Soi, kallis suomenkieli, soi!
Soi, kallis suomenkieli, soi!
 Soi, esi-isäin virsi,
 ain, Suomen kannel, huminoi,
 pois poista syvä kirsi!
 Se kirsi, joka kahlita
 sun tahtoi korven yöhön,
 kuin valtavoiman vangita
 se voisi orjan työhön!

 Soi, Suomen kannel, helise,
 sun kaikus kauas kantaa,
 se kautta maiden, meritse
 käy maailman jo rantaa,
 se astunut on arvossaan
 rinnalle vapahitten,
 se tuntee jo nyt tunnossaan:
 oon juurta sankaritten!

 Miss’ ennen kalvat kalskahti,
 kas, siellä soittos soi jo,
 tai hengen virsin helähti
 sun loitsus – voiton toi jo.
 On Väinämöisen viikate
 isketty taivon lakeen,
 kas, sulle viittoo merkki se
 syntysi suuren takeen.

 Soi, kallis äidinkieli, soi,
 soi suurta hengen taikaa,
 runojen rytmin huminoi,
 luo Suomen-suvun aikaa,
 ja templit, taiteen tarhatkin
 sun maassas suurentukoot,
 ja laajempihin lauluihin
 jo voimas varmentukoot!