Syksyä
Verenpunaisena putoo haavanlehti,
 koivu keltakultaansa jo ehti,
 luonto kruunattu nyt kruunun heittää.

 Neito, alttarille valmis, lähti,
 kutsui kaitselmuksen outo tähti,
 unelmaini haudan härmä peittää.

 Herää keväässä taas uusi kukka.
 Ei sen enää hehku sydän-rukka,
 ken vain kerran näki untenneittään.