Ihmeellinen matka historian mailla/Toinen luku
Ihmeellinen matka historian mailla.

Kirj. Jalmari Finne.

TOINEN LUKU.

Kalle ja Maija tulivat Juhanaherttuan
hoviin ja saivat nähdä
kaikenlaista merkillistä.

— Nyt olemme perillä, sanoi
Paracelsus.

Kalle ja Maija pudottautuivat
maahan ja olivat vielä nopeasta pyörimisestä
aivan sekaisin.

— Missä me olemme? kysyi
Kalle.

— Turussa ja matkalla Juhana
herttuan hoviin, vastasi Paracelsus.
Ja nyt saatte aivan ensiksi ottaa
uudet vaatteet yllenne.

Hän pisti kätensä viittansa taskuun,
pöyhi siellä sormillaan, mutisten
jotain latinankielellä, josta

Kalle ei ymmärtänyt mitään muuta
kuin sanan: mutare.

— Hän sanoi mutare, kuiskasi hän
Maijalle ja se merkitsee muuttamista.

— Merkillinen kieli tuo latinankieli,
sanoi Maija, kun se muistuttaa
suomenkieltä.

Hän ei joutunut tätä sen enempää
ajattelemaan, sillä heidän saattajansa
veti jo taskustaan vaatekappaleita.
Maija riisui yltään ja alkoi
pukea niitä päälleen.

— Missä on paita? sanoi hän ensiksi.

— Tässä on, vastasi Paracelsus.

— Mutta sehän on villainen, ihmetteli
Maija. Käytetäänkö täällä
villaisia paitoja?

— Niitä tai silkkisiä, vastasi
Paracelsus. Sinunkin paitasi reunassa
on silkkinen päärme.

Maija otti sen ylleen ja pyysi sitten
housuja.

— Ei sellaisia käytetä, vastasi
Paracelsus. Mutta tässä on alushame.

Tässä ei vielä ollut mitään ihmeteltävää,
mutta kohta Maijan silmät
menivät pystyyn, kun hän katseli
sukkia. Ne eivät olleetkaan kudottuja,
vaan kankaasta leikattuja. Ja
sitten tuli päällyshame. Se oli maahan
asti ulottuva ja hyvin leveä!
Maija jo ihmetteli, osaako hän laisinkaan
kävellä sellaisessa. Reunassa
oli nahkapäärme ja etukaista
oli monenmoisilla kiemuroilla koristeltu.
Mutta röijy, se vasta oli ihmeellinen!
Se veti ruumiin niin piukalle,
että Maija jo luuli hengityksen
loppuvan. Sen etukaista oli vielä
kauniimpi kuin hameen ja päättyi
suippona vyötäröiden kohdalle. Röijyn
yläosa oli aivan toista kangasta
ja kiilsi kuin kulta. Ja hiat! Ne olivat
kovin paksut, sillä niihin oli
päällepäin ommeltu kangasta koholle
ja siellä täällä oli nauhoja tätä
kohotusta lisäämässä. Kaulaan hän
sai leveän, monille koukeroille piipatun
kauluksen.

— Nyt sinun pääsi on aivan kuin
keskellä valkoista vatia, sanoi Kalle
nauraen.

Maija koetti käännellä päätään,
mutta huomasikin, että se oli vaikeaa
ja hänen siis oli pidettävä
sitä jokseenkin alallaan. Päähän
pantiin vielä kulmikas, mustilla helmillä
koristettu myssy ja jalkoihin
kengät, joilla astuminen tuntui Maijasta
kovin vaivalloiselta, kun niissä
ei ollut ollenkaan korkoja.

Kun Kalle katseli sisartaan, ei hän
voinut olla ääneen nauramatta, niin
merkilliseltä tämä näytti.

— Älä naura, sanoi Maija, vaan
pue ensin yllesi, niin saan nähdä,
oletko sinä yhtään tätä parempi.

