Veikko lukee
Veikko lukee – tarun maita matkataan,
 aukee ukset taikamaailmaan.
 Hopeoina hohtaa siellä veet,
 kullankimalteina vuorten harjanteet.
 Aarnipuissa ruusut nuokkuvat,
 kaikki sadun linnut laulavat.

 Veikko lukee – sadun nuori sankari
 ratsullansa tulla lennätti.
 Sadunsankari on kruunupää,
 tähti otsalla sen kimmeltää.
 Korskuin kunne ratsu häntä vie?
 Aamunkoita kohden hällä tie.

 Veikko lukee – sadun nuoren sankarin
 saartaa yö ja öiset kauhutkin.
 Väijyy lohikäärme myrkkysuu.
 Nuori kuuntelija kauhistuu:
 Oi, sä sadun uljas sankari,
 joko tullut lie sun turmasi?

 Veikko lukee – iskee säilä sankarin,
 voiton saa hän urho uljahin.
 Kaikki huono, ruma häntä pakenee,
 kauneus ja hyvyys hälle hymyilee,
 sillä ne on hänen sukuaan,
 ne on asukkaita sadunmaan.

 Veikko lukee – loistaa silmät kuulijain,
 Hyvyys, kauneus, uljuus eläköhön ain!

1928.