Iltasella (Lyytinen)
Ilta hienost’ himmenee,
 Käypi kalseaksi,
 Maa jo tuolta tummenee,
 Muuttuu mustemmaksi.

 Yksin kalpeana kuu
 Tarpoo taivaan rantaa,
 Puolla katsoo, kirkastuu,
 Valon vaisun antaa.

 Viitakossa viileys
 Karmivaksi kasvaa,
 Kursusta jo kylmetys
 Uhkuttaapi usvaa.

 Kohta nousee notkelmaan
 Pellon päälle halla.
 Huomenna jo huoataan
 Huolitaakan alla,

 Kuura kylmärintainen
 Rauhaan saapi suolle.
 Hornan henget ilkkuen
 Vaanii vartiolle. –

 Kuoret meidän nukkuvat
 Päivän paahtehessa,
 Vanhat kohta vaipuvat
 Ehtoon ehtiessä.

 Nuorukainen, nousepas!
 Katso: kaikkialla,
 Missä maas’ on laihakas,
 Asuu hyinen halla.

 Näät: sun työtäs’ tarvitsee
 Isänmaasi multa.
 Työhön sulle tarjoilee
 Luoja voiman tulta.

 Valon vainiotakin
 Myöskin halla haittaa.
 Vanhain vaivain viljankin
 Surma tahtois taittaa.

 Vanha polvi poistuvi –
 Nouse, nuorukainen!
 Tarmoin tartu työhösi,
 Siinä vartu vainen!

 Suomi-äiti kutsuvi
 Luokseen lapsiansa,
 Ettei surma sortaisi
 Hänen armaitansa.

 Ken ei kuule, uniin vaan
 Tuhlaa voimiansa,
 Pettäjänä isänmaan
 Auttaa sortajaansa.

 Hallan henkiin iske sä,
 Nuorukainen, innoin!
 Äitiäs’ elähdytä,
 Impi, lempirinnoin!

Sampoinen.

Aapo Lyytinen