Rajalla vartio valppaana käy


I 

 Ukraina vielä kun kukkahan jää,
 Täällä jo lunta ja jäätä,
 Lumen villapäähine kimmeltää,
 Painaen pens-ahan päätä.

 Meitä jo puolelta napamaan yön
 Ruoskii pakkasen raippa,
 Käärivi harjoja tunturivyön
 Tähtien välkkyvä vaippa.

 Hohkavat hiilet luutivi kai
 Pohjotar uunistansa,
 Kun revonroihut viuhkehen sai,
 Soiluen valloillansa.

 Outo kai luulisi: – Roihussa, hei,
 Lieneepi lämmin ja lauha! –
 Vaan revontakka ei lämmitä, ei,
 Ja kaukana täältä on rauha!

 Vaikka ei tietä, ei polkua näy,
 Täällä on ankara raja!
 Rajalla vartio valppaana käy
 Ja tuolla on – anastaja!

II 

 Painuu lumen alla havu.
 Ilmaan kuulaan pakkasaamua
 Nousee yksi ainut savu
 Ylle metsän, rajaraamun.

 Ohut talvipäivän kiila
 Tunkee väliin aamun, illan.
 Puree vilu niinkuin viila
 Kirkkaaks’ ilman kaarisillan.

 Hiihtää tiedusteluretken
 Päivänloisto navan yöhön,
 Hiilahtelee lyhven hetken,
 Kutoo kultaa Pohjan vyöhön.

 Leikkii vähin päivän briha
 Tanhuvilla tuntureitten,
 Säkenöitsee pohjan piha
 Timanteissa hiutaleitten.

 Niinkuin kadun leikkaa katu
 Kaupungissa, niinpä täällä –
 Leikkaa suksenladun latu...
 ”Hiihtänyt lie kenpä täällä?...”

 Silmä vartijan on valpas
 Hiihtäessään vuoren laitaa.
 Hengityksen vilu salpas...
 ”Vihamies se olla taitaa?...”

 Teräsvieterinä mieli...
 Suksen sauvan laskee, nostaa;
 Uhkaavaks käy ilmanpieli,
 Lumimyrskyllä kai kostaa.

 Eessä syvä vuorenrotko,
 Metsä kaihtaa näkörannan,
 Järven rantaan päättyy notko...
 ”Lyijyterveiset ma annan, –

 Miettii tähystäjä, – sille
 Joka aikoo käydä päälle.
 Joka tunkee tunturille,
 Sen jo kaadan järven jäälle.”

III 

 Savu hiipui jo pakkasen huurteeseen,
 Punavartija sulkee pellin,
 Vaan sydämen akkunat aukoo hän
 Ja muistelee mielin hellin:

 ”Ihan varmaan Annuska armainen
 Jo viimeistä lehmää lypsää,
 Ja yhteisruokalan uunissa lie
 Pian pehmeä piirakka kypsää.

 ”Ja kolhoosin tallissa rauskuttaa
 Minun serkkani aamiaiskauraa,
 Ja pajassa taattoni kalkuttelee,
 Hän korjaa jo kevääksi auraa.

 ”Ja maammo tuo tupahan lämpenemään
 Isot hahtuvat, taattoa muistaa:
 ”Prikatiiri taas sukkia tarvitsee...”
 Ja sormensa langalla luistaa.”

 Kuva toisensa jälkeen kurkistaa
 Oman sydämen akkunan takaa.
 Ne ailuvat hetken ja haipuvat pois...
 Rajan ompi hän vartija vakaa.

 ”Raja tässä on kahden systeemin, –
 Hän miettivi, – diktatuurin
 Proletaarein uljas vartija oon,
 Joka mulle on kunnia suurin.

 ”Minä kirjoitan nuorisojatsheikkaan, –
 On Annuska sihteeri siellä, –
 Miten valpas on vartio, horjumaton,
 Miten on pojat potralla miellä!

 ”Minä kirjoitan tuulista tunturien,
 Miten nostaa ne tundroilta lunta,
 Miten käy poro vieläkin laitumella,
 Lumen alla vaik’ on paliskunta;

 ”Miten suksilta hankehen pyllähdin,
 Jäsenkirjani hukkuneen luulin;
 Miten kerran katkaisin lahtarin tien,
 Pahat terrorituumansa kuulin.”

IV 

 Hän on päättänyt kirjeen,
 Sen vie povelleen.
 Asestettuna astuu hän
 Suksilleen.

             Ei rauhoitu, velttone
             Mieli sen, jolla
             On halu valppaana
             Vartioss’ olla.

 Syvän tyyneltä näyttää jos,
 Tarkemmin vaan
 Rajavahdin on oltava
 Vartiossaan.

             Ain mahtane jatkua
             Rauha ei tälleen:
             Voi lahtarit äkkiä
             Hyökätä jälleen.

 Vihamiestensä tietävi
 Kiertelevän
 Yhä tienoilla näillä,
 Siks’ punnitsi hän,

             Mikä hinta on lahtarin
             Kierän ja raa’an...
             Tasapainohon saattavi
             Mielensä vaa’an.

 Hymy huulilla hiihtää hän
 Hiljalleen,
 Ja aatos lentävi
 Kirjeeseen.

             On niinkuin se lämmittäis’
             Hiihtäjän rintaa...
             Vaan pakkanen suutelee
             Poskien pintaa.

 On lempijän lempiä
 Velvollisuus,
 Vaan täällä on lemmelle
 Aihe jo uus:

             Jos siellä on Annuska
             Hilpeärinta,
             Niin täällä on
             Neuvosto-Karjalan pinta.

 Ja vartiotupahan
 Toveri jää
 Ja uupuvi unosen
 Untuhun pää.

             Vaan yhteyskoneesta
             Toisella huoli:
             Ei hetkeä tyhjänä
             Vlasovin tuoli.

 Lyhyt päivä: kaks pimeää
 Vastakkain;
 Vain yötähän talvella
 Täällä on ain!

             Toki vartija hiihtää
             Valkeaa sarkaa...
             Vaan vartiopaikkahan.
             Lahtarit karkaa!

V 

 Monet virstat on hiihtänyt... Hangelle
 On tippunut viljalti verta...
 Käy voimansa loppuun... ”Ponnistaa
 Kun jaksaisi vieläkin kerta!”

 Kylä kaukana vartiopaikalta;
 Toki tieto on vietävä sinne,
 Miten julkeat lahtarit surmasi taas,
 Punaseks’ tuli tunturin rinne.

 ”Yön tuiskussa vartioon hyökkäsi niin
 Asevankkana roistojen joukko...”
 Veri tippuu... Hän hiihtää hankea vaan
 Ja jylhä on vuoren loukko.

 Puri pakkanen haavaa... Kuulas on
 Tänä päivänä ilman ranta.
 On katkennut sauva ja haljennut
 On hiihtäjän suksen kanta.

 Kylä... Hiihtäjän vaipuvan ympäröi
 Omat... Heille hän vaivoin haastoi:
 ”Pian vartiopaikka taas pystyttäkää!
 Sen lahtarit poltti ja raastoi.

 ”Kun hihkuen nostivat seipääseen
 Poislyötyä Vlasovin päätä,
 Minä silloin kuulani heihin löin;
 Olin haavoissa ryöminyt jäätä.

 ”Tämä kirje on nuorisojatsheikkaan...
 Tuli loppuni.... Päätäni huumaa!...”
 Oli kirjeessä: ”Neuvostomaastamme
 Emme luovuta yhtä ees tuumaa!”