Sonatina
Mitä puuttuu pieneltä prinsessalta?
 Väri armas poissa on silmien alta,
 ja hän huokaa kuin koskaan ei nauraa vois.
 Typötyhjä on kultainen kehruutuoli,
 sävel helkkyvä harpun jo ammoin kuoli,
 ja maljaan kuihtuu kukkanen pois.

 Ja puistossa riikinkukot viettävät juhlaa,
 piruetteja narri tanssien tuhlaa,
 hovirouvan loru on ainainen.
 Ei prinsessa naura, ei kuule hän mitään,
 hän seuraa mykkänä, katsoen itään,
 unen siipien kimmeltä häilyvien.

 Uneksiiko hän Golcondan valtiaan muistain,
 kuninkaan, joka hopeiset vaununsa suistain
 pysähtyi sinisilmiä palvoakseen,
 tai Itämaan timanttien säihkyvän herran,
 tai prinssin, joka Ruusujen saarilta kerran
 tuli tuoksuvin pursin ja aarteineen?

 Mitä tahtoo prinsessa mansikkahuuli?
 – Hän perhonen ois, jota kantaa tuuli,
 suven pääskynä liitää kaipaisi hän;
 sädesiltaa, liljoja täynnään syli,
 vaellella – tai vaipuen aavojen yli
 meren pauhuun hukkua hyrskyävään.

 Punaviittainen narrinsa prinsessa raukkaa
 ei viihdä, ei katso hän lumottua haukkaa,
 jonot joutsenten sinessä uuvuttavat.
 Surumielin tuoksuvat kukalle linnan
 lukemattomat puutarhan kukkaset rinnan,
 maan ääriltä etsityt, kauneimmat.

 Polo prinsessa, hohdossa untensa kevään,
 on vangittu häkkiin säteilevään,
 oman linnansa loistoon kuihtuu hän.
 Öin, päivin on hurtat portilla valvoin,
 sata mauria vartioi välkkyvin kalvoin
 lohikäärmeen merkkiä hirvittävän.

 Kotelosta ken pääsisi perhosen lailla!
 (On prinsessa murheinen, väriä vailla.)
 Näyn helmet ja ruusut väikkyvät pois.
 Maan lumotun löytää jos voisi, ja siellä
 (on prinsessa kalpea, raskaalla miellä)
 kevätaamujen prinssin jos kohdata vois!

 – Älä itke! Ratsulla siivekkäällä
 hän saapuu, hän rientää, on kohta jo täällä
 käsi miekassa ylpeine haukkoineen.
 Sua, kaukaista, palvoen lentää hän luokses,
 hän on Kuoleman vallat voittanut vuokses,
 sytyttääkseen huulesi rakkauteen.

Rubén Darío
Runot
Saima Harmaja

es:Sonatina (Rubén Darío)