Elegia
Kun yön surumieleen vaipuu maa,
 niin tyyninä kalpeat kasvosi hohtaa,
 kuin sielusi väikkeen silmäni kohtaa,
 ja hellyys mieltäni liikuttaa.

 On hetki lamppujen syttyvien.
 Kadut tyhjenevät, kohu päivän haipuu.
 Hämyn lempeyteen koko kaupunki vaipuu
 kuin rauhaan vanhojen piirrosten.

 Sana, hauras silta, yhdistäin
 soi hiljaa sielusta sieluun asti.
 Väri taivaalta sammuu. Lumoavasti
 paon tunnemme hetkien herkimpäin.

 Ikuisuuksiin liikkua tahtois en,
 kun hämyssä lyhtyjen kalvakasten
 taas tunnen vaipuvan olkaani vasten
 sinun tukkasi raskaan ja suloisen.

 On järvi päilyvä nukkuessaan,
 unen huntuun ruusut peittävät tultaan.
 Sydän, kultaisin langoin vangittu multaan,
 yön holvissa värisee kaipaustaan.

 Tämä hetki jos koskaan ei kiitäisi pois!
 Jos vielä kun uuvumme autiomailla,
 sen muisto lempeän tuoksun lailla
 yli iltamme teiden häilyä vois.

 Yön puutarhan kukkiin puhkeavan
 näen: värit ja viivat tummuvat multaan.
 Säde viimeinen sammuu sormies kultaan.
 Jokin kuolee – Siskoni! Kuulethan –

 Kukanlempeiden sormies vilvoittaa
 suo otsaani, paina ne silmille hiljaa.
 Ota sydämeni! Niinkuin vyölläsi liljaa
 sitä kanna, kyynelten kostuttamaa.

 Syvin sääli on lumossa kättesi sun.
 Maanpiiristä kaikki, mi huokaa ja anoo
 on silmiisi jäänyt, sen toistaa ja sanoo
 sinun murheesi lempeys huumaten mun.

Albert Samain
Runot
Saima Harmaja