Laureatus


I. Laureatus obstinatus. 

 Laureatus muiden lailla
 syntyi, potki, huus ja pestiin,
 juur’ kun joulujauhot lestiin
 illan suussa Suomen mailla.
 Nukkui nuhtehia vailla,
 kasvoi, karttui kaunihiksi,
 talon pikku tyranniksi
 kuin on tapa kuninkailla.

 Lapsest’ asti vaiva hällä
 tuot’ ol’ eroitusta nähdä,
 mitä voi ja tahtoo tehdä,
 mitä täytyy täytymällä.
 Piti päänsä, päällä tällä
 lakeja hän laati, antoi,
 uppiniskan nimen kantoi,
 varhaisvanhan myöhemmällä.

 Piennä piiskan koulut suori,
 potki vastaan varsan lailla,
 kärsi valitusta vailla –
 haavat arpeen, päälle kuori!
 Nuorten kesken vanha; nuori,
 vallan nuori vanhain luona,
 etsi kultaa, missä kuona,
 kuonaa, missä kultavuori.

 Pari ystävää ja hyvää,
 maailma muu vastassansa,
 näin hän nautti nuoruuttansa,
 etsi elämältä jyvää.
 Vapahasti merta syvää
 seilas nuoren miehen mielet;
 vaan jo kutsui toiset kielet
 virren töille viehättyvää.

 Oppimatta opin teitä
 lauloi Laureatus nuori,
 torpan tyttö soiton suori,
 koski kuohui säveleitä.
 Matkineeks ei tullut heitä
 maun ruhtinaita maassa,
 lauloi vain kuin rastas haassa
 oman syömen sytykkeitä.

 Kohta niitä lauleskeli
 joka piika, renki siellä,
 taikka missä maalla, tiellä
 vinkui viulu, käsipeli.
 Niissä ilo hurja eli,
 kieli ruotsin, suomen mieli,
 nuotti niinkuin koski nieli,
 sanat riemuin remahteli.

 Veren nuoren aallot kuumat,
 onnen ahjo, lemmen liesi!
 Ollut siin’ ei höylän miesi,
 joka mittaa vaaksat, tuumat.
 Oli hengen nuoren huumat,
 tulet, onnet, innostukset,
 joille aukee sydän-ukset –
 harvoin kirjapainon ruumat.

 Siinä tuntui haju tallin,
 hollin, reen ja renkutuksen,
 tahti väärä tavauksen,
 jot’ ei opin herrat salli:
 käskis käydä joka jallin
 runovuoren ruusuteitä,
 kuka sitten kuulis meitä?
 korko, laajuus mullin mallin!

 Laureatus laulajana
 tutkittihin, tuomittihin,
 suomustettiin, suomittihin,
 kynittiin kuin kylmä kana.
 Veri nuori vellovana
 tuosta paisui, tuosta nousi,
 suuret myrkkykuplat sousi,
 missä muinen onnen vana.

 Mielestään ei mennyt, miksi
 tahtomansa pyhin, parhain,
 pahimmaksi kääntyi varhain,
 hälle ikihäpeiksi.
 Veret muuttui mustemmiksi,
 sappi suomalainen suuttui,
 hauki nuotan päähän puuttui,
 häkkiin lintu lieto siksi.

 Nyt ol’ aika hirnujaamme
 viedä hyödyn vempeleihin.
 Kovasti se koskee meihin,
 että satuloida saamme
 näin me parhaat nuoret maamme,
 mutta vitsa väännettävä
 nuorna on ja käännettävä
 iloks armaan isäinmaamme.

 Pesi kätensä Pilatus,
 kansa huusi: ristinpuuhun!
 Mutta vielä surman suuhun
 tahtonut ei Laureatus.
 Juur’ tää julkeuden status
 hälle pilkkanimen antoi,
 jota sitten kauan kantoi
 Laureatus obstinatus.

 Nöyryyden ei valju valta
 seissut hänen kehdollansa:
 runon orhi vaahdossansa
 vaatii voimaa ratsahalta.
 Epäs ruoskan maailmalta,
 elämältä emon piiskan,
 nosti ylvään, korskan niskan
 korkealle ristin alta.

