Soi luonnon harppu, kaikkeuden kannel!

II. 

 Tulet taivaalla syttyy ja kuolee
 ajan vaihteessa ainiaan.
 Maan lapsien tuskaan ja huoleen
 ne heittävät loistettaan.

 Myös ihmisrinnassa siellä
 moni tähtönen aatteiden
 se puhkes’ mut elämän tiellä
 jo himmeni loiste sen.

 Mut yksi on aatteista parhain
 tuo hehkuva, sammumaton.
 Ah ihminen myöhään ja varhaan
 se rintaasi tuikkakohon.

 Pyhä aate se kärsiväin yöhön,
 suo unelmat ruusuiset.
 Läpi puutteen se kutsuvi työhön
 ylös raatajat tuhannet.
 Vait, tunnussana se raikuu
 ja ”veljeys”-huudot soi.
 Tuo ääni se kasvaa, paisuu
 kuka kuuro nyt olla voi?

Hilja Liinamaa.

Lähde: Työmies 19.8.1904.

Hilja Pärssinen
Runot
Työmies
1904