Ja nyt tuli Kallen vuoro. Paita
oli hänelläkin villakangasta, alushousut,
joita Paracelsus kutsui
»säärivuoriksi», olivat myöskin villaiset.
Housut olivat kovin lyhköiset
ja kovasti pöhöllään, jonka vuoksi
Maija sanoikin, että Kallen keskiruumis
oli aivan kuin suuri meluuni.
Takki oli aivan ruumiin mukainen ja
kovasti koristeltu kaikenlaisilla
nauhalaitteilla ristiin ja rastiin.
Hiat olivat irtonaiset ja sidottiin
pienillä nauhoilla takkiin kiinni.

— Miksi nämät ovat irtonaiset?
kysyi Kalle.

— Jotta voidaan muuttaa toisenlaatuiset
tarpeen mukaan, vastasi
Paracelsus.

Hiat olivat samoin kuin Maijankin
kovin paksut ja pöhölliset. Kaulaan
sai hänkin röyhellyksen, vaikka se ei
ollut yhtä leveä kuin Maijan. Hattu
oli aivan kuin vanha knallihattu,
jonka päälle oli ommeltu samettia ja
sen etuosassa oli suuri sulka, joka
oli hopeisella soljella siihen kiinnitetty.
Jalkaansa sai Kalle pitkät
sukat, jotka olivat, samoin kuin Maijankin,
kankaasta leikatut ja sitten
ommellut, jalkaan hän sai samettiset
korottomat kengät ja sukkien
päälle pitkät aivan lyhköisten housujen
alareunaan asti ulottuvat säämiskänahasta
tehdyt säärykset.

Lapset katselivat toisiaan ja nauroivat
makeasti.

Tämä oli tapahtunut jossain talossa,
jota he eivät tunteneet. Kun
heidän piti lähteä ulos, sanoi Paracelsus:

— Te tarvitsette päällysvaatteet,
sillä ulkona on talvi. Hän pisti
kätensä taskuunsa, kopeloi taas
sieltä jotain ja veti lupaamansa vaatteet.
Nepä vasta olivat komeat!
Päällystä oli samettia ja sisältä ne
olivat nahalla vuoratut. Maijan
turkissa oli majavannahkavuori ja
Kallen näädännahkainen. Ja pitkät
olivat takit, ulottuivat aivan maahan
asti.

— Ja nyt menemme hoviin, sanoi
Paracelsus.

He läksivät pihalle ja siellä oli
hevonen heitä varten.

— Ratsastatteko hevosella? kysyi
Kalle. Missä me sitten olemme?

— Kaikki saman hevosen selässä,
vastasi Paracelsus.

Hän nousi ensin satulaan, sitten
Kalle hänen taakseen ja viimeksi
Maija pidellen veljestään, joka piti
vuorostaan Paracelsuksesta kiinni.
Oli päivä ja matkalla lapset kovasti
ihmettelivät katujen kapeutta ja
käyryyttä, he kun olivat tottuneet
Helsingin suoriin katuihin. Heidän
mielestään olisi kaikkien vastaantulevien
pitänyt ihmetellä, kun
kolme henkilöä oli saman hevosen
selässä, mutta taisi olla yleinen tapa,
koska kukaan ei sanonut mitään,
nosti vain jokainen lakkiaan heille.
Ja Kalle vastasi tervehdyksiin, samoin
Maijakin. Pian he huomasivat,
että muitakin ratsasti linnaan päin ja
he näkivät usein täysikasvuisen naisenkin
istuvan miehen takana satulassa,
mutta monet ajoivat reessä.

Matkalla varoitti Paracelsus.

— Muistakaa nyt olla siivolla,
sillä linnassa on hyvin suuret juhlat
sen johdosta, että herttuatar on
juuri nyt saapunut Puolasta.

— Jäätäkö pitkin? kysyi Maija.

— Oletko sinä hullu, lausui Kalle.
Eihän Itämeri koskaan jäädy kokonaan.

— Hän on tullut laivalla, jonka
nimi on Ursus Finlandiae, lausui
Paracelsus.

— Se on Suomen karhu, sanoi
Kalle, niin paljon minä sentään aina
osaan latinaa.