 Veri kuohui kulkevainen
 ja hän löysi ystäviä,
 neroja niin säihkyviä,
 ettei arvaa aikalainen.
 Ryypyn vaati aamiainen,
 ja hän kasti kaulaa, suuta,
 eikä tunnustanut muuta
 holhojaa kuin Herran vainen

 Eikä niitä perinnöitä
 ollut ole holhotilla
 tämän taivaan tanhuvilla!
 Käyty siin’ ei käräjöitä,
 käytetty ei konnantöitä:
 tuuli antoi, pilvi satoi,
 taivas lapsellensa latoi
 kukkasia, kuuhut-öitä.

 Laureatus lauloi, lempi,
 riipi onnen omenoita,
 puri hampain nuorin noita
 nähdäkseen, mi mieluisempi.
 Yhden hylkäs, toisen hempi,
 söi ja joi kuin turkkilainen,
 eli niinkuin elää vainen
 poika nuori, kaunis, kempi.

 Suonet suihki, sydän eli,
 joka kukka kutsui, kiehtoi,
 epätoivo alla liehtoi,
 viha päällä punoitteli.
 Joka veitikka ol’ veli,
 joka viisas vihamiesi,
 ja hän taisi ja hän tiesi,
 missä kulki miehen keli.

 Kaunis oli hän kuin voima;
 ja jos oisi neitten kieli
 virkkanut, min kätki mieli,
 sana ollut ei ois soima.
 Valko-otsa, varsi roima; –
 näin hän kylän kassapäitä
 monta otti ennen häitä,
 ehtimättä kirkon hoiman.

 Tuhlas niinkuin lapsi linnan
 säästöt isäin ankarien,
 säästöt voiman, säästöt hien,
 monen sukupolven hinnan:
 tahdon voimat, tarmot rinnan
 sai hän sotataatoiltansa,
 mutta äitimuoriltansa
 talonpojan potran pinnan.

 Emo rukka paljon yksin
 itki pojan elämätä,
 toivoi kera vaimon tätä
 viihtymähän vieretyksin.
 Vaan hän vastas syleilyksin,
 pojan suukkoin polttavaisin,
 eikä saatu miehin, naisin
 tätä pyytä pyydetyksi.

 Opinjooni, joll’ on valta,
 kiros hänet kokonansa,
 huhu piti huutoansa,
 maine kulki maankin alta.
 Kivet sinkui kaikialta,
 pilkka yksi toisen siitti;
 näin nyt Laureatus niitti
 ensi laihot maailmalta.

II. Siipeen ammuttu. 

 Sen, ken syntyi laulajaksi,
 polttakaamme, paistakaamme,
 alas kotka ampukaamme
 tallin oven vartiaksi!
 Kiveä jos jauhaa kaksi,
 vaikka tyhjää, siit’ ei haaraa,
 mutta runo tuottaa vaaraa,
 jos se rupee mahtavaksi.

 Hymyilkäämme häntä houkkaa,
 joka käy kuin kruunupäinen,
 vaikk’ on keppikerjäläinen,
 sieltä täältä sirun noukkaa.
 Vaan jos houkka käy ja loukkaa
 kuntoamme, kunniaamme,
 hänet suitsin suistakaamme
 silloin käymään tietä soukkaa.

 Laureatus, lauluhuuli,
 tunsi melkein tärkeäksi
 itsensä ja ylpeäksi.
 Ja hän hymyi vaan ja luuli,
 että koko myrskytuuli
 vaan oi’ ohimenevätä,
 ettei sitä onni jätä,
 ken sen laulut kerran kuuli.

 Viel’ ei voinut ymmärtää hän,
 että perintönsä suuri
 lopussa jo oisi juuri;
 tuota saanut ei hän päähän,
 että näin nyt myrskysäähän
 hänet jättäis holhojansa:
 vielä elo korkojansa
 kasvaa, ja ne hälle jäähän!

