Ihmeellinen matka historian mailla/Kolmas luku
Ihmeellinen matka historian mailla.

Kirj. Jalmari Finne.

KOLMAS LUKU.

Kalle ja Maija näkivät
ihmisten yllä vanteita ja
joutuivat suuriin turnajaisiin.

Kun Paracelsus lakkasi pyörimästä,
ja Kalle ja Maija vielä hiukan
päästä pyörällä katselivat ympärilleen,
niin ihmettelivät he kovasti,
missä he oikeastaan olivat. Paikka
oli Kallelle tuttu ja samalla vieras.
Etäältä hän näki Turun linnan ja
tuomiokirkon tornin.

— Nyt minä tiedän! sanoi Kalle.
Me olemme Ruissalossa lähellä Turkua.
Olen täällä ennen käynyt,
mutta kaikki puut olivat niin paljoa
suuremmat silloin.

— Olemmekohan omassa ajassamme?
lausui Maija.

— Minä en joutunut siinä kiireessä
laskemaan kierroksia, sanoi
Paracelsus. Mahdollisesti olemme
jääneet muutamia vuosia taaksepäin.
Koettakaamme ottaa selkoa
siitä, missä ajassa olemme.

He läksivät kulkemaan. Vähän
matkaa astuttuaan näki Paracelsus
maahan heitetyn sanomalehden. Hän
otti sen käteensä:

— Tässä on niinkutsuttu sanomalehti,
sanoi hän.

— Se on kovasti pieni, sanoi
Kalle. Toista on Uusi Suometar ja
Helsingin Sanomat, ne ovat varsinkin
sunnuntaisin oikein paksuja.

— Eikä siinä ole kuin pikkuisen
ilmoituksia, sanoi Maija.

— Niin, nehän täyttävät nykyään
suuren osan sanomalehdistä, sanoi
Paracelsus. Minun aikanani ei vielä
ollut laisinkaan sanomalehtiä. Varsinaiset
säännölliset sellaiset alkoivat
ilmestyä i7oo:nnen vuosisadan
loppupuolella.

— Onkohan tämäkin niin vanha?
sanoi Kalle.

— Tarkastetaan, sanoi Paracelsus.
Ei, tämä on paljoa myöhempi.
Tässä on vuosiluku 1858.

— Me olemme siis viisikymmentäseitsemän
vuotta omaa aikaamme
jäljessä, sanoi Maija.

— Jos oikein hyvin sattuu, niin
voisimme nähdä iso-isän elossa,
sanoi Kalle.

Heidän päätään oikein pyörrytti
se ajatus, että he voisivat nähdä
elossa miehen, joka oli kuollut ennen
heidän syntymäänsä, ja vielä
hyvin nuorenakin; Maija meni ihan
ymmälle, kun hän sanoi:

— Isä olisi siis kapalovauva juuri
nyt.

Heistä tuntui aivan ihmeelliseltä
ajatella, että he tällä tapaa voisivat
olla omaa isäänsä vanhemmat.

He läksivät kävelemään ja katselemaan
seutua. Heidän teki kovasti
mieli nähdä, millaisia ihmiset olivat
siihen aikaan, jolloin heidän isänsä
oli syntynyt. Käveltyään jonkun
matkaa Juhani herttuan aikaisissa
puvuissaan, näkivät he joukon henkilöitä,
jotka olivat hyvin merkillisissä
pukimissa. Naisten hameet
olivat kovasti leveitä.

— Ihan ne ovat kuin suuria nurin
päin käännettyjä gramofoonin torvia,
sanoi Maija. Millä ihmeellä he
saavat hameensa pysymään noin leveällä?

Mutta pian he sen salaisuuden
perille joutuivat; tuulenpuuska kaatoi
erään naisen, joka oli tullut heidän
lähelleen. Hän suistui maahan,
ja silloin Maija ihmeekseen huomasi,
että naisen yllä oli ensin jonkinmoinen
kori, joka oli tehty toinen toistaan
suuremmista vanteista, ja ne
olivat sitten nauhoilla yhdistetyt
toisiinsa. Naisen kaatuminen nauratti
kovasti lapsia. Maija huusi:

— Mitähän hän sanoisi, jos näkisi
meidän aikuiset naiset, joilla on niin
piukat vaatteet, etteivät tahdo kävelemään
päästä!

