Galatea
Oi kaunis Galatea,
 sa liljaa valkeampi,
 sulompi, rusoisempi
 kuin aamuruskon hempi,
 sädettä päilyvämpi,
 vaan tuulta häipyvämpi, häilyvämpi;
 mua miksi, miksi ilkut, luo vain silloin,
 kun uneen silmät suljen,
 sa lohdukseni liidät,
 kanss’ unen taas jo karkkoat, pois kiidät?
 Sa tiedät, heti leimahdin ma lempeen,
 kun meren tytär Doris
 toi sinut, armas äitis,
 kun kutsui kukkarintein
 sua Etna, hyasintein
 ja orvokein, ja niitä poimit, neito,
 ja kohtelias siellä
 ma opas olin rinteen rosotiellä.
 Ma hehkuin, ah, ja lainkaan
 mua et, sa julma, muista,
 näe tuskaani, et suruani suista.
 Miks, impi ilkkumieli,
 mua karkkoat, sen kyllä tiedän: mulla
 kun silmäripset korvasta on toiseen
 ja sauva sankka pinja,
 mi samontaani johtaa,
 ja otsassa vain yksi silmä hohtaa.
 Vaan näinp’ et halvaks ehkä
 mua arvaisi, jos katsees
 vain suopeammin kerran
 mun muodolleni huomionsa soisi,
 tai ei jo Akis armastajas oisi.

Otto Manninen
Pietro Metastasio
Runot