Outi Talvitie
Aukeni aurinkoon rakas, tuoksuva pensas.
 Ruusuin puhkesi tuo, ihanampana muita.
 Ruususta ruusuun, kuin suven lämpö ja hurma, rakkaus huokui.

 Niin tuli pitkäinen, alas maahan se iski.
 Ei ikivanhaan puuhun, ei lahokantoon
 koskenut tuo ase taivainen, kukan päätä ei katkonut sairaan.

 Vain suven ruusuihin tulisimpiin se iski.
 Tuoksuen tuskassakin pois kuolivat nuo hymyhuulin.
 Jäi itu hento, imien tuhkasta voimaa: versova ruusu.