Jumalan Pyhästä Laista
Muutamien Maan-miesten anomuksen jälkeen pannaan näihin Aviisiin Seuraavainen Jumalinen Runo-Laulu, jonka Sotkamon entinen Kirkkoherra vainaja Tohtori Johan Frosterus kirjotti vuonna 1787,

Jumalan Pyhästä Laista. 

 Tuuli tuli Tunturilda
 Edomin etelä maalda
 Paksu pilvi Paranista *),
 Josta tuli tuiskuapi,
 Tulen liekit leimahtavat
 Jyrinät ylön jyreät,
 Peljättävät poukaukset.
 Oli tuska tuulesakin,
 Kova kipu kallioilla.
 Vuoret aalloisa ajelit,
 Paukuit vuorten patsahatkin.
 Sytty Sinai tulesta,
 Horeb horjupi kovasti.

 Nyt on Luoja liikkehellä,
 Luojan voima vallasansa
 Ihmisille ilmestypi.
 Hänen vaununsa vakava **)
 Kulki pilven kukkuloilla,
 Rakehitten rattahilla.
 Taivas selkiä sakoisi
 Mustan pilven peittehestä,
 Tiukuit taivahat satehen ***),
 Vesi vuoti viljavasti.
 Liikuit Luodut luonnosansa,
 Liikuit Luojan liikuttaisa,
 Kaikkivaldian käsisä.

 Nämät oli nähtävisä;
 Mutta eipä silmä siedä
 Nähdä näkymättömiä.
 Kuka saattapi sanoa,
 Jot’ ei ole ennen nähnyt,
 Eikä kuullut korvillansa?
 Kuka saattapi sanoa,
 Ajullansa arvahella
 Mitä Engelein esisä,
 Mitä taivaassa tapahtui,
 Hengein suuresa hovisa,
 Kaunihisa kartanosa?
 Pyhän Herran palveliat
 Zebaothin sotajoukko,
 Suuret sangarit sodasa,
 Kirkkaudesa koreat,
 Seisoit tuhansin tuhansin
 Joukkoisansa juontehessa †)
 Tekemässä taitavasti
 Palvelustansa pyhästi.
 Helisi heliä torvi,
 Pauhaisi Basunan ääni,
 Kaikku korvisa kovasti
 Sielun karsinan karasi.
 Kävi kaikki läpi luitten,
 Pelko pyörrytti parahat,
 Rohkeimmat raukesivat:
 Ylimmäinen ystäväkin
 Jalo tuttava Jumalan,
 Moses miehistä valittu
 Tunnustapi tuskissansa:
 Minä värisen vapisen (Ebr. 12.)
 Puuttuvat minulda polvet
 Voimani varattomaxi,
 Kaikki kansa katsellesa,
 Katsellesa, kuullellesa,
 Pyysi pelvosa paeta
 Kuolemata kauhiata.

 Minne polonen pakenee
 Kaikkivaldian käsistä?
 Eipä turvaa tuonda vasten
 Suojelusta Sinaisa
 Vastoin lain vaatimusta
 Lain kanteita kovia:
 Rajat oli rakettuna,
 Määrät mäen ymbärille,
 Joka rohkeisi ruveta
 Vuoren suitsevan varaan,
 Totta tuli surma sille.

 Istui Herra istuimelle,
 Kiivas kunnian Kuningas
 Lakiansa latomahan:
 Puhui selkiät sanansa
 Kansan korvisa kovasti.
 Sulki lavian Lakinsa
 Kymmeneen käsky-sanahan.
 Pani sanansa sivuhun
 Juuri lujat lupauxet,
 Hedelmät hyville töille.
 Pani lakinsa lukoxi
 Kovan koston uhkauxet
 Pelvoxi pahoille töille.

 Andoi luetun Lakinsa;
 Somahasti sorvellansa
 Kirjoitettuna kivehen,
 Tauluihin tasotetuihin
 Meille muistoxi ijäxi
 Käski kertoa kovasti
 Lasten lapsille lujasti.

 Nämät vaativat vagasti
 Taidon, tahdon, taipumusten,
 Ajatusten, aivoitusten,
 Kielen, käytösten, tekoin,
 Kaiken töiden, toimitusten
 Vaatimatta virhitöindä
 Puhtautta puuttumatta.

 Mitäs vielä vilpistelet,
 Juonissasi junnittelet,
 Lauskutat Lakia vasten?
 Ongo vilpisä varoja,
 Valehesa varjelusta?
 Tunnusta tuimat tapasi
 Paljasta paha sisusi.

