Muistutus Mureelliselle
Itkulles’, O Ihmiskunta,
 Salli suunta,
 Ei hän itku eistä, ei!
 Itkunen on ele hukka,
 On kuin kukka,
 Jolta kylmä kasvot vei.

 Siin’ on myrkky murheen väässä,
 Huolen häässä
 Meneypi mielinen.
 Ja kuin kauno kujusessa,
 Murehessa
 Ihannees’, O Ihminen!

 Kah, ei kosken kaadet käänny,
 Väylä väänny
 Käskylläsi kuokastaan;
 Eikä itkullas’ se puutu,
 Myönny, muutu
 Luonto suuri suunnistaan. –

 Tapausten tulvat tuovat,
 Leikit luovat
 Vahingoita, vaaroja;
 Kädet, kosto, säikkä, soima,
 Vainon voima
 Hellän huolen haaroja. –

 Kärsiä hän siis on sunkin,
 Ittekunkin
 Ahingoissa elämän.
 Kärsiä ja kautta kauhan
 Riidan, rauhan,
 Vaivan voitto vetämän.

 Ja kun siit’ei suru säästä,
 Puolla, päästä,
 Oppia on ajassa!
 Viisaus on eleen ohja,
 Päätö, pohja –
 Oppi pyynnön pajassa.

 On hän päivän puutet yönsä,
 Varjo-vyönsä
 Niin kuin syynsä alallaan?
 Mik’ ois onni ahingotta?
 Vahingotta,
 Mik’ ois arvo onnellaan?

 Ja jos eivät vuoron voisi,
 Jos ei oisi
 Onnen päivä puuttuva;
 Suuttuisi itt’ilon niihin
 Ikuisihin
 Mieles aina muuttuva.

 Siis jos varjon, virhen, väärän,
 Myöskin määrän
 Luonnon suuri Luoja loi;
 Ja jos vastaisuuden vaivat
 Kuinki kaivat,
 Ei net enempäänsä voi.

 Siis kuin tuimin tuulis-puska,
 Tauti tuska,
 Vaivan vimma vaikkenee;
 Ja kuin pouta pilvisestä
 Aamu yöstä
 Onnen taivas aukenee.

 Vaan on onni sen’i mainen
 Muuttuvainen
 Hetken hellet huomiseen,
 Itte elees ihmetteinen
 Veikka vainen
 Aijet ijänkaikkiseen.

 Sinn’on maali maallisilla
 Vastuksilla –
 Maali onnen annilla!
 Kärsivällisyyden kaarret,
 Viel’ on aarret
 Rakkauden rinnalla.

 Mutta murheen kautta turhan,
 Mieli-murhan,
 Minne mielit miettivä?
 Haamunakin haudan koolla
 Kah’ on kuolla!
 Kuoll’on tili tehtävä!

 Ja kun Epäilyksen aavat
 Sunkin saavat,
 Kuin oot orpo onnetoin!
 Jok’ ei mielly maailmasta,
 Taivahasta
 Eikä tiedä, turvatoin.

 Rippuna se rinnatoinna
 Rauhatoinna
 Ain’ on aistins’ ajama!
 Ja sen musta maali taassa
 Myös on maassa:
 Maa on murheen valkama.

 Vaivanen se vaaliaasta
 Taivahasta
 Varjohonsa vajoaa!
 Vaivanen, joak’ele ylhä
 Jään kuin jylhä
 Hylkyläissä hajoaa.

 Kyllä kaikki kadottaapi,
 Hajottaapi
 Ajan aalto armotoin –
 Kyllä surma sunkin syöpi,
 Luiksi lyöpi
 Muutet aina arvatoin.

 Ja kuin kuolo kaatuneitten
 Kaatuvitten
 Tummentaapi taivahan;
 Eikös epäävän ois aamu
 Hirmu, haamu
 Kadotuksen kauhian!

 Vaan kuin pilven taasta päivän
 Katsot käyvän
 Valpaimman voimassaan
 Niin myös kautta kuolon senki
 Herran henki
 Loimuaapi luomassaan. –

 Katso, kevät, kaikkivalta,
 Kuoren alta,
 Käski nousta kaatuneet;
 Ja kuin kummitukset ynnä
 Ilmestynnä
 Näet luonnon luonteleet.

 Siementenkin siemenissä
 Pienimmissä
 Paulans’ Ele poistelee.
 Ja kuin tähti taivahasta,
 Myöskin maasta
 Kauno luoma loistelee!

 Laineitten lakso laava,
 Ilman aava
 Karjoillansa kuhjailee;
 Veden tippu tuhansilla
 Tuntevilla
 Maailmana muhkailee.

 Mist’on miki mudastansa,
 Munastansa
 Kammioiss’kin kuoleman,
 Elämän on aijet suuri
 Juttu, juuri
 Muihkeimman maailman.

 Näin net heikot hengen saavat,
 Virkoavat
 Elävitten Itehet;
 Tuulissa ja taivahalla,
 Maassa, maalla
 Ilmenneitten ilvehet.

 Kah, on kukka pälvi puissa
 Kaunistuissa
 Hymy suilla Sulhasten!
 Ihmet maankin kautta käynnä,
 Taivas täynnä
 Kukerrusta kultasten.

 Ja on onni olevilla!
 Ah! – on niillä
 Mit’ on arvost’ ylintä
 Riemua ja rakkautta,
 Rikkautta
 Elämänkin ydintä.

 Mutt’on aikans ittekulla,
 Tovi tulla,
 Sureta ja suopua;
 Sijetä ja seuranensa
 Sukuinensa
 Lakata ja luopua.

