Pääsky
«Sä pieni pääsky, mitä mielit tulla
 mun akkunallen’ aamuin puhumaan?
 Minusta on kuin sanomista sulla,
 vaan mitähän se olleekaan?»

 Näin kysyi Fanny varhain aamusella,
 avaten akkunan, sai vastimen:
 «en selvin sanoin saata lausuella,
 vaan käsittänet toki sen.

 Kesäsi saapuu: kuinka onneisesti
 ja tyytyin elää voit, sen opetan.
 Kannamme kuormaa kaksi yhteisesti
 ja teemme majan hupaisan.

 Pidämme riemuin huolta pojistamme
 ja heidän tavoistaan ja tarpeistaan,
 ja heitä lentoon, lauluun opetamme,
 kiitosta Luojan lausumaan.

 He pian ruokans etsii riemullisna.
 Vaan perheen piiri yhdessä viel’ on:
 katolla tuolla istuu rauhallisna
 tai leikiten käy lentohon.

 Kun keto vihdoin lakkaa kukkimasta,
 hiljaiseen matkaan täältä hankimme.
 Kun kaikk’ on täällä tehty, silloin vasta
 parempaan maahan mielimme.

 Laillamme elä elos armas suvi.
 Sen umpun vasta olet nähnyt nyt.
 Kas, puu, min kukintaa on nähdä huvi,
 tavallas oli räytynyt.»

 «Ah, Eetu! Sä nyt puhut pääskyn kielin.
 Oi tullos haamussa, min mielit vaan,
 jos vaikka halvan pääskyn, niin mä mielin
 omasi olla ainiaan.

 Mä maassa, taivahassa kuulun sullen:
 sun puolisonasi, jos elää saan;
 jos kuolen, niin sun enkelikses tullen.
 Ei silloin tomu kahlikkaan.

 Voit jälkeen ottaa vaimon, surun jättää.
 Mun paikkani ei ole päällä maan,
 jos ei sun vartijanas näkymättä,
 siks kunnes siellä kohdataan.