— Kertokaa hiukan enemmän hänen
matkastaan, sanoi Maija.

— En joudu, vastasi Paracelsus.

— Miksi ette?

— Meillä on kiire, jotta ennätämme
päivälliselle, sanoi Paracelsus hoputtaen
hevosta.

— Paljoko kello nyt on? kysyi
Kalle.

— Noin yhdeksän aikaan aamulla.

— Aamiaiselle kai me menemme
siis, sanoi Kalle.

— Ei, kun päivälliselle, sillä
aamiainen on jo ollut aikoja sitten,
kun kaikki ovat nousseet kello viiden
aikaan, sanoi Paracelsus.

— Hirveätä, lausui Maija, joka
mielellään aina nukkui aamulla niin
myöhään kuin mahdollista.

He tulivat linnaan. Sen portilla
oli vartijat, joilla oli pitkät peitset
kädessä. Ja kun he viimein astuivat
linnan saleihin, niin huomasivat
lapset, että kaikki olivat puetut aivan
samoin kuin hekin.

— Tämä on merkillinen maailma,
sanoi Maija hiljaa veljelleen, kun
täällä aikaihmiset ovat aivan samalla
tapaa vaatetetut kuin lapsetkin.

Ja niin todella kaikki olivatkin,
sillä lasten ja aikuisten vaatetuksessa
ei ollut mitään eroa. Lapsia ei
ollut läsnä muita kuin joukko harmaisiin
pukuihin puettuja poikia.

— Mitä nuo ovat? kysyi Kalle
Paracelsukselta.

— Ne ovat hovipoikia, vastasi
tämä.

Maija näki niiden joukossa erään
hyyin kauniin pojan ja nyökkäsi
hänelle sanoen:

— Morjensta!

Kaikki salissa olivat samanlaatuisesi
puettuja kuin hekin, sen erotuksen
Kalle sentään huomasi, että
muutamilla herroilla ei ollut sääryksiä
niinkuin hänellä, vaan niiden
sijasta aivan jalkojen mukaiset kudotut
suojukset.

— Katsos noita pinkkapöksyjä!
sanoi hän Maijalle.

— Hst! lausui tämä. Et saa tehdä
huomautuksia, äiti on niin sanonut.

Mutta hän ei malttanut itsekään
olla sanomatta:

— Muutamilla herroilla on selässä
tuollainen liehutin.

Tällä hän tarkotti kapantapaista
koristusta, joka riippui olkapäiltä
hiukan alapuolelle suolivyön.

— Ja tuolla on naisia, joiden myssystä
roikkuu huntu pitkin selkää,
jatkoi Maija.

— Mitähän ne sanoisivat, jos
kiskaisisi siitä? lausui Kalle.

Häntä nauratti itseään tämä ajatus
kovasti, mutta Maija loi veljeensä
säikähtyneen katseen, sillä
hänen mielensä ei koskaan tehnyt
kiusata toisia, niinkuin poikien teki.

He alkoivat nyt katsella salia.
Seinillä oli komeita kankaita, joihin
oli kudottu kuvia ja ne näyttivät
aivan suurilta tauluilta. Ikkunakomeroissa
oli silkkisiä tyynyjä penkeillä.
Katosta riippui komeita
kruunuja. Huoneen nurkassa oli
avoin takka, jossa paloi suuria halkoja.

— Eiköhän tule häkää huoneeseen,
kun ei voi sulkea suupelliä?
sanoi Kalle Paracelsukselle.

— Ei niillä ole mitään yläpelliäkään,
vastasi tämä. Takassa palaa
yötä päivää halkoja.

— Mitähän isä sanoisi, jos meillä
aina palaisi valkea pesässä? huomautti
Maija. Hän valittaa aina,
että halot ovat niin kovasti kalliita.

He eivät joutuneet tätä enää miettimään,
kun salin perällä oleva ovi
aukeni ja siitä astui esiin kaksi komeaa
herraa, jotka jäivät oven pieleen
ja puhalsivat torviin.

— Mitähän palokuntalaisia nuo
ovat? kysyi Kalle.

