Noctambule


1. 

 Kenen harhaava askele yössä
 pihatanhuan hiekassa?
 Kuten karsisi korvia seinäin
 yhä veräjän narina,

 sekä kuuntelis ääneti aivan
 paja, pihlajat, pensaatkin,
 apilaaseen liukunut varjo,
 pää hiutuva pioonin.

 Miten kalmanhenkinen hovi,
 miten vainaan-kelmeä kuu!
 Vois tajuni viedä haamu
 tahi kuvatus jokin muu.

 Kuni kiiluisi pajalta silmä
 äkin kuolleen ystävän.
 Kai satutin häntä kerta,
 vai muako satutti hän?

 Salin ruudussa – hu-uu – sormi,
 emon liekö, myös mennyt hän?
 Sekö tietää nuhdetta vanhaa,
 vai vaaranko lähenevän?

2. 

 Puitten katveesta pilven alta
 kummun pienoisen paljasti kuu.
 Siinä viruiko pudonnut peippo,
 vaiko vaiteli lapsen luu?

 Lienet kulkija itsekin vainaa,
 yli-ihmises varjoksi sait.
 Nytkö hiivit sä heikkojen teitä,
 mitä muistoa kummulta hait?

 Sydän rinnassa, myrskyyn altis,
 vaiti vain, iät vaikene vain!
 Jääksi jäädy kuin lähtökatse,
 jonka muiston-tehneeltä sain.

 Täällä, seudulla mustain muistoin,
 mieli synkäksi meni niin:
 täällä isoovan lapsen suuta
 Juudas-huulin suudeltiin.

3. 

 Jään helinä soitossani
 pajan, pihlajat hämmentää:
 Kuka nyyhkytti täällä vuodet
 sydänöisin kuurussa pää,

 sekä viimein hävisi luota
 kuin hukkunut merille ois?
 Sali, paja ja pioonit uotti,
 ees tuuli jos terveiset tois.

 Mikä liet nyt, olet niin vento?
 puut kummeksi, kuiski nää.
 – Mikä olenko? Miksikä tulen,
 yhä vielä on tärkeämpää!