Minun päiväni
Suojissa laakson, leivon liverrellen,
 Vieressäs istun, impi, haltioissa;
 Tuoll’ alla tunteen aallot hyrskiellen
 Käy kukkien ja leyhkäin suuteloissa.
 En koskaan seisonut oo sodiskellen
 Surujen usvaa vastaan taisteloissa;
 Eik’ arvaa kukaan, miss’ on piilosuojain,
 Paits’ ystävyys ja lempi ynnä Luojain.

 Hymyyni hymyilee tuo haaveksittu kulta,
 Sill’ emme suotta kiusaa itseämme;
 Hyväily-nimet hältä saan, hän multa –
 Vavahtaa lehvät, meidän lempeissämme,
 Ja perhot tullen ruusun suutelulta,
 Kukista luovat taivaan ylitsemme;
 Ah, kaunis mailma! kuinka luonto sointuu
 Tok’ autuuteen, mi sydämessä tointuu!

 Miks’ epäsoinnun soisin sorreskella
 Nyt soinnuntaa, mi mailman haltioipi?
 Suloista sävelmää nyt kaikkisuus vaan soipi,
 Suloista myös mä mielin kaikutella.
 Mun riemujain saat, kulta, riemahdella,
 Kun yhteissointumme sun korviis soipi;
 Syliini vaipuos ja anna suuta
 Ja suudelmaksi elon hetki muuta!