— Ne ovat torvensoittajia, jotka
ilmoittavat herttuan ja herttuattaren
tulevan, vastasi Paracelsus.

Ja ovesta ilmestyikin kohta torvien
päristyä ensin herttua ja sitten
herttuatar komeisiin pukuihin puettuina.

— Miksi hän ei päästä naista ensin
ovesta? kysyi Kalle.

— Ei se ole täällä tapana, vastasi
Paracelsus. Kumartakaa.

Kalle kumarsi ja Maija niiasi.
He olivat sen jo tehneet, kun huomasivat
toisten yhä vielä kumartavan
ja niiailevan. Ja jatkoivat siis
yhtä päätä tätä menoa siksi, kunnes
herttua ja herttuatar kulkivat heidän
ohitseen. Maija huomasi silloin,
että herttua oli kaunis mies, vaikkakin
hänellä oli punainen suippo parta,
ja että herttuatar oli aivan tummatukkainen
nainen ja varmasti miestään
vanhempi. Kalle huomasi
herttuattaren kävelevän hiukan vaivalloisesti.
Hän nykäisi Paracelsuksen
viitasta ja kysyi:

— Mitä herttuatar noin vaappuu?

— Häntä vaivaa aina talvella luuvalo,
vastasi Paracelsus. Sen vuoksi
onkin hänen huoneessaan melkein
samanlaatuinen kaakeliuuni kuin
teillä kotona ja se on tuotu Hollannista
tänne.

Herttua oli jo rouvansa kanssa
mennyt sanaakaan sanomatta ohitse,
ja toiset alkoivat heitä seurata. Portaita
alas tultuaan he joutuivat
suureen saliin, aivan edellisen kokoiseen,
jossa oli pitkä pöytä keskellä
huonetta. Sen molemmin puolin
oli penkit ja ne peitetyt punaisella
kankaalla. Pöydän päässä oli kaksi
tuolia herttuaa ja herttuatarta varten.
Mutta tuoleja ei ollut huoneessa.
Kaikki istuivat paikoillaan.

— Katsohan, sanoi Maija Kallelle,
kuinka hieno pöytäliina täällä on,
siinä on oikein välipitsitkin ja paljon
kauniimmat kuin ne, joita Aunuksen
muijat Helsingissä kauppaavat.

— Mutta katsoshan noita kaikenlaisia
koreita maljoja pöydällä! sanoi
Kalle.

Maijan suu jäi aivan selälleen. Ei
hän koskaan ollut nähnyt niin koreita
kiiltäviä maljoja missään kuin
täällä. Siellä oli korkeita, 

 joiden päällä oli kaikenlaisia
ihmisiä ja eläimiä, ja reunat olivat
aivan täynnä kaikenlaisia kirjailuja.

— Mitä ainetta nuo maljat ovat?
kysyi Kalle Paracelsukselta.

— Kultaa ja hopeaa, vastasi
tämä.

— Mahtavat ne sitten maksaa, sanoi
Kalle.

Nyt hänen huomionsa kiintyi lautasiin.
Hän otti edessään olevan
käteensä ja tunnusteli sitä. Hopeaa
se ei ollut, siitä hän oli varma. Mahtoi
sitten olla tinaa.

— Varmaankin sen vuoksi, että
piiat eivät kyökissä rikkoisi niitä,
ajatteli Kalle. Äiti aina valittaa,
että palvelijattaret rikkovat niin paljon
astioita. Täällä on aivan toinen
järjestys juuri sen vuoksi.

Maija oli myöskin tarkastanut
edessään olevia esineitä ja sanoi
Kallelle:

— Ne ovat unohtaneet antaa
meille veitset, kahvelit ja lusikat.

— Kai ne tuodaan myöhemmin,
sanoi Kalle. Odotetaan.

Oven suussa seisoi taas nuo kaksi
palvelijaa ja puhalsi torviinsa. Samassa
tuotiin suuret vadilliset ruokaa
sisään.

