Paimenet
Syyskuu, nyt lähtekäämme. Lyö vaelluksen hetki.
 Abruzzon maassa nyt minun paimeneni
 jättävät lammastarhansa, käy merta kohden retki:
 Kulkevat alas he raisulle Adrialle,
 joka vihreä on kuin laidunniityt vuorten.

 Ovat juoneet aallosta alppilähteiden nuorten
 he syvään, jotta kodin vesi, mi kumpuaa siellä,
 sydämille erkaneville suo vahvistusta,
 joka pitkään heidän janoaan viihtää tiellä.
 Ovat vuolleet itselleen he uuden pähkinäsauvan

 ja he tasangon vanhaa polkua astuvat kauan
 kuin ruohoista, äänetöntä joenuomaa ikään
 noutaen jälkiä ammoisten taattojensa.
 Oi, ääntä sen ei kuvailla voi sana mikään,
 kenen aistimiin meren värinä ensiksi kantaa.

 Nyt karja kulkee jo pitkin soraista rantaa.
 Sinitaivas aava poudan tyvenessä lautuu.
 Niin loistavana auringossa palaa veres villa,
 se että hiekan väristä tuskin eroittautuu.
 Veden solinaa, askelten ritinää suloista hietikolla.

 Keralla paimenteni min vuoks en saa ma olla?

Gabriele D’Annunzio
Kaarlo Sarkia
Runot