Antti ja Rusko
”No ruskoni, hepo,
 jo loppuihe lepo,
 työ tarmokas kutsuu nyt meitä.
 Käy etehen auran,
 me ja’amme kauran
 ja olemme kumppaneita.”

 Ja rusko se myöntää,
 se päätänsä työntää
 jo tuttujen länkien lomaan.
 Ja Antti sen kaulaa
 myös hyväillen laulaa:
 ”Mun Ruskoni, Ruskoni oma!”

 Ja peltoa kohti
 nyt askelet johti,
 ja aurinko kenttiä kultaa.
 Ja Rusko kun veti,
 niin aura se heti
 loi vakoja vankkoja multaan.

 Nyt kukkuvi käki
 ja metsolan väki
 se viidakon liepeillä luikkii.
 Pien’ kerttu se toukkaa
 vaon pohjasta noukkaa
 ja pupuset paulalla puikkii.

 Käy siinä nyt jyske
 ja riemuisa ryske
 ja tuulessa tupruu multa.
 Puun juuret ne rauskaa
 ja kivet ne nauskaa
 ja aura se iskee tulta.

 Vaan aika ei karkaa
 ja monta on sarkaa,
 ja Antti hän Ruskolle maiskaa.
 Sen voimat on hyvät
 ja vaot on syvät,
 ja Rusko se ei ole laiska.

 ”Niin, armahin Rusko,
 se todeksi usko:
 On kiviset meillä pellot!
 Ei muu tässä auta
 kuin tahtomme rauta.
 Ei soi vielä iltakellot.”

 ”On tahto myös mulla
 sun avukses tulla.”
 Näin vastaa se viisas hepo.
 ”Ma äänestäs arvaan,
 oot ystävä varmaan
 ja silloin on työkin lepo.”

 Vaan vihdoinpa sentään
 kun iltakin entää,
 jo nääntyy raataja vankka.
 Ja Antti: ”ma takaan,
 nyt vien sinut hakaan,
 ja nurmi se siellä on sankka.

 Sinä uuttera Rusko,
 en, veikkonen, usko,
 että maailmassa sulle on vertaa!
 Kun kypsyvät jyvät,
 niin appehet hyvät
 saat seimehes monta kertaa.”