Kuolon vanki
Ken, kuolo, anoi sulta armahdusta,
 kun ukselta vain katsoit raottain
 sa nuoren runoilijan asumusta;
 et iskenyt – vaan odottelit vain?

 Et iskenyt – sä sammutit vain valon,
 mi luotu riemuks’ oli tuhanten.
 Sävelen huulilta veit säveljalon,
 veit soinnun olentonsa soittimen.

 Pysähdys jälkeen ensi säveleiden
 iäksi päätti hältä elontyön.
 Hän oli kuollut, vaikkei saattueiden
 ja kelloin viemä helmaan haudan yön.

 Salaisen oikeuden päätös sääti
 hänelle rangaistuksen suurimman:
 iäksi kuolon vangiks’ hänet hääti
 rikoksen vuoksi rikkomattoman.

 Ja ajat vieri, vaihtui suvi, hanki,
 yö aamuun päättyi, päivä ehtooseen.
 Mut holvihaudass’ istui kuolon vanki
 vait’oloon tuomittuna iäiseen.

 Mut turhaan, kuolo, pyrit kammitsoimaan
 säveltä runoilijasydämen.
 Soi sentään soinnut, virittämät soimaan
 sinua korkeampain voimien.

 Ne kuole ei, vaan laajeten ja entäin
 kuin vesirenkaat lahden päilyvän
 ne paisuu, kasvaa, siivettyinä lentäin
 ja sointuin kuoroon suuren elämän.

 Ne kaikkiall’ on, kutsumatta vainen,
 nuo kaikkivoivat lohdun lääkkehen –
 sill’ laulajan on laulu heimolainen
 jokaisen riemun, rinnan nyyhkehen.

Hjalmar Procopé