Metsäruusu
Ei nuoku vielä viljan tähkäpäät,
 on rusko-yössä metsäruusun häät.

 Yö nuorten unten, seppel otsallaan,
 se tuoksuu, uhkuu toivon-onneaan.

 Yön vienon auer verhoo veet ja maat;
 kuin sointu sointuun yhtyy vastahaat.

 Kuin purjehtivat punahattarat
 keveät, kirkkaat huolet haihtuvat.

 Ja valtimot niin täyteläästi lyö;
 kuin malja tulvillaan on rikas yö,

 mi kaikk’ on tähdet kauko-siinnostaan
 sulannut läikkyhynsä kuultavaan.

 Ken siitä juo, se tähti-tulta juo,
 sen miel’ on jäänyt metsäruusun luo.

 Sen vangitsee kuin väike tähtivyön
 unelma kirkkaan, kiitäväisen yön.