Talven taittuessa
Tumma vuosi kului unen lailla.
 Miten kestinkään sen – unta vailla?
 Kivun alle kuinka kuollut en?
 Kimaltaen läpi kyynelten
 kevättalven sineen syttyy tähdet.
 Niinkuin ennen, vielä tulet, lähdet,
 kuumin huulin vielä suutelet.
 Näänkö illan, jolloin lähde et?

 Outo uudelleen on kaikki elää.
 Pian peipon armas riemu helää,
 tuoksuu puistot ensi hohteessaan
 kevätiltaan loppumattomaan.
 Kullanhämärälle tielle jäänkö
 silloin yksin – kyynelsilmin näänkö
 tuomen, joka kukki huumaten
 yössä ihanimman keväimen?
 Vaan en usko, polttaessa muiston,
 ettet odottais mua teillä puiston.
 Syvemmin kuin lämpö syleilyn
 sitoo muisto tuskan kestetyn.

 Rakas, minne minut heittää voisit?
 Minne hellyyteni peittää voisit?
 Mikä leikata ne siteet vois,
 joita kerran rukoilimme pois.
 Rakastan! En tiedä, millä tavoin.
 Miten itse kaipaat, kaikin tavoin.
 Kaukas painan posken lämpöisen
 niinkuin sisko – mutta vavisten.