 Vartoi, toivoi. Tyhmyys siittää,
 kantaa kateuden loka
 vastuksien pirun, joka
 haukkuu kovaa, hiljaa kiittää,
 rintaan kiviriipan liittää,
 vastaa kuuman haajealla,
 sankartöistä vait on vallan,
 veren hyytää, riemun riittää.

 Ja se painoi leukaan asti
 lauluniekan suohon tuohon,
 vaali joka rikkaruohon
 sydämessä varuisasti;
 lietsoi tulta uutterasti,
 joka miehen mieltä pouti,
 aron aavikosta nouti
 juoman, jolla suuta kasti.

 Siinä joi hän yhtä toista:
 sairaan jalopeuran pelon,
 erämaiden öisten elon,
 huolet hullun-kammioista.
 Kului kulta unelmoista,
 haihtui tuoksu haavehilta,
 päivä painui, joutui ilta,
 nousi sumut notkosoista.

 Halkes nuoruutensa haaksi,
 jolla retkelleen hän lähti,
 uneksijan onnen tähti
 vaipui valtamerten taaksi.
 Veri sakoi samakkaaksi,
 laulu maata myöten hiipi:
 poikki oli kotkan siipi,
 lehto kaattu kaskimaaksi.

 Joka hymyssä hän näki,
 joka sanass’ salanuolen,
 katsoi aina kahdenpuolen,
 pelkäs yötä päivälläki.
 Yöllä heräs Hiiden väki,
 nosti otsaan kylmän hien,
 voitti piru vastuksien,
 haukaks sai jo kevätkäki.

 Nyt jo piru nauraa tohti,
 näytti aatteet akanoiksi,
 kirnus hengen voitot voiksi,
 kauas kannelniekan johti
 korven onkaloita kohti,
 erämaihin erakkuuden;
 yksin kanssa ikuisuuden
 näin hän istui, näin hän pohti.

 Saapui aatteet kaikenlaiset
 suuren yksinäisen luoksi,
 tuli luode, tuli vuoksi,
 matoi kangastukset maiset.
 Joskus pilvet purppuraiset
 aron iltaan ilon heitti,
 vaan ne kaikki jälleen peitti
 samum-tuulet tuiskivaiset.

 Mut ei aina murretulla
 ylvään yksinäisen mieltä,
 jok’ ei kaipaa ilon kieltä,
 jot’ ei kiehdo kiilto kullan.
 Laureatus, lapsi mullan,
 katkeruutta keitti, kantoi,
 kunnes kaikki heitti, antoi
 päivän mennä, toisen tulla.

 Ja ne saapui maita soita,
 päivät pitkät, päivät harmaat.
 Piili laulun keijut armaat,
 jotka ennen karkeloita
 piti illoin ihanoita,
 väikkyviä, välkkyviä.
 Mieli punoi säikehiä
 punaisia, kamaloita.

 Yöt ja päivät yhtä hamaa
 aatos kiersi, aatos kulki,
 yhteen huulet kuumat sulki,
 saattoi kielen sammaltamaan.
 Lyöty, lannistettu lamaan,
 varmaan hulluks oisi luultu,
 ellei lapsest’ asti kuultu
 hänestä ois melkein samaa.

 Fatalismi, köyhän silta,
 aina parhain oppi orjan,
 teki itsepäästä norjan,
 taittoi niskat niskurilta.
 Kulki niinkuin kesä-ilta
 yli mielen uhman pahan;
 ja hän oppi poimimahan
 kukkasia kaljamilta.

 Ja hän taipui taakan alle,
 tyytyi niinkuin tyytyy rukka;
 nöyrtymyksen kalvas kukka
 kasvoi korven kulkijalle.
 Ja hän nousi kukkulalle,
 näki tyhjäks elontyönsä,
 laski sauvan, päästi vyönsä
 sekä kuoli maailmalle.

 Hän, mi kärsinyt ei iestä,
 astui valjahisin hyödyn;
 karvas oli kalkki lyödyn,
 vaan se juuri koetti miestä.
 Mittas reunat mieron tiestä,
 kulki teitä köyhän, kurjan;
 näin voi piiska elon nurjan
 kaurihista kilin piestä.

