Paimenpoika (Forsman)
Kauniina taivahille
 Jo päivä nous’,
 Siit’ ilo maisemille
 Ja toivo uus’.
 Ja metsän lehväpuista
 Vaan riemu soi;
 Hänt’ ilman linnut muistaa,
 Ken kaikki loi.

 Ja pilvet punerruttaa
 Sini-reunojaan,
 Miss’ yhtyy ihanuutta
 Taivasten, maan.
 Mutt’ alla puhdas lähdet
 Vaan myhäjää,
 Helmaansa kuut ja tähdet
 Se viehättää.

 Sua etsin, vehmas nurmi,
 Taas kerrankin,
 Miss’ aallon vilkas hurmi
 Käy mutkihin.
 Siell’ turvepenkki tuttu
 Puun varjoss’ on,
 Ja lammas ynnä kuttu
 Syö huoleton.

 Tääll’ lehdon väliköistä.
 Ma ihailen,
 Kuin kastehelmilöitä
 Juo kukkanen.
 Helposti täällä kuulen
 Ne laulutkin,
 Mi myötä vienon tuulen
 Soi laaksoihin.

 Käy usein armas kulta
 Mua kohtaamaan;
 Tääll’ lausuu lemmen tulta
 Hän lauluillaan.
 Tuon soinnun, vohlat, varmaan
 Te tunnetten!
 Ah, rintahainpa armaan
 Pian sulkenen.

 Kun päivä tunturilta
 Taas vilkaisee,
 Näen kullan; – kunnahilta
 Hän astelee;
 Kädessä hällä loistaa
 Sulo seppelyt,
 Jon rannan apiloista
 On köyttänyt.

 Tuon luokse nyt ma joudan
 Kuin lennellen,
 Pian tänne hänet noudan.
 Karitsoineen;
 Tääll’ yhdess’ istuskellen
 Me suudellaan,
 Ja kyyhkyt karsastellen
 Ne katsoo vaan.

 Hän laulain kaiut nostaa;
 Ma pillillän’,
 Jon vuolin kaislistosta,
 Hänt’ säestän.
 Ja aallot niemekkeille
 Ne uinahtaa,
 Ja vieraat karjat meille
 Eksyillen saa.

 Ken voisi kertoella,
 Mi viaton
 Elämä paimenella
 Laaksossa on!
 On karja aarteenamme
 Ja kukkaset;
 Niit’ tyynnä omistamme
 Me paimenet.

 Vaikk’ kylmä kukat hyytää
 Ja myrskyt soi,
 Mun riemuain ei syytää
 Ne hautaan voi.
 Kun talven tuiskut pauhaa,
 Käyn mökkihin,
 Siell’ lämpimää ja rauhaa
 Kyll’ löydänkin.

 Siell’ lieden loistamassa
 On hauska työ,
 Ja karja navetassa
 Apetta syö.
 Ma laulan: kukkasvirsi
 Tuvassa soi,
 Vaikk’ kukat hyyti kirsi,
 Min talvi toi.

 Kyll’ lunta täynn’ on vuori
 Ja notkelmat,
 Vaan ei mun mielen’ nuori,
 Ei laulelmat.
 Vaikk’ ulkomyrskyt pauhaa,
 S’ ei haitakaan,
 Kun tääll’ on tyyntä rauhaa
 Sisällä vaan.

 Vaan kevään tullen kylmä
 Pois pakenee,
 Ja vuokon sinisilmä
 Kyyneltelee;
 Vien silloin laitumelle
 Taas karjojain,
 Ja kaiku kantelelle
 Soi vuorottain.

 Sua etsin, vehmas nurmi,
 Taas kerrankin,
 Miss’ aallon vilkas hurmi
 Käy mutkihin.
 Siell’ turvepenkki tuttu
 Puun varjoss’ on,
 Ja lammas ynnä kuttu
 Syö huoleton.