Kapitalismin uhrien puolesta
”Jos ihmiset eivät voimassa olevien
lakien turvissa saa toimeentuloaan, astuvat
ne omistusrajain ja lakien ylitse
muodossa tai toisessa. Mahdotonta on
uskoa, että kukaan panisi vapaehtoisesti
vapautensa ja kunniansa vaaraan. Täytyy
olla pakottavia syitä ennenkuin sellainen
voi yleensä tulla kysymykseen. Ja näitä
syitä on kovin paljon nykyisessä yhteiskunnassa”.

 Monta mä tunsin linnassa
 Ja monta mä siellä mietin.
 Kun kymmenisen kuukautta
 Siellä sulan suotta vietin.

 Syäntä vihloi, tunteita
 Siell’ raakuus, kurjuus jäyti.
 Kapitalismin uhreja
 Siks’ puolustaa mä päätin;

 Siell’ konnain suurten kortteeris’
 Ja porttoin palatsissa,
 Myös ihmisiä tapasin,
 Vaikk’ vangin vaattehissa.

 Siell’ oli Toivon Urhokin,
 Mies uljas, ryhti vankka;
 Siell’ oma äidin Heilikin
 Niin sievä, soma, tarkka.

 Kai ovat tehneet rikoksen,
 Arvelet, suuren varsin,
 Kun ihmisarvon, vapauden,
 Heilt’ yhteiskunta karsi.

 Ja niinhän väittää poliisi
 Ett’ rikkoneet he oisi,
 Ett’ muka vastoin lakia
 Ei linnaan viedä voisi.

 Mutt’ laki, samoin poliisi,
 On huono tunnon tulkki,
 Vaikk’ niiden mukaan tuomitsee
 Oppinut porvarnulkki.

 He väittää rikokseksi sen’,
 Kun Urho anastella
 Yritti anastajilta
 Nälissään hiukan kerta.

 Suuranastajiin nähden hän
 Ol’ varsin tunnollinen,
 Kavalsi, riisti vähemmän,
 Vain ylläpidoks’ hengen.

 Mutt’ emäriistäjät ne vaan
 Viel’ nauttii kunniata,
 Sen sijaan Urhoa kohdellaan,
 Kuin julmaa murhaajata.

 Ja entäs Helli tyttönen, –
 Vain kauppas rakkautta,
 Kun elinkeinovapaus
 Ol’ kerran olemassa.

 Niin, elinkeinovapaus
 Mi porvarhempukoita
 Ei aja lemmen kaupalle
 Noin pitkin markkinoita.

 Kuin syntisempää syleily
 Ois’ sammal’-mättähillä
 Kuin hienohelmain hyväily
 Patjoilla pehmehillä?

 Ja ennakolta maksun jos
 Sai Helli vaivoistansa,
 Niin vapautuihan uros
 Noin huomishuolistansa.

 Myös väärin siit’ on rangaista
 Jos maksun sai hän suotta,
 Kun toisin käyden velkoa
 Ois’ voinut monta vuotta.

 Siveempi ”leipäsusia”
 Lie Helli sentään vielä,
 Vaikk’ tyhmyys, kirot lakien
 Nyt sortaa häntä siellä.

 Mutt’ arvontunnon, kunnian,
 Kun tyystin siellä vievät,
 Niin silloin raakuus kaamea
 Vie Hellin tunteet ijät’.

 Ja samoin käypi Urhollen, –
 Niin monelle on käynyt,
 Vankilain ilma saastainen
 Tuhannet on tärvellyt.

 Vaan kunnioitus toverein
 Ja oman arvon tunto,
 Masentaa halut alhaiset,
 Niin säilyy ihmiskunto.

 Mutt’ porvarien lait vain
 Ja heidän vankilansa,
 Ihmisarvoa alentain
 Kasvattaa uhrejansa.

 Ja tulokset – no niistä voi
 Ylpeillä yhteiskunta.
 On ylen täynnä vankilat
 Vaikk’ niit’ ois’ kuinka monta.

 Niin ylen täys’ on vankilat
 Poliisin olkoon kiitos!
 Ja pappein, tuomarien myös,
 Ne yhdessä on liitoss’.

 Tuo liitto luja kohta saa
 Linnaan kaikk’ raijatuksi,
 Sen tehtyä he tukastaan
 Toisensa sinne raksii.

 Ja käyköön niin! kun järjestys
 Tää kerran heist’ on hyvä.
 Tukena miekka, hallitus,
 Ja taatto taivon pyhä –.

Runot