Jyväskylän seminarin viidenkolmatta vaikutusvuoden juhla
Viime lauantaina vietti Jyväskylän seminari 25-vuotisen olemassa olonsa juhlaa. Seminarin juhlasali oli lipuilla, köynnöksillä, vaakunalla ja mainioitten miesten rintakuvia miellyttäväksi kaunistettu ja täpösen täynnä juhlavieraita, joista erittäin mainittakoon senatori Yrjö-Koskinen. kouluhallituksen ylitirehtöri valtioneuvos Lindelöf ja kansakoulujen ylitarkastaja Floman.

Sittenkuin torvisoittokunta oli soittanut juhla-uvertyrin. nousi puhujalavalle seminarinjohtaja, professori Leinberg, jota piti esitelmän Suomen valtion ja sivistyksen kehkeytymisestä, kansakoululaitoksemme synnystä y. m., mainiten muun muassa että Jyväskylän seminarissa on palvellut 33 mies- ja 18 nais-opettajaa ja ollut sisäänkirjoitettuna kaikkiaan 671 mies- ja 707 nais-oppilasta, joista täyden kurssin suoritettuaan erokirjan on saanut 425 nais- ja 465 mies-opettajakokelasta. Puheen loputtua lauloi seminarin sekakööri, ja laulun vaiettua kertoi lehtori Länkelä Jyväskylän seminarin tilasta, sen oloista ja vaiheista synnyinhetkestä alkain.

Painettuna jaettiin seuraava Olli Wuorisen sepittämä juhlaruno:

I. 

 ”Tulkoon valkeus!” niin kerran
                           kuului Herran
 Pyhä luomis-säätämys;
 Silloin ensi aamu koitti,
                           valo voitti,
 Katkes synkkä pimeys.

 Niinp’ on Luojan luoma valo
                           luonnon jalo
 Esikoinen, herttainen;
 Siitä sillä lämmön tulo,
                           lemmen sulo
 Taivaallinen, ijäinen.

 Siitä sillä siunaavainen,
                           ihanainen,
 Virvoittava vaikutus;
 Sen vuoks onkin uuden päivän
                           ennättäivän
 Myötä uusi tointumus.

 Valohon päin metsän puutkin,
                           samoin muutkin
 Kasvit työntää oksiaan.
 Kukka puhkee umpulastaan,
                           kun sen vastaan
 Päivä suopi paistettaan.

 Senvuoks kevät, valon aika,
                           on kuin taika,
 Mikä luonnon lumoaa:
 Luo’os silmäs vaikka minne,
                           laakso, rinne,
 Kaikki tuoksuu heloittaa.

 Silloin lintuin laulu helkkää,
                           kaikk’ on pelkkää
 Elämää niin riemuisaa,
 Hilpeästi aamuhetkin
                           perhosetkin
 Nurmikolla liipoittaa.

 Vaan maan pääll’ ei yhtäläinen,
                           pysyväinen
 Säily valo, lämpimyys,
 Kuluu aika, tulee muute,
                           valon puute,
 Tulee kylmä, tulee syys.

 Silloin pannaan tuli takkaan
                           kodin rakkaan,
 Valon ääress’ istutaan,
 Kaasut, sähköt rikkahitten
                           hovit sitten
 Valoisiks saa hohtamaan.

 Valotorni merimiestä
                           harhatiestä
 Ohjaa silloin satamaan,
 Tähti viittaa korkealta
                           taivahalta
 Valon maahan oikeaan.

II. 

 Valo alkulähteeltään on yksi,
 Vaikk’ on laadultaan se kahdenlainen:
 Toisen näkee luonnollinen silmä,
 Hengen silmä havaitseepi toisen;
 Luonnon valo kyll’ on kallis meille,
 Hengen valo vieläi kallihimpi.

 Hengen valon kipinäiset Herra
 Luonut myös on luomispäivänänsä,
 Iskenynnä ihmissydämehen,
 Kätkenyt ne sisimpähän sinne.
 Sitten tosin turmeluksen tuhka,
 Synkkä synnin pimeyden peite,
 Tätä valoa on tärvellynnä,
 Vienyt siltä kirkkahimman kiillon.
 Tämä valo vähäinenkin meidän
 On nyt hoidettava hellimmästi,
 Jotta pääsisi sen paistehessa
 Ihmis-olentomme alkujuuri,
 Luojan kuva, aina kirkkaammaksi
 Puhdistumaan täällä maan jo päällä.
 Ja sen valon antajaan on mieli
 Suunnattava etsimähän uutta
 Valoa ja hengen vaurastusta,
 Niinkuin korven huojumaton honka
 Latvans’ ylentääpi päivää kohden,
 Niinkuin kukkanenkin kunnahalla
 Valoa juo aamu-auringosta.
 Mutta eihän valo vallallansa
 Yksin loista luonnon maailmassa,
 Eikä yhtenäinen myötä-onni
 Toimiamme suosittele täällä;
 Niinpä myös on hengenkin alalla
 Monenmoiset vastukset ja vaarat;
 Olemass’ on valon vastakohta,
 Pimeyden valta paisuvainen,
 Mikä uhkaa yhä uudellensa
 Tärvelemään toimiamme täällä.
 Milloin kohoo se, kuin ukkospilvi
 Selkeälle sinitaivahalle,
 Raivoten ja rakehilla lyöden
 Turmiolle kaiken elon tou’on.
 Milloin nousee se, kuin notkon halla,
 Hiiviskellen salakavalasti,
 Valkovaipan levittäen maille,
 Vaan se valkeus on elon surma.
 Välin taasen virvatulillansa
 Hehkuvilla heikot houkuttaapi
 Himoihin ja hetken nautinnoihin,
 Syösten sitten synkeyden yöhön.
 Sanotaanhan itse saatananki
 Muunteleivan valon enkeliksi.

