Alustalainen
Sävel-merenä Metsola avara soi
 sun polkusi kahta paolta,
 tuhat-loisteisna kukkaset unelmoi
 sen varrella vailla huolta.
 Niin kaunis on maailma keväinen,
 joka olento onnellinen!

 Hedelmällinen, voimaa hersyvä maa
 sun polkusi kahta puolta
 ylenmääräisen elämän nostattaa,
 maan lapsill’ ei kellään huolta.
 Häävuodetta lintuset rakentaa,
 kukat lempeä tuoksuaa!

 Kevät-elämä rikas ja riemukas
 sun polkusi kahta puolta.
 Sinä kiroten kivistä polkuas
 käyt yksin hautoen huolta,
 sitä huolta mi otsasi rypistää
 ja hartiat köyristää.

 Läpi Metsolan aamuisen, autuaan
 käyt kuokka olkapäällä,
 sinä murheinen, murtunut yksin vaan
 sin’ yksin laahustat täällä,
 missä kevättä nauttivi luonto muu,
 sulla yksin on marraskuu.

 Sulle yksin ynseä elämä on,
 sin’ yksin kiroat maata.
 Kun aamusta laskuhun auringon
 sun pakko on paahteessa raataa
 hyväks’ aina vain herrasi ahnahan,
 tuon kotias vaanivan.

 Pesä sulla on perällä korpien,
 siellä nälkäinen lapsilauma.
 Mut voimasi puserrat puolesta sen,
 jolla maat on ja aitat ja aumat,
 jolla lato ja laari on täyttymätön,
 sydän köyhälle lemmetön.

 Taas päivä on edessä pitkä sun
 ja nääntävä paahteessa pellon.
 Kuin piiskan alla lyö kuokkasi sun
 kunis kuulla voit iltakellon.
 Taas palajat polkuas laahustain,
 kova kannikka palkkana vain.

 Sävel-merenä Metsola avara soi
 san polkusi kahta puolta,
 tuhat-loisteisna kukkaset unelmoi
 sen varrella vailla huolta.
 Niin kaunis on maailma keväinen –
 laps-puoli sä yksin sen!