Mennyt (Brandes)
Selvästi nään,
 kaikk’ ohi on.
 Huipuilta, kattamilta jään,
 käyn kuiluun, mi on pohjaton.
 Selvästi aivan erotan
 ma kohinan
 kuohuisen kosken vaahtopään,
 min syöksyn laineisiin.
 Ruumiini valko-aineisiin
 siis sulje, koski, seppelöi
 kiireeni valkovaahto-vöin,
 ja alas minut vajota,
 ja ylös heitä.
 Ruumiini polo hajota,
 lyö paasiin kallioiden rivin,
 ja sitten peitä,
 korista jalokivin.

 Ja kutsu sitten kohisten
 puolelta idän ilmojen
 vieraiksi linnut, korpit, kotka,
 kaikk’, kaikki, jotka
 pitoja suinkin rakastaa,
 he kemut saa –
 näin paras on.

Georg Brandes