 Täytyyhän siis varsin varullansa
 Olla, vaikka valon lieden luona,
 Täytyyhän siis tarkoin tutkiella,
 Minkä hengen lapsi kukin onpi;
 Eihän kultaa kaikki kiiltäväinen,
 Hopeaa ei hohtavainen kaikki.

 Onneksemme onpi Herra huolen
 Pitänynnä, ettei erhetystä
 Synny siitä, mikä valo vainen
 Opastaapi meitä oikeahan.
 Niin, sen valon välikappaleena
 Pyhä sana onpi pysyväinen,
 Jonka Jumala on julkisesti
 Itse ilmoittanut ihmisille.

 Se on todellinen valotorni,
 Mikä estää meidät eksymästä
 Matkatessa maailman merellä,
 Sumusään ja yönkin saavuttaissa.
 Se on selvä, loistavainen lyhty,
 Jalo kynttyläinen jalvoillemme,
 Mikä kolkoltakin korpitieltä
 Kotihimme ohjaa oikeahan.
 Se on aimo valovirta armas,
 Vuotavainen armon auringosta,
 Mikä lämmöllään ja lemmellänsä
 Herättääpi hengen maailmassa
 Eloisuuden, iloisuuden, innon,
 Osottaapi oikealla lailla
 Suhtehemme Luojahan ja luontoon,
 Ihmiskuntahan ja isänmaahan.

 Onnellinen koti on ja perhe,
 Missä tämä valo vallitseepi
 Ohjaamassa töitä, toiminnoita,
 Lämmitellen sydämet ja mielet.

 Onnellinen on se oppilaitos,
 Johon tätä valaistusta varten
 Ja sen lämmön sisäänsaamiseksi
 Kyllin isot ikkunat on tehty.
 Silloin siinä sivistyksen siemen
 Sopivaisen olopaikan saapi:
 Siinä itää, siinä myöskin juurtuu,
 Siinä juurtuu, orahalle nousee,
 Orahalle nousee, laiho kasvaa,
 Laiho kasvaa, korsi korkeneepi,
 Korsi korkeneepi, kukistaapi,
 Kukoistaapi, heilimoipi, kypsyy,
 Kypsyy, kunnes vilja valmistuupi,
 Antaa sadon satakertaisenki.

III. 

 Tähän kylään, Jyväskylään,
 Keski-Suomen sydämeen,
 Kaupunki on noussut kaunis,
 Kirkkoineen ja kouluineen;
 Tähän kylään ensimäinen
 Synnyit Seminarikin,
 Sinä, valon virittäjä
 Suomen muihin kylihin.

 Viisikolmatta jo vuotta,
 Vuosisataa neljännes,
 Sulla ikää, onhan siis jo
 Kehittynyt miehuutes.
 Ajanjaksoa kun tuota
 Kulunutta muistelet,
 Siitä herää juhlatunteet,
 Siitäpä nyt riemuitset.

 Riemuitset ja riemuhusi
 Yhtyy monet ystäväs,
 Joill’ on ollut onni olla
 Kerran valonliedelläs;
 Nekin, joiden toimiala
 On vaan halpa, vähäinen
 Kansanvalistuksen työssä,
 Sinun toimees verraten.

 Vähäisenä, koditonna
 Vietit itse aikojas
 Monta vuotta, vaikk’ on ollut
 Elos aina toimekas;
 Sillä välin saavutitkin
 Suomen kansan suosion,
 Saitpa vihdoin suuremmoisen
 Kodin, oman asunnon.

 Sittemmin on sisaria
 Sulle myöskin syntynyt,
 Eri ääriin Suomenmaata
 Valon työhön vihityt;
 Näillä kaikill’ on työ yksi,
 Saman kansan valistus,
 Sitokoon siis toiminnoita
 Keskinäinen rakkaus!

 Toiselta jos opittavaa
 Mitä toisellenkin lie,
 Kernaast’ otettakoon varteen,
 Kun se määrän päähän vie;
 Täss’ ei auta katsominen
 Mik’ on vanha, mitä uus,
 Silmällä on pidettävä
 Todellinen paremmuus.

 Kukaan ei saa vakan alle
 Panna valonkynttilää,
 Mutta sillä rehennellä
 Tyhmää on ja ilkeää.
 Kuoren kultaus ei riitä,
 Sivistys on sydämeen
 Juurrattava, ihmismieli
 Suunnattava totuuteen.

 Mik’ on totuus? Herran pelko
 Viisauden alku on!
 Siinä totuus varsin vanha,
 Vaikka vanhentumaton;
 Se on ehto edistyksen,
 Siitä riippuu valon työ,
 Siitä karttuu aarre, jot’ ei
 Ruoste raiskaa, koi ei syö.

 Olkoon, kallis oppilaitos,
 Onnellinen aina työs!
 Satavuotis-juhliakin
 Vietä monta vielä myös!
 Enentyköön, kirkastukoon
 Suomen kansan valistus!
 Vuotakohon isänmaalle
 Runsas Herran siunaus!

Kun juhlamarssi oli pianolla nelikätisesti soitettu, lopetettiin juhlallisuus ”Maamme” laululla, jota torvisoittokunta säesti.

Lähde: Uusi Suometar 19.6.1888.

Anonyymi
Uusi Suometar
Olli Wuorinen
Runot
1888