Mutta samassa nainen oli jo päässyt
pystyyn ja nähdessään lasten
nauravan, suuttui hän tavattomasti.
Hän alkoi torua näitä ja sanoi:

— Mitä te minusta pilkkaa teette,
ettekö itse huomaa, kuinka hullunkurisesti
te olette puettuja. Aivanhan
te olette kuin mitäkin kummituksia!

Lähellä oleva seura, johon kuului
miehiä ja naisia, riensi lähelle ja he
olivat niin uhkaavan näköisiä, että
lapset läksivät pakoon, juoksivat Paracelsuksen
luo ja sanoivat:

— Ne tahtovat antaa meille selkään!
Mennään pakoon!

— Mihin aikaan? kysyi Paracelsus.
Omaanneko?

— Ei, minä tahdon takaisin herttuan
hoviin, sanoi Maija.

— Samassa oli Paracelsus käskenyt
heitä tarttumaan vyöhönsä ja hän
alkoi pyöriä vasempaan päin. Syntyi
suuri pyörre ilmassa ja naisilla oli
täysi työ estää vannehameitaan
menemästä nurin.

Kun lapset jälleen pysähtyivät,
olivat he samalla, paikalla. Mutta
kuinka toisenlaista olikaan nyt!
He olivat keskellä suurta ihmisjoukkoa,
se katseli kentälle saapuneita
herroja, jotka ajoivat komeissa
asepuvuissa koristeltujen hevosten
selässä.

— Mikä ihme täällä nyt on? kysyi
Maija.

— Nämät ovat turnajaiset, joita
Juhana herttua pitää Ruissalossa.
Minä kiersin hiukan liikaa ympäri
ja me tulimme ajassa kuusi kuukautta
myöhempään hetkeen kuin
viime kerralla.

— Vai turnajaiset, sanoi Maija.
Ne ovat varmaankin senaikuiset
urheilujuhlat.

— Nyt sinä puhut tyhmyyksiä,
sanoi Kalle. Turnajaiset ovat aivan
toista.

Hän oli niistä lukenut ja tiesi siis
jotain. Ei hän kuitenkaan itse ruvennut
selittämään, vaan pyysi Paracelsusta
sitä tekemään. Tämä
heti antoi kaikki tiedot. Hän osoitti
suurta katettua lavaa, joka oli kentän
laidassa, siellä istuivat herttua,
herttuatar ja muut ylhäiset herrat
ja naiset. Kentällä oli aitaus, jonka
sisällä turnajaiset tapahtuivat. 
 kummassakin päässä oli pieni
lava, jolla seisoi mies lippu kädessä
antamassa merkkiä, milloin ratsastajat
saisivat hyökätä yhteen. Ajajilla
oli haarniskat yllä ja päässä
kypärä, jonka silmikko oli laskettu
alas. Vasemmassa kädessä oli kilpi,
jolla he suojelivat itseään, ja oikeassa
puinen peitsi, jolla he koettivat
työntää vastustajansa alas satulasta.
Hevosten yllä oli komea,
melkein maahan asti ulottuva vaippa,
joka oli kirjailtu kunkin ajajan aatelisvaakunalla.

Monta paria hyökkäsi yhteen. Ja
joka kerta, kun sen piti tapahtua, antoivat
torvensoittajat lähtömerkin
ja rummut pärisivät. Ja kun toinen
oli heittänyt vastustajansa alas satulasta,
niin silloin kaikki hurrasivat.
Ja Kalle ja Maija hurrasivat muiden
mukana.