Ja nyt saivat Kalle ja Maija nähdä
sellaista, jota he eivät koskaan olisi
uneksineetkaan. Suurista vadeista
jaettiin lihaa pöydän ääressä istuville.
Nämä ottivat vyöstään pitkät
veitset ja alkoivat lihaa leikellä ja
sitten he söivät sormin.

— Mitähän äiti sanoisi, jos olisi
täällä! oli ainoa, mitä Maija sai suustaan
päästetyksi, niin hän ällistyi.

He katsoivat herttuaan ja herttuattareen
ja jäivät aivan suut selällään
tuijottamaan heihin. Nuo hienot
ihmiset kronkkivat sormin ruokaa
suuhunsa!

Tänä aikana oli palvelija pannut
heidän eteensä suuren kimpaleen
lihaa. Paracelsus otti vyöltään tikarin
ja leikkeli sillä lihaa pieneksi.
Kalle kouraisi omaan vyöhönsä ja
löysi sieltä pitkän puukon hänkin.
Maija piti silmällä naisia ja näki
näiden taskustaan ottavan linkkuveitsen
ja sillä paloittelevan ruokaansa.
Hän pisti kätensä omaan
taskuunsa ja kopeloi sieltä. Olipas
hänelläkin. Lapset tekivät samoin
kuin toisetkin ja heidän mielestään
oli tämä syömistapa hyvin hauskaa.
Maijan sormet tulivat tietysti kovin
rasvaisiksi ja hän tahtoi pyyhkiä ne
jonnekin, mutta huomasikin, että
pöydän toisella puolen olevat naiset
nuolivat sormiaan. Hän teki samoin.

Ja ateriaa jatkui. Kun yksi ruokalaji
oli syöty, niin kaasi palvelija
loput lautaselta suureen astiaan ja
sitten pani saman lautasen uudelleen
lasten eteen. Ja aina vähän
ajan päästä puhalsivat palvelijat
torviin oven suussa ja uusia ruokia
tuotiin.

— Hyvänen aika, kuinka täällä
syödään paljon! huudahti Maija.

Jo tuotiin pöytään vatejakin,
joissa oli liemiruokaa. Mutta nyt oli
puute lusikasta. Kumpikin löysi
sellaisen omasta taskustaan.

— Varastavatkohan täällä vieraat
tavaroita, kun ei niille anneta lusikoita
talon puolesta? sanoi Kalle.

He eivät tienneet, millä tavoin
olisi liemiruokaa otettava, kun huomasivatkin,
että kukin pisti lusikallaan
yhteisestä vadista, joka oli varattu
noin kuutta henkeä varten.

— Aivan kuin maallakin nykyään,

sanoi Maija ja pisti lusikkansa vatiin.

Liemiruuan loputtua näkivät he
jokaisen tekevän sellaista, josta
äiti oli heitä ankarasti kieltänyt,
nuolevan lusikkansa. Ja kun se oli
tehty, niin pisti jokainen lusikkansa
taskuunsa.

Mutta silloin ei Maija enää voinut
itseään hillitä, vaan huusi aivan ääneen:

— Katsos Kalle, kuinka herttuattaren
kieli tulee pitkälle, kun hän
nuolee! Hän nuolee oikein moneen
kertaan!

Ja Kalle nauroi niin, että hän aivan
hirnui ilosta.

Olipa se rytäkkää, joka nyt seurasi.
Vartijat hyökkäsivät heti lasten
kimppuun ja alkoivat raahata heitä
pois. Mutta Paracelsus riensi heidän
avukseen. Heitä kuljetettiin kovaa
kyytiä linnan tornissa olevaan
vankihuoneeseen päin kärsimään
rangaistusta majesteettirikoksesta,
sillä ylhäisille henkilöille ei saa koskaan
nauraa. Lapset takertuivat
hädissään Paracelsuksen vyöhön.
Samassa tämä mutisi loihtulukunsa,
ja ennenkuin kukaan ennätti heihin
tarttua, pyöri hän jo ympäri ja katosi
sotilaitten silmien edestä.

Lähde: Pääskynen no 2, 1915, s. 33–39 (11–17)

Pääskynen