Laulajan tie
Poikki Pohjanlahden laineen
 laulu kevätsorja soi,
 kauas kaikui, kauas maineen
 runon mahtajasta toi.
 Viestin kantoi virsi nuori,
 ken sen kuuli, kohta ties:
 kaukorientoon suunnan suori
 kaukomieli Pohjan mies.

 Halki ilmain iski sulkaa
 siipi uljas unelmain,
 viittoi: veljet, kera tulkaa
 auvoon teitten avarain!
 Tehkää suureks suotu hetki!
 Korkealle! kutsu käy.
 Rientäkää, on pitkä retki.
 Nähkää, mit’ ei vielä näy.

 Näät vaikk’ onnen oma mantu,
 armain vaikk’ ois asuinmaa,
 poveen kell’ on poltto pantu,
 pyrkii, pysähtää ei saa.
 Kaikk’ on hällä muu, ei lepo,
 ei sen leuto unteluus.
 Kauas sinkoo siipihepo,
 kutsuu unten ranta uus.

 Vaikk’ on kallis tanner taaton,
 kultainen sen kotilies,
 isienkin maall’ on maaton,
 muukalainen, matkamies,
 kelle kaipauksen maita
 sieluun siintää, kangastaa,
 kelt’ ei saarra ahdas aita
 aavistusta hehkuvaa.

 – Kiiti laulu lennoin ylväin,
 kipunoi ja kapinoi,
 kukkia ja tulta kylväin
 niinkuin Pohjan kevätkoi.
 Laulun mieltä, laulun miestä
 kuulee, kasvaa kansa, maa,
 kiittää kilvoituksen tiestä,
 aarteesta sen antajaa.

 Siipi on se kansan sielun,
 on sen hengen helkyntää –
 yli arjen ahneen nielun
 kirkas kimmelkaari jää –
 on sen omantunnon vaaka
 arvot toisin tutkimaan,
 ettei lauma raukka, raaka
 viel’ ois viime mahti maan.

 Siks on laaja laulun latu,
 vapaa, suur’ ett’ elo ois,
 elpyin sankar-isäin satu
 poikain työn ett’ aatelois,
 että rohkaistuis, mik’ empi,
 avaramp’ ois aamu uus,
 ihminen ain’ ihmisempi,
 ihmeisempi jumaluus.