Koska useita pareja soti toistensa
kanssa, niin lapset hiukan kyllästyivät
tähän katsomiseen ja alkoivat
tarkastaa kaikkea muuta ympärillään.
He olivat juuri aikeissa mennä
aitauksen sisäpuolelle, kun vahdissa
oleva sotilas pidätti heitä ja käski
heitä lukemaan kirjoitusta aidan viereen
kiinnitetystä taulusta. Kalle
meni sen eteen. Aitaan oli lyöty
puutaulu ja siihen kiinnitetty paperi.
Kun Kalle oli vähän aikaa
lueskellut, huusi hän:

— Tulehan Maija katsomaan,
kuinka he kirjoittavat!

Maija riensi lähelle ja yhdessä he
nyt lueskelivat, mitä paperissa seisoi.

⹂Me Johan jumalan armoin canßa
Suomen Herktua. Me teemme temen
canßa caikein tietteuexi, ettei yxiken, kutka
ikenens ne taitauat olla, iotka ei voloßualidut
ole, madha vskalda tämän
ßcrangin ßißälle käydä. Ja andakate teittenne
löytte kvlijaißet ia hyffuemielißet.
Joka eij ßijta tege, ßen pitä Lvettaman
pettäiexi ja rangaijstaman ilman kaicketa
Armota.”

— Jos minä kirjoittaisin tuollaista
koulussa, sanoi Kalle, niin
nolla olisi liian korkea numero.

— Me korjaamme sen! sanoi Maija.

He etsivät kynän taskustaan,
mutta missään ei ollut sellaista. He
alkoivat silloin ääneen selvitellä,
millä tavoin jokainen sana oikeastaan
olisi kirjoitettava. Ihmisiä
alkoi kokoontua heidän ympärilleen
ja lapset innoistuivat sitä enemmän.
Mutta he eivät saaneet kauankaan
tätä suomenkielen korjausta harjoittaa,
kun muuan vahtisotilas kävi
heidän niskaansa kiinni ja sanoi:

— Tulkaa herttuan eteen!

— Kas niin, sanoi Kalle Maijalle,
nyt me olemme ulosvalittuja.

Turnajaiset olivat loppuneet. Voiton
saaneet herrat olivat ottaneet
kypärät päästään ja ajoivat hevostensa
selässä sen lavan eteen, missä
herttua ja herttuatar istuivat. Ja
kun he tulivat herttuattaren kohdalle,
niin laski tämä jokaisen voittajan
päähän tammiseppeleen.

Kyllähän Kallea ja Maijaa hiukan
peloitti, kun heitä kuljetettiin tällä
tavoin, sillä varsin hyvin muistui
mieleen edellinen kerta, jolloin heitä
vietiin vankilaan. He toivoivat
Paracelsuksen tulevan pelastamaan,
mutta tätä ei näkynyt missään.

Kun seppeleiden jako oli päättynyt,
niin vahtisotilas ilmoitti asian
herttualle. Hänen puheistaan selveni
Kallelle, että hän ja Maija olivat
taas tehneet majesteettirikoksen,
kun olivat herttuan julistusta tahtoneet
korjata.

Mutta herttua alkoikin nauraa,
kuultuaan mistä oli kysymys. Hän
selitti asian herttuattarelle italiankielellä
ja silloin tämäkin nauroi.
Ja kun Kalle sen huomasi, niin alkoi
hän puhella aivan vapaasti.

— Herttua näyttää panevan toimeen
täällä kaikenlaisia urheilujuhlia.
Minä en ole koskaan ennen
nähnyt turnajaisia. Mutta maratonjuoksua
olen nähnyt.

Herttua ei tiennyt siitä mitään, ja
Kallen täytyi selittää se hänelle.
Ja sitten, kun asia oli kaikin puolin
tullut valaistuksi, kysyi Kalle:

— Tunteeko herttua Hannes Kolehmaista?

Hänestä ei herttua ollut koskaan
kuullut puhuttavankaan. Hän luuli
tätä ensin joksikin talonpojaksi, jota
käytettiin viestinviejänä. Mutta
kyllä Kalle pian oli selittänyt, ettei
Hannes sellainen ollut, hän ei koskaan
juossut kirjeitä viemässä, hän
vain juoksi juostakseen.

