Saaren orpo
Hän »saaren orvoks» sanoi
 jo piennä itseään.
 Mit’ aavisti, mit’ anoi,
 mit’ ikävöitsikään?

 Ken pyhint’ etsii untaan,
 ei pääse päällä maan
 sen ylhään valtakuntaan,
 sen kotiin korkeaan.

 Häll’ outo tääll’ on mieli,
 hän kaipaa, orpo on.
 On herkin sydänkieli
 niin vastakaiuton.

 Hän sisko-, veljessieluun
 niin turhaan vetoaa.
 Ah Herra, aallon nieluun
 on tuska tuijottaa!

 Niin pitkä kaipuu lyhyys
 on elon tuokion.
 Vain totuus, hyvyys, pyhyys!
 Muu, kaikki muu mit’ on?

 Sit’ onko kotirantaa,
 sydämen kaipaamaa?
 Mi siipi sinne kantaa,
 taa aavan, taiston taa?

 – Niin hiljainen, niin vakaa
 on tullut vastaus.
 Se suuren rauhan takaa.
 On laannut ahdistus.

 Pois tuskan polte haipuu,
 sen tuimat vihlaisut.
 On saanut lohdun kaipuu,
 on koti kutsunut.

 On viemä valkopurren
 jo nuori Robinson.
 Nyt saari kaipaa surren,
 nyt saari orpo on.