 Sydämmes’ on syvä hauta
 Rikoxista riettahista,
 Täynnä häijyjä haluja,
 Kauhiata kangeutta,
 Ylevätä ylpeyttä.
 Eipä huolda, hartautta
 Pyhän Jumalan perähan,
 Eikä taivahan talohon –
 Ongo sitä ollengahan;
 Mutta maailman menohon
 Katovaisihin kaluihin,
 Sihen nukut, sihen nouset,
 Sillä huolella heräät,
 Sepä mielesä makapi,
 Rakkaus on rauvennunna,
 Mieli kovin muuttununna,
 Sydän kylmäxi kivexi,
 Lapsen pelko lauvennunna,
 Rukous jäänyt jälille,
 Kiivas kiitos ylpiäldä,
 Jok’ ei tunne tarvettansa
 Eikä armon andajata.
 Etkä tunne etkä tahdo
 Tehdä tahtoa Jumalan;
 Oma oikku oikiambi;
 Hillimättömäs’ himossa
 Aina vedät vasta-kynttä.
 Pyhäpäivät piilottelet
 Juuri jonni joutavisa.
 Tott’ on sielu silloin sairas,
 Kuin ei maistu makialda
 Sielulle suloinen ruoka.
 Tunnesta tuimat tapasi,
 Paljasta paha sisusi.

 Imartelet itsiäsi,
 Muita potkit poijes tieldä,
 Lahjat Laupiaan Jumalan
 Niillä sinä suurentelet,
 Rintavasti röyhentelet,
 Oman kunnias korotat,
 Muita moitit ja muriset,
 Sina sorrat ja sokaiset
 Kyllä tiettävän totuden,
 Viattoman valehella
 Kielen miekalla menetät.
 Aina parut puutostasi,
 Vaivas suurexi valitat,
 Muiden murtavat murehet
 Ei ne muistu mielehesi,
 Etkä tunne tunnotoinna
 Malta kuulla korvillasi.
 Sydämmes on täki täynnä
 Katkerata kateutta,
 Joka luissa luiskelepi,
 Povessasi polttelepi.
 Kirouxet kielen päällä,
 Myrkky kielen kandimesa.
 Viha syttypi välehin
 Kiukku juuri kiirehesti,
 Mieli murhahan menepi,
 Niinkuin pedon peljättävän.
 Ongo tämä otollinen
 Kuva kaunihin Jumalan?
 Hän on säädyt säätänynnä,
 Andoi vallan vanhemmillen,
 Kummallekin kunniansa,
 Pani meille parahaxi,
 Lujan Lukon tavaroille:
 Hän on rajat rakendanut
 Aviongin asioisa,
 Ruumis, sielu siivosansa
 Puhtahasti pidettävät.
 Mixi sinä säädyt sotket?
 Otat vallan vanhimmalda
 Ylönkatsot ylpiästi?
 Mixi lumot Luojan lukot,
 Toisen oman omistelet
 Itaroitset itsellesi
 Jota jakaman pidäisi?
 Mixi rikot riettahasti
 Haureudesi himoisa,
 Niinkuin nauta naimisisa?
 Ongo tämä otollinen
 Tapa toimen tundevalle?
 Mixi poljet polvillasi
 Sinun Luojasi Lakia?
 Ehkä itse ilkiästi
 Rikot kyllä raskahasti,
 Vielä muita vietteletkin,
 Pahennat pahoilla töillä.
 Autat, annat yllytyxen,
 Iloittelet ilkiöille,
 Tavoille tavattomille,
 Ehkä käyvät kohdastansa
 Vastoin Luojasi Lakia.

 Ongos Herra herjennynnä,
 Vaikennut vaka Jumala,
 Laskenut lujan Lakinsa
 Meidän mieli-valdahamme?
 Etkös tiedä täydellensä
 Tulevas tilin tekohon?
 Tulet totta tuonen tullen,
 Tulet vastoin tahtoasi,
 Tulet käskyllä kovalla,
 Koska torvi taivahalda
 Kutsuu kuollehet kokohon
 Haudoistansa herättäpi,
 Tuomi Duomion etehen.
 Voimat vahvat taivahangin
 Värisevät, vapisevat,
 Niinkuin rakko raukiavat,
 Koska meret mullistuvat,
 Tuima tuli kaikki syöpi,
 Minne heität harjuxesi,
 Sinun ylpiän sisusi,
 Minne puuhkiaat puhesi?

