Kyyhky
Kun Fannyn sydämmensä omaks Herran
 pit’ antaa kanssa seudun nuorien,
 hän lasna riemuitakseen viime kerran,
 kyyhkynsä kokos ympärillehen.

 Hän juoksi koreineen: ne kaikki läksi,
 ei ilman riidan jankkaa, noukkimaan
 – hän kultasadetta soi syötäväksi –:
 valkoinen yksin vain ei tullutkaan.

 Kaivolla pitkin selkää, rintaa alas
 pirskutti helmiä se nokallaan,
 lens ylös sitten ynnä sieltä palas
 kädelle Fannyn, hänen kutsuissaan.

 Nyt saapui Eetu: kyyhkynen, kas, kiitää
 hänelle heti vastaan leikkihin,
 käy hartioille, Fannyn syliin siitä
 taas takaisin ja jälleen pii vihin.

 «Oi, käsitän sun!» virkkoi Fanny, kättä
 puristain Eetun, poistuessahan.
 Ja Eetu näki, kyyhkyyn silmäämättä,
 katseessa Fannyn taivaan aukeevan.