Lamppu
Mi esine mun pöydälläni
 Noin valoansa levittää?
 Ja iloisasti edestäni
 Pois pimeyden hävittää?
     Se lamppuni on loistava
     Ku levittääpi valoa.

     Se ompi öljyn kirkas valo
 Ja voima varsin mahtava,
 Kun taivahalla pohjanpalo
 Tuo tulen säihky hehkuva,
     Mi tässä loistaa hiljalleen
     Ja valon tuopi huoneesen.

     Vaan lamppuja on useampi
 Ja erilaista öljy on.
 Yks lamppu ompi loistavampi,
 Vaan toinen tumma, valoton.
     Tää eellinen on harvalla,
     Mut tumma tuo on monella.

     Se lamppu kirkas loistavainen
 On, joss’on Hengen öljyä,
 Van tumma taas on lamppu toinen,
 Mi täys on ihrais-älyä.
     Ei valaise se sydäntä,
     Ei toivoakaan virkistä.

     Me, Suomalaiset ottakaamme
 Nyt lamppu, joka valaisee
 Ja jonka eestä isänmaamme
 Pois synkät pilvet pakenee.
     On hengen miekka, rakkaus
     Tää lamppu sekä valistus.

     Sä Herran Henki, valon Henki,
 Ol’ aina meillä öljynä.
 Sun voimallasi valoisempi
 On lamppu muuten himmeä.
     Sä meille loista voimalla,
     On lamppu meidän kansalla!

     Kun tämä lamppu valon tuopi
 Ja kansallemme loistavi,
 Se tosi-valon vasta luopi
 Ja maalle onnen antavi.
     Se kansa ain’on puuttuva,
     Mi kaipaa Hengen valoa.

     Siis valo, jota puolustamme,
 Ja jonka työtä tehkäämme,
 On turha, jos me puolestamme
 Pois Herran Hengen hylkäämme.
     Ah, anna valo oikea,
     Suo kansan siinä kulkea!

S[imeon]. H[irvone]–n.

Lähde: Hämäläinen 29.3.1877.

Runot
Simeon Hirvonen
Hämäläinen
1877