Pois malja!
Tämä aika sun vaativi kasvattamaan
 jaloks’ suureksi tahtosi, tuntos.
 Tämä aika sun vaativi uhraamaan
 hyväks’ veljien intosi, kuntos.

 Vaan vieläkö raukkana viipyä voit
 ilomaljojen kurjien luona?
 Sä henkesi hehkunko sammua soit,
 kuin halpa se ois vain kuona.

 Nyt juuri kun tarmoa tarvittais,
 sinä etsitkö huumetta hurjaa?
 Nyt juuri kun kahleita katkoa sais,
 sinä suositko orjuutta kurjaa?

 Sinä maljasi juotko, kun kansamme jo
 väkijuomien orjana huokaa?
 Se raataa, sä tuhlata saatatko,
 kun sillä ei kylliksi ruokaa?

 Noin, nuoriso, noinko sä heikko liet,
 ja pienetkö pyyttehes yhä?
 Oi konsa sä huomaat aattehen tiet
 ja kussa on kutsusi pyhä?

 Niin konsapa sumu sun silmistäs
 on poistuva päivän tieltä,
 ja konsapa tuntehet itsessäs
 sinä intoa, urhojen mieltä?

 – Kas silloin maljat ne hylkäät pois
 ja riennät hoivaksi heikon.
 ja jos kuka kurjana sortunut ois,
 näät hänessä ihmisveikon.

 Mut tuntosi tervehen, nuorekkaan
 sinä uhraat suurehen taistoon.
 Ja turvaat uskoa oikeaan,
 luot tietoa kansasi vaistoon.

 Ja työstäsi jalosta kerran on
 niin kasvava kaunis laiho. –
 Ylös, nuoriso! Tulkosi taistelohon,
 kun maassa on murhe ja kaiho!

Viipuri, 1902.