 Ja se suuri fatalisti
 oli mielestään jo kili:
 tunto pesty, tehty tili
 elon kanssa kaunihisti.
 Ja hän huokas, kädet risti
 maailman tään tähden huonon,
 vihdoin kauriin vuoriluonnon
 kirkon pihattoihin pisti.

 Laureatus muiden lailla
 vangiks otti järjen oman,
 järjen aina rauhattoman,
 järjen vastausta vailla.
 Asui mailla autuailla,
 tuli verraks tuhansien,
 kiros riemun, siunas hien,
 sai jo majan armon mailla.

 Saapui aika sovituksen,
 aika lapsuus-onnen lauhan,
 aika anteeks-pyynnön, rauhan,
 äidin helmaan palauksen;
 ja hän aukas kodin uksen,
 katsonut ei enää taaksi,
 ettei uppois Herran haaksi
 jälleen uneen kauhistuksen.

 Katsoi ylle, katsoi alle,
 ja hän tunsi uudet tuoksut,
 kuuli uutten vetten juoksut,
 palas voima voipuvalle.
 Kruunu viittoo voittajalle!
 Paasto paha lihas luuksi!
 Taivu sielu tarvispuuksi,
 taivu taivaan jumalalle!

 Hän, se Mestari, mi muovaa
 maailman ja ihmismielet,
 virittää voi harpun kielet
 soimaan virttä uutta, luovaa;
 kohta sanan voimin huovaa
 Herran haaksi Herran teitä:
 ei Hän kiellä, ei Hän peitä
 armoansa anteeks suovaa.

 Herran sana virvoittaapi
 niinkuin virta, vesilähde,
 Herra nostaa huomentähden
 poveen sen, ken rakastaapi.
 Elo selvityksen saapi,
 kaikki kirkastuu ja koittaa;
 Laureatus voittaa, voittaa,
 laaksot, vuoret valkeaapi.

III. Pyhä Antonius. 

 Pensaat puron vieremälle
 hiipii hiljaiset ja taajat,
 hiljaa puiden latvat laajat
 hymyy laineen leikkinalle.
 Vieremälle vihreälle
 tyttö käy ja kuroittaapi,
 ja sen rinta riksuttaapi
 ja se ei lie hyvä hälle.

 Laureatus, laulurukka,
 seisoo, miettii tytön luona;
 varoa ei tiedä vuona,
 mutta murheinen on hukka.
 Vihryt, kaunis nurmen nukka
 tuossa kutsuu, viittoo luokse,
 ruoho kuiskaa: »Joudu, juokse,
 viini vartoo, taita kukka!»

 Sanat tuhmat eivät leikkaa
 ääntä sydänkielen herkän,
 iltarusko kuusenkerkän
 yli heittää kuperkeikkaa,
 yksin tuuli käy ja teikkaa
 heinäin huojuvitten päällä;
 kuule ei kuin kivet täällä,
 jotk’ ei kerro joka seikkaa.

 Laureatus aatteissansa
 kauan, kauan tuumii tälleen.
 vanha metsämieskö jälleen
 täällä panee paulojansa?
 Hyi, barbaari himoissansa!
 Pulmu pälvellään on pyhä.
 Vaan hän tuumii, tuumii yhä,
 eikä laukee pulmun ansa.

 Immen posket pyörehinä
 puolikypsät punertavat,
 silmät suuret aukeavat
 katsomahan kysyvinä:
 »Nääthän, että annan minä!
 Laureatus, miks et ota?
 Ota taikka syttyy sota,
 paha, paha poika sinä!»

 Ja nyt immen silmä tulta
 iskee nuoren immen vihan:
 »Eessämme on Eden ihan,
 etkö näe, kuule, kulta!
 Suotko nenän eestäs sulta
 kissalle sa maidon, rukka?
 Taita kukka, taita kukka,
 taikka loppuu maltti multa.»