 Mik’on kuolo muu kuin muutet?
 Päivän puutet
 Kaiken luonnon kauhistaa;
 Mutta muutet mukavuuden,
 Muotoisuuden
 Eleen uutta aavistaa.

 Siin’on Syksy, siilon kevät!
 Uudet evät
 Luopi Luonto luomalleen;
 Luopi muodon mukavamman
 Muihkiamman
 Olleelle omallehen. –

 Miss’on muna! mutk’on uuden
 Muotoisuuden!
 Katso, kuva kuollehen
 On kuin luoto luomisessa
 Huomisessa
 Urpi ajan ollehen.

 Tuoss’on tuosta työläs Toukka
 Häntä houkka!
 Ylönkatseen kohdannet!
 Vaan kuin aistin ylhä suosta,
 Tuonkin tuosta
 Nostit luonnon luottimet.

 Toukan tuotti tuonen Viivet,
 Sääti siivet,
 Mietti muodon, miekkonen!
 Lievä – ah, – kuin sädet silmän,
 Ihdan ilman,
 Kiertelet sä kiekkanen.

 Vap’oot vaivan vasta-maista,
 Katovaista;
 Vaan jos kammot kumoista,
 Lennä! lennä, jaksos jatka!
 Minne matka
 Suunni! suunni suloista!

 Mutta minne myös sä lennät
 Rohki, riennät,
 Muutet maisen ennättää!
 Siipisenkin sininneiltä
 Tuulen teiltä
 Maahan musta lennättää.

 Ja kun kajos, kaunon peitet,
 Halpa, heitet
 Päivätöinnä puuttunee;
 Tai kun lehti tuulen viemä
 Lahon-lyömä;
 Maaksi mainen muuttunee.

 Vain kuin itu olleitten
 Olevitten
 Tomusista tuonasen,
 Ele uuden muodon saapi
 Kajuaapi
 Toivotuille toistasen.

 Mutta isän ihmet töitä,
 Ajatteita
 Mult’en mahda kertoa.
 Miten alans ihanneita
 Askeleita
 Vaihtuvainen vertoa.

 Sill’on voipa vaihet, aina
 Tuoret taina
 Haudan koolla kukoistaa,
 Urpi, aijet, uitto uuden
 Aimouden
 Kaiken luonnon luonnistaa! –

 Näin kuin katsot kaikkinaiset
 Maailmaiset
 Sinä murheen murhatin,
 Ootkos siis sen suuren luonnon
 Haaska huonoin
 Huomeneskin hyljätin? –

 Onkos orvon sulla suoja?
 Loi hän Luoja,
 Sunkin siis jos sääskisen!
 Ja ehk’ Esin alla kannen
 Taivahannen
 Oisit alla äskösen?

 Sä kun kautta kaiken kunnon,
 Taijon, tunnon
 Jumaluuttas’ julki saat,
 Ilman ouvot aavat souvat,
 Neuvot, nouvat
 Ukkosenkin oppahat.

 Ja kun aistis ammut jouset,
 Niillä nouset
 Päälle piirin tähtisen,
 Lasket laveuden ruumat,
 Taijon tuumat
 Ilmi ijänkaikkisen.

 Näin hän henki, Herran laina,
 Ylhä aina
 Ylheyttäns osottaa, –
 Taivahista ett’on tuotu
 Sinne suotu
 Sinne että odottaa.

 Katso, kiitos, kirkkahille
 Taivahille
 Viepi veisut, veisurin,
 Luojan luoksi luontehenkin
 Lintusenkin
 Niinkuin maasta myötyrin.

 Sinne suunta sydämmellä
 Syttyneellä!
 Sinne vaadet vaivaisen!
 Sinne miehen mieli, järki,
 Kunnon kärki,
 Tunto, toivo taivainen.

 Siis kuin muukin muukalainen,
 Vieras vainen,
 Ikävöipä isäisiin,
 Myös, O Ihminen! sä näistä
 Aina eistä!
 Eistä ijänkaikkisiin.

 Sieltä oota aamun uutta,
 Valkeuutta!
 Kadonneille koittavaa;
 Oota uutta elämistä
 Olemista
 Kaiken kuolon voittavaa.

 Ja kun viimmen kuumehessa
 Kultasessa
 Iltas yöhön vajoaa
 Ja kuin sumu synkän syksyn
 Yhelmyksin
 Heikkousi hajoaa.

 Myös sä muuta muihkioihin
 Myötä-maihin
 Lievemmässä luomassa,
 Jonne ollut aina lähti
 Toivon tähti
 Viitto Herran huomassa.

 Siellä ilon ihannoilla
 Suvannoilla
 Loistavassa luonnossa
 Koska keksit kauneutta,
 Komeuutta
 Kadonneenkin kuonossa.

 Keksi Eleen ylistystä!
 Ylennystä!
 Juoksus alla Jumalaan,
 Jok’on Eleen, kuolon liitos. –
 Kuule kiitos
 Tuhansitten taivahan:

»Ijänkaiken Ihmet Luoja!
 Turvan tuoja!
 Pyhä Herra Zebaoth!
 Sä kun armos avaruutta,
 Rakkautta
 Maat ja taivot täynnä luot.

 Kunnias’ ain’ kajut’ anna
 Hosianna!
 Isä ylheydessäs!
 Rauhan riemu salli maista,
 Taivahista
 Kiitos karkeudessas’?»

G. Toppelius.

Lähde: Joukahainen: ströskrift, utgiften af Österbottniska Afdelningen. 1845. Andra Häftet. Helsingfors.

Gustaf Toppelius
Runot
Joukahainen
1845