Kukan kauneus
Kukkanen pieni ja kaino
 Maast’ ylös silmänsä luo:
 Lempeä, kiitosta nöyrää
 Täynn’ oli katsaus tuo.
 Henkii puhtaus,
 Onni ja armaus:
 Kasvia kauneus kirkastaa.

 Mistä on kaunehes, kukka?
 Mist’ elononni on tuo,
 Maahan mi sidotun kasvin
 Auvosta loistaa suo?
 Loistetta kullan –
 Ruostetta mullan –
 Et etsi. Ken sinut kaunistaa?

 Kukkanen hymyili vieno –
 Autuus hymy oli sen –
 Lausahti:»Orja sa mannun,
 Onnea nauttielen:
 Maan koko pinta –
 Sykkivä rinta –
 Juureni voimalla juovuttaa.

 Katsos mantoa nurmen,
 Tai veden siintelevää
 Lainetta – kaikki ne mullen
 Ain’ antia syydältää;
 Vehreä lehti,
 Ja kirkas tähti
 Kuvansa pintaani painaltaa.

 Syntymämaan koko muodon:
 Järvet ja metsiköt, maat,
 Halmehet, hallavat kunnaat
 Terässäin nähdä sa saat:
 Ma kantajaani –
 Oi armas maani! –
 Tahdon riemulla ylistää.

 Maasta jos katseeni nostan,
 Taivahan kirkkaus luo
 Päälleni loistehen lemmen:
 Valkeuden ikivuo,
 Aurinko yhä –
 Rakkaus pyhä
 Jumalan – päätäni kaunistaa.»