 Laureatus aprikoipi.
 Kas, kuin silmä kaunis kiehtoo,
 veret liekkilöihin liehtoo,
 leikkilöihin somiin soipi!
 Vaan hän käden nähdä voipi,
 joka viittaa kärsittyihin,
 ja hän turvaa hymyilyihin,
 epää vaan ja eperoipi.

 Loppui immen rauha silloin.
 Nyt jos milloinkaan ol’ aika
 hänen nähdä elon taika;
 nyt ol’ aika, nyt jos milloin
 painaa vienoks pajunvilloin
 korven miehen kova mieli,
 nyt, kun kerran kertoi kieli,
 mitä sydän sykki illoin.

 »Ihanasti taivaan teitä
 saarnaat sanoissa ja töissä,
 mutta etkö ikävöi sä
 koskaan syömen säveleitä?
 Minut polje, minut heitä,
 mutta mua siedä, siedä!
 Mikä mull’ on, min’ en tiedä,
 peitä suu jo multa, peitä!»

 Ja hän posken purppuraisen
 kätkee käsivarrellansa,
 rohkeutt’ on rinnassansa,
 vaikk’ on katse karitsaisen.
 Laureatus näkee naisen,
 huomaa sulon hienon, hennon,
 ja hän tuntee verten lennon,
 kuulee kutsun hurmaavaisen.

 Vaan hän vait on ainoastaan.
 Vaikka on kuin maasta, puista
 ilkkuis tuhansista suista
 lasta, joka omenastaan
 huoli ei, vaan huitoo vastaan.
 Ja hän tietää loukkaavansa
 tyttöä, mi itkun kanssa
 hiljaa sotii onnelastaan.

 Silloin, silloin anovalle
 apu joutuu, kieli kankee
 vapaa on, ja sanat lankee
 niinkuin kaste kanervalle.
 Tähdet syttyy taivahalle,
 Herra antaa armon soihdut,
 kääntää parhaaks Pahan loidut.
 Kiitos Hälle, korkealle!

 »Anna pieni, Anna hyvä,
 en ma ole niinkuin luulet,
 mua viskoo vinhat tuulet,
 mua ahmaa aalto syvä.
 Synti, syömeen sisältyvä,
 usein mustaa mielen multa.
 Sielussani, Anna kulta,
 seulo nisu, seulo jyvä!

 Hyviks, ihanoiksi aivan
 uskot maailman ja minun,
 vaan on unta uskos sinun.
 Jos ma sainkin lahjat taivaan,
 sain ma myöskin lahjat vaivan,
 himot huonot, himot suuret ...
 syvällä on synnin juuret,
 vaikka kuinka kaivan, kaivan.

 Vaikka orjantappuroita
 kyllin elontiellä niitin,
 kyllin niitin, kyllin siitin,
 viel’ en aistejani voita,
 viel’ en hengen hekkumoita
 suistaa voi ma synnintyöstä.
 Juuri äsken olin syöstä...
 Anna, auttaa mua koita!

 Älä luule, että soimaan
 itseäni iloks vainen,
 mutta pienin kipunainen
 sydämessäin tulen voimaan
 syttää voi ja autioimaan.
 Siell’ on paljon sytykettä!
 Anna suothan, suothan, että
 pääsen Jesuksen ma hoimaan!»

 Anna vartoo vaan ja uottaa,
 mitä puhuu miesi pyhä.
 Ymmärtää hän ei voi yhä,
 miksi lempi synnin tuottaa:
 vaan hän luottaa vaan ja luottaa
 ja hän ymmärtää, ett’ yksin
 hän saa käydä käsityksin,
 hän saa Herran miestä juottaa.

 Anna lankee polvillensa,
 tarttuu käsiin voideltuihin,
 yhtyy yljän rukoiluihin
 tykö taaton taivaisensa.
 Ja hän häilyy hiljaksensa
 ja on valkea kuin vainaa,
 kun tää suvaitseepi painaa
 suukon hänen otsallensa.

Eino Leino
K. A. Tavaststjerna
Runot