Nukkumatti
Hiljaa, hiljaa, käki kukkuu,
 kesäilta hämärtää.
 Lehdon pieni lintu nukkuu,
 siiven alla siro pää.
 Katsos kuuta taivahalla,
 pyöreätä, kalpeaa,
 kuinka ihmeen lempeästi
 katsoo lasta nukkuvaa!

 Tuolta tulee pieni vieras
 varpahilla hipsuttain,
 sinisukka, punapaita,
 hiippahattu päässä vain.
 Etkös poikaa tuota tunne? –
 Se on Matti veitikka,
 ihmeellistä taikasauvaa
 heiluttaa hän ilmassa.

 Jopa alkaa unten maista
 kukkarannat kangastaa,
 niihin poikaa pienokaista
 Nukku-Matti johdattaa.
 Maassa ihmeen ihanassa
 noustaan tyyneen satamaan,
 siell’ on ruusut kukkimassa,
 mesimarjat peittää maan.

 Kultalatvapuissa riippuu
 appelsiinit, omenat,
 joka oksasella kiikkuu
 kesyt ilman laulajat.
 Kultasarvipeura kantaa
 siellä poikaa selässään,
 hopeeharjahepo antaa
 silitellä itseään.

 Oi, niin monta sulounta
 näkee siinä poikanen:
 näkee talven valkolunta,
 kuulee ääntä kulkusen.
 Joulupuukin seisoo siinä
 viherjäine oksineen, –
 on kuin kasvais valkosiivet
 hänellekin olalleen.

 Mutta muista – näitä näkee
 yksin hyvät lapset vaan,
 joill’ on hyvän omantunnon
 puhdas rauha rinnassaan.
 Niin jos joka lapsen oisi,
 näkis tarhat Eedenin,
 unten maassa varmaan voisi
 saada siivet enkelin.

1897.