Elias ja Anna
Ilmapa jähtyi taas; laskein muka aurinko armas
 Alko jo kullallaan peittää kuhilaat sekä laihon,
 Virvoittain sitojoita ja leikkaajoitaki varsin,
 Kun Elias, elomies, sitomasta jo Annia huusi,
 Mennäkseen lopetettua työn pois lehdikon syrjään.
 Luoks lähteen ihanan. Tähän tultua istuvat kohta
 Ruohollen; ilosestipa sirkat laulelivatten.
 Tässä he nyt, he jo kihloja toisilleen olivatki
 Lahjanneet, tuumaa pitivät miten vietteä häitä?
 Niinpähän Annalleen Elias Pyhän Raamatun kalliin
 Antanut ol’ sekä myös uuden Virs’kirjanki vielä,
 Annapa hällen taas komian hatun ynnä ja paidan.
 Onnellisna he näin istuivat suojassa puitten;
 Mutta jo pojat muut sekä tyttäret alkoivat ottaa
 Vaatteitaan, toiset ilotellen leikkiä löivät,
 Muut taas lauloivat, eli juoksit sänkiä pitkin.

 Mut Elias lausui: ”Kah, kuinka nyt aurinko kirkas
 Tuolla jo vaipuu pois, luvaten huomennaki poutaa.
 Niin se jo meillenki pian tuo ihanan ilopäivän,
 Ah, jona vaimoni oot! Minä huolet kanssasi sitten
 Kannan yhteiset! Kun vaan kumoss’ on elo ensin,
 Kun myöskin omenat kypsyvät oksilla puitten,
 Silloin, Anni, jo on hääpäivämme outtava meitä!
 Aina jo maatessain joka yö mua muotosi kohtaa,
 Milloin vilkkuilet komiasti hääpukemissas,
 Milloin pellolla taas, päässäs sinikukkia kantain,
 Kohtaat naurussa suin mua silmälläs sulosella.
 Riemu se vaan heti vie unosen, kuvahas pyrin kiinni,
 Yksinp’ on polonen, kuullen vaan laulua sirkan;
 Silloin luoksesi, voi, huokaus sydämestäni nousee!”

 Annapa näin: ”Elias, tosin oot sinä kultani kalliin!”
 Lausu ja vaikeni taas, silmässäpä kyynele kirkas
 Loisteli vilkkuilen – ”niin – ei isäkään sua rakkaamp’
 Oo, ei äitinikään. Sinuhun minä luottelen aina.
 Kaikkia kalliin myös tuo Raamattu on, jota mullen
 Annoit. Siinäpä maar tiedot käsitän parahimmat,
 Jotk’ iloseks’ saavat sydämen sekä toivoa tuovat”.

 Mutta jo taivaallen kuu kirkas nousi, ja laihon
 Kullan karvaset päät muuntuit hopion näkösiksi.
 Pojat nyt sekä tyttäret myös kukin sirppinsa ottain
 Alkoivat astua pois; mut mennessänsäpä kuiten
 Pois parikuntoakin, joka viipyi, huusivat naurain.
 Nää heräten yles hyppäsivät sekä tuuminehensa
 Pojes riensivät taas toisten parihin ilomielin.

 IGN. [= Erik Alexander Ingman (1810–1858)]

 *) Otettu Mehiläisestä 1837.

Lähde: Oulun Wiikko-Sanomia 20.6.1840.

Erik Alexander Ingman
Runot
1840