Äkkiä Kalle sai aivan tavattoman
halun koettaa, millaista turnajaisissa
olo oli. Hän pyysi päästä hevosen
selkään. Maija tietysti halusi
samaa. Nyt riisui kaksi herraa yltään
haarniskan ja puki ne lasten
päälle. Kovin suuri oli rautapuku
molemmille, he olivat niihin aivan
hukkua. Ja kuinka raskaita ne olivat,
astuminen tuntui aivan mahdottomalta.
Mutta eihän heidän astua
tarvinnutkaan. Kaikki nauroivat,
kun heidät nostettiin hevosten selkään.
Hevoset talutettiin aitauksen
kumpaankin päähän ja sitten annettiin
torvilla merkki ja käskettiin
heitä hyökkäämään yhteen.

— Koeta nyt parastasi! huusi
Kalle Maijalle. Näytetään, mitä
helsinkiläiset osaavat!

Hevoset juoksivat toisiaan kohden
ja molemmat lapset koettivat
osua pitkällä peitsellä toisiinsa,
mutta isku menikin ohitse. Heidän
hevosensa käännettiin radan toisessa
päässä ja jälleen he ryntäsivät
vastatusten.

Kaikki olivat tulleet aivan lähelle
katsomaan, siinä määrin tämä yritys
heitä huvitti. Mutta sitä heidän
ei olisi pitänyt tehdä, sillä Kallen
peitsi osui keskelle erään mahtavan
herran vatsaa, niin että tämä parkuen
kaatui kumoon. Maija olisi
varmaan töytäissyt peitsellään herttuatarta
päähän, mutta tämä sattuikin
väistämään, ja peitsi osui
erään hoviherran rintaan. Hän tarttui
vihoissaan siihen ja kiskaisi
Maijan hevosen selästä alas.

Siinä nyt Maija makasi maassa
selällään, raskaan haarniskan sisässä,
pääsemättä minnekään liikkumaan.
Ja samassa johtui hänen mieleensä,
miten luonnontieteen opettaja oli
kertonut, että kilpikonnia pyydystettäessä
ne käännettiin selälleen,
jotta ne eivät voineet enää liikkua.
Hänkin oli tuollainen kilpikonna.

Eihän kukaan todella suuttunut
tästä, vaan kaikki nauroivat. Herttua
määräsi, että Kalle ja Maija olivat
vietävä hoviin ja heille oli annettava
opettaja, joka ohjaisi heidän lukujaan.

— Taas kouluun, sanoi Kalle.
Merkillistä, kuinka aina tahdotaan
lapsia kouluttaa.

Samana iltana opettaja jo heitä
kuulusteli. Mutta kylläpä nousi lasten
ja hänen välillään ankara kinastus,
kun lapset kaikissa asioissa tiesivät
enemmän kuin heidän opettajansa.
Lapset eivät mitenkään tunnustaneet,
että opettaja oli oikeassa,
eikä tämäkään myöntänyt lasten
väitteitä tosiksi. Ja silloin saivat
lapset nähdä jotain sellaista, jota eivät
olleet uneksineetkaan koulussa
mahdolliseksi. Ensiksi tuli oikea
tukkapölly, sitten lyötiin kämmenille
pampulla, joka oli punottu vitsoista
ja viimein asetti heidät opettaja
suulleen rinnatusten penkille ja
alkoi läimiä oikein täyttä voimaa.
Nyt lapset jo halusivat päästä omaan
aikaansa. He kirkuivat hädissään
Paracelsusta avukseen.

Tämä oli etsinyt lapsia, jäätyään
kentälle keskustelemaan herttuan
henkilääkärin kanssa lääketieteellisistä
asioista. Hän oli vasta linnassa
muistanut lasten jääneen jonnekin.
Pihalla kävellessään hän
kuuli näiden äänen, ryntäsi sisään,
sieppasi lapset kainaloonsa, juoksi
pihalle, ja käski heitä tarttumaan
vyöhönsä, luki taikasanansa, ja pian
he olivat kadonneet.

Lähde: Pääskynen no 3, 1915, s. 62–66 (16–20)

Pääskynen