Kylän keidas
Ken on kerran lasna käynyt
 tietä kylän suomalaisen,
 kun on ilta hämärtäynyt,
 metsä saanut aavemaisen
 ankaruuden, syttyväksi
 hän on nähnyt siellä valon,
 tiennyt tuon on myymäläksi,
 kurkistellut luona talon.

 Paistoi sieltä ikkunasta
 kaikki värit, kaikki kilo,
 joka hurmata voi lasta,
 olla aikaistenkin ilo,
 piipun varret punaletkut,
 lakritsat ja makeisvakat,
 kaikki ulkomaiden metkut,
 kotimaankin verkapakat.

 Vesi suuhun multa meni
 eessä moisen paratiisin,
 kiertyi nuori sydämeni,
 kotiini kuin nuoli kiisin,
 päätin tulla kauppiaaksi,
 päästä pohataksi kerta –
 varustaa myös kauppahaaksi,
 lasketella valtamerta...

 Entä kuin sai kymmenpennin,
 ostaa, mitä itse mieli!
 Silloin jouduin, juoksin, lennin
 kylän halki, vyössä kieli,
 ovikellon kilkahtaissa
 oli mennä miehen tarmo,
 orehkoita ostettaissa
 taasen paistoi onnen armo.

 Vierryt tuost’ on vuotta monta,
 vuotta pitkää, vaikeata,
 onnellista, onnetonta,
 haavevuotta, haikeata,
 värit kaikki eivät paista
 niinkuin paistoi ennen lassa,
 herkut kaikki eivät maista
 niinkuin muinen maailmassa.

 Mutta kylätietä käynyt
 usein olen niinkuin ennen,
 taas on ilta hämärtäynyt
 aurinkoisen alas mennen,
 taas on tullut talvi-ilta,
 syttynyt myös lamppu talon,
 saman, jonka tanhu viita
 ennen näin ma onnen valon.

 Pysähdyn ja katson sisään:
 vilkkaammaks on liike käynyt,
 väkeä on tullut lisää,
 kylä itse kyllästäynyt,
 sivistynyt, suurentunut,
 saanut tarpeita jo muita,
 juurin maahan juurentunut,
 hellii myös jo hengen puita.

 Kirjojakin myödään sieltä,
 kuullaan sieltä kuulumiset,
 valtioiden valtatieltä
 vaalit, puheet poliittiset,
 loistaa lamppu, kuluu ilta,
 mieli mertyy loitommalle,
 kutoutuupi kumma silta
 sieltä kaukomaailmalle.

 Maailman on mieli yhteen
 niinkuin syömet ihmisien!
 Monta kortta tekee lyhteen
 aloill’ aineen, aattehien.
 Monet lamput yksinäiset
 yhdessä on suuri valo,
 monet mielet kovat, jäiset
 yhtyneinä ylväs palo.