Pelko
Mä pelkään vuokses, Anna – – –.
 Mut miksi pelkään, tiedä en,
 vain pelkääväni tiedän.
 Mä pelkään!
 Kuin äidin valtaa pelko aiheeton,
 he kaikki vielä iloiset ja terveet on – – –!
 Ja niinkuin laivurikin pelkää, pelkää, pelkää,
 kun huolettomin silmin vielä tähyävät
 muut pilvetöntä taivasta ja tyyntä merenselkää
 ja varoittajan viisaudelle hymähtävät.
 Mä pelkään, niinkuin pelkää hän,
 ken näkee rannan hiekkakunnahalla lasten leikkivän
 ja tietää: vuoksi nousee, nielaisee nyt juuri – pakoon!
 Mä pelkään, niinkuin pelkää mies,
 ken tietää: riipun hirsipuussa kello seitsemän.
 Niin, niin mä pelkään vuokses sun – – –
 vuoks itseni: sä oothan elämäni mun;
 mut sinä omaa tietäs käyt, pois rinnaltain,
 et pelkää ahdistavaa pelkoain,
 sä syöksyt uuteen kohtaloon, käyt uutta elon-rataa – – –
 vain kaste uusill’ aamuteilläs on
 mun kuolinhikeni, mi jalkais juureen sataa!

Peter Altenberg