Veteen hukkuneesta Tytöstä
Vuoksen joki virtainen,
 koskinen ja karinen,
 kelpo kultain kätki;
 pesten poukut, pesunsa,
 puhistaissa pukunsa,
 rannallansa ratki.

 Kuukkui veteen kultani,
 lemmellinen lintuni,
 huikiasti hukkui;
 innollinen, ihania,
 veres vesa, vihanta,
 nesteen vihtoin nukkui.

 Sotku tiellä suloinen,
 ihanainen, iloinen,
 pahaan tilaan puuttui;
 ilman että minä nain,
 uskoin tapahtuneen lain,
 ehkä juttu juuttui.

 Silla syy on salattu,
 hukkumista havattu,
 vahinkoksi valui:
 laiturista luiskahti,
 äkki-päästä älähti,
 surman kitaan solui.

 Jospa jotain jälellä,
 tunnusmerkkii tähteellä,
 ei niin paha mieli;
 mutta virta väkevä,
 aivan alas mänevä,
 nuhteheksi nieli.

 Ah! kuin muisto minulla,
 tavalla ja toisella,
 ijät minun luona;
 tapaturma tuskalla,
 surkialla surulla,
 varsin tänä vuonna.

 Näin nyt yksin nurmella,
 keväisellä ketolla,
 ikävissä istun;
 surussani surkutan,
 murheissani matkitan,
 vettä, vaikka kastun.

 Pauhuansa palvelen,
 lakkaamata laulelen,
 menoansa muistan:
 ikä-päivät itkuilla,
 kynelillä kasoilla,
 tarkon kirjat kastan.

H[erman]: E[manuel]: H[ornborg].

Lähde: Turun Viikko-Sanomat 2.4.1831.

Herman Emanuel Hornborg
Runot
Turun Viikko-Sanomat
1831