 Voivotuxet vallan saavat,
 Parku suusta pakahtupi
 Soisit vuoret väändyisivät
 Poloiselle peittehexi.
 Mutt’ et pääse pakoisille
 Kovan kostajan käsistä.

 Nyt on vielä armon aika,
 Ota neuvo neuvoxesi –
 Matka toiselle mäelle,
 Pyri, käänny Golgatalle;
 Siell’ ei ole tulen tuisku,
 Eikä jylkiä Jyrinä.

 Siellä rauha raketahan,
 Siellä armo annetahan,
 Siellä mieli muutetahan,
 Siellä näet nähtävästi
 Armon Auringon suloisen,
 Että Jesus julkisesti
 Ristin pääll’ on rakkahasti,
 Rakkahasti rintanansa
 Armo-sylinsä avannut,
 Sylihinsä sulkemahan
 Surkioita syndisiä.
 Oho Armon Avaruutta!
 Sulkemahan sylihinsä
 Syndisiä surkioita,
 Pesemähän puhtahaxi
 Riettahista rikoxista.
 Niin on Luoja laatinunna,
 Lähettänyt laupiasti
 Lujan meille Lunastajan
 Sovittajan Syndisille.
 Jos et suostu sydämmestä,
 Riennä täydellä todella
 Tygö tämän Lunastajan
 Ainokaisen Auttajasi,
 Et sä pääse polvenansa
 Kuollon kauhian käsistä.

 Nyt ei turvaa tuonda vasten,
 Sinaisa suojellusta
 Vastoin Lain vaatimusta –
 Kiindiätä kirousta.
 Tuöni kaikki kaunihimmat
 Ovat kaikki kauhistuxet,
 Salaisesti saastutetut,
 Kokonansa kelvottomat,
 Niinkuin huonon hämähäkin
 Verkko mulle vaattehexi ††).
 Olen aivan alastoinna
 Auta armias Jumala!
 Nyt mä koen Golgatalle

 Sydämmellä surkialla
 Väsynynnä vaipununna
 Synnin kuormalla kovalla:
 Minun saastainen susuni,
 Työni pahat peljättävät.
 Jesu tule turvaxeni,
 Päästä pauloista pahoista;
 Kuollon kourista kovista.
 Muutoin vaivun vaivoissani
 Kuollin kauhian kitahan.

 Jesu tule turvaxeni!
 Minä suurin syndisistä
 Embä raukka rohkenisi
 Anomahan armojasi,
 Jos ei sanasi suloinen
 Olisi lujasti luvannut
 Armon avaran avannut.

 Auta Jesu armostasi!
 Heitän itsen hermotoinna
 Suloisehen sylihisi;
 Ota mua onnetoinda,
 Ota vielä omaxesi,
 Pese juuri puhtahaxi,
 Veres voimalla viruta:
 Joka vuoti virtanansa
 Haikioista haavoistasi,
 Kivusasi katkerasa,
 Ristin puusa puolestani.

 Isä Laupias Jumala,
 Joka annoit ainoasi
 Poikas minun puolestani
 Kärsimähän kuolemata,
 Käännä poijes kirouxet,
 Anna siunaus siahan,
 Anna aina tutaxeni
 Sua, suloinen Jumala,
 Laupiaxi, leppiäxi.

 Sulatkon nyt sydämmeni,
 Silmät vettä vuotakohot,
 Katkeroita kyyneleitä,
 Että olen ennen ollut
 Kova-korvanen sinulle,
 Engä ole ennen tiennyt
 Sua hartasti halaita.
 Ota poijes povestani
 Sydän kangia, kivinen,
 Rippukon nyt rakkahasti
 Minun Sieluni Sinusa.
 Halaitkon nyt hartahasti
 Tehdä toiselle hyvesti,
 Lähimmäiselle lujasti.
 Henges hyvä hallitkohon
 Hengi pyhä painakohon
 Painakon Pyhän Lakinsa
 Mulle sydämmen sisälle;
 Että olis ojennusna
 Ilman vilppiä visusti,
 Aina elin aikanani.

*) Deut. 33: 2. Hab. 3: 3.

**) Ps. 104: 3.

***) Indic. 5: 4. Psalm. 68: 9, 10.

†) Deut. 33: 2. Act. 7: 53.

††) Esai. 59: 6.

Katso myös 

 Jumalan pyhästä laista (Väinölä-runokokoelmassa ilmestynyt lyhennelmä)

Johan Frosterus
Laulut
Runot
1787