Minun armaani
On kolkko olla yksin,
 mutt’ kultainen kun on,
 min kanss’ on sylityksin,
 on olo verraton.

 On mullai pieni kulta,
 niin ihmeen ihana.
 Sen silmä säihkyy tulta,
 ett’ sytee savua.

 Se lepää povellani,
 mi siitä lämpiää
 ja sydän rinnassani,
 tuo kylmä, sytkähtää.

 Oi! Kertoa en taida
 Sen sulo-suudelmaa.
 Mutt’ kauheaa! – En naida
 mä saa tuot’ suloisaa.

 Ei vaimokseis se sovi
 – niin sanoo ihmiset –
 Sen henki tuoksuu kovin
 häijyllä, – sanoo net.

 Mut sieluhuni asti
 Sen henki tuoksuaa.
 Ei mikään paremmasti
 voi mieltäin innostaa.

 Ja voi sen pientä suuta!
 Se vast’ on verraton:
 vaikk’ on se pelkkää luuta,
 niin pehmonen se on!

 Ja vielä sanon, että
 sen ompi suudelma
 vain puhtahinta mettä,
 miss’ asuu autuutta.

 Niin tämä armahani
 ain poistaa ikävän.
 Se huokuu rinnallani,
 sulostaa elämän.

 Jos huvittaapi teitä
 myös nimi armaani,
 en sitäkään mä peitä,
 se ompi – piippuni.

Kalle.

Lähde: Lounas 5.9.1890.

Anonyymi
Runot
Lounas
1890