Mehiläinen ja kyyhkynen
Purohon putos mehiläinen,
 mut tuonpa huomas kyyhkyläinen.
 Hän, surkutellen sydämestä,
 lens’ puuhun oitis nopeaan
 ja pienen lehden lehväksestä
 pudotti veteen noukallaan
 lautaksi pikku elävällen,
 se että pääsis maalle jällen.

 Kun sitten kerran kyyhkynen
 lens’ illal’ lehdon siimeeseen
 ja kukers’ siellä iloksensa,
 oksalla istuin yksinään,
 niin metsämiespä pyssyään
 ojensi, häntä tappaaksensa.
 Mut siihen mehiläinen lensi
 ja käteen pistämähän ensi,
 ett’ tuntui kipeätä tekevän.
 Pau! luoti lähti nyt – mut syrjähän.
 Pelastuneena kyyhky lens’. – Mun ystäväin!
 Kas, hyvän teko palkkahan aina näin.

Skalde-Försök, 1819, suomeksi Luonnon kirjassa. Suomennos kuten edellisessä runossa.
Luonnon kirja, 1856; J. Bäckvallin suomennos 1860; P. Cajanderin tarkistus 1888.

Anna Maria Lenngren
Johan Bäckwall
Paavo Cajander