Käänny kantele kätehen, mieli, kieli kantelehen!
Kuulu soitto Suomen maalta,
 Kuulu kanteleen kajahus,
 Tuvasta jokaisesta
 Ennen vanhain eläissä,
 Ennen aikona urosten.
 Kaikkui sillon kanteloinen
 Monta soittoa iloista,
 Monta muinas-muistoaki,
 Urosten isoa työtä;
 Monta huolta, huokausta,
 Monta mustoa muretta,
 Ikävätä yksinäisen,
 Neitosen rakastamisen,
 Sekä sulhasen surevan.
 Käänty sillon kanteloinen,
 Käänty kaikkein kätehen,
 Mieli kieli kantelehen:
 Käänty pienen, käänty suuren,
 Käänty keskinkertasenki.

 Aika kaikki kaatanut on,
 Kaikki kuolema kumonut,
 Runtonut runon tekiät,
 Kantelehen kaikuttajat;
 Aik’ on ottanut osansa
 Runovirsistä monista,
 Tuhansista tutkelmoista,
 Sekä soitoista somista,
 Kantelehen kaikkumista.
 Vaan on vieläki jälellä,
 Vielä saatuja sanoja
 Tuhansia tutkelmoita;
 Vielä soittoja somia,
 Kantelehen kaikkumia
 Tuolta Väinölän ahoilta,
 Kalevalan kankahilla
 Voitoiksi runopolulle,
 Viel’ on kuusia mettässä,
 Koivuja kotiaholla,
 Vielä leppiä lehossa
 Päällä hautojen urosten,
 Runoniekkojen hyvien,
 Kantelehen soittajoihen,
 Kanteleiksi kaikumahan
 ”Nuorisossa nousevassa,
 Kansassa kasuavassa.”

 Kanteletar kaunis neito,
 Soiton haltia sulonen!
 Koska sa tulit tutuksi
 Näille maille mantereille,
 Ammon jo asuttuasi,
 Kauan kaarrateltuasi,
 Suomen synkissä saloissa;
 Ele heitä huolestasi,
 Huolestasi, huostastasi
 Kanteletta Väinämöisen,
 Suomen iloa ikuista!
 Koskas tunkeut tupihin,
 Pienoisiin pirttilöihin,
 Tulet suurihin salihin,
 Kauniisihin kartanoihin;
 Käännä siellä kanteloinen,
 Käännä kaikkien kätehen,
 Mieli kieli kanteleessa!
 Tee sä liitto Lemmen kansa,
 Tee sä suosio, sovinto!
 Koska syttyypi syänten,
 Peitetyissä pohjukoissa
 Lemmen liekki lämmittävä,
 Sulo suuri ja ihanuus
 Päästä toivoen perille;
 Koska neitonen ihana,
 Koska kaunis nuorukainen,
 Yksinäisessä tilassa,
 Ei tieä, kelle sanoisi
 Kaikki toivonsa iloiset,
 Kaikki painavat surunsa,
 Syämmensä liikutukset;
 Käännä sillon kanteloinen,
 Käännä neitosen kätehen,
 Käännä pojan polven päälle;
 Tee se kieli kumppaliksi,
 Ikävöivän iloksi,
 Ratoksi rakastavalle! 
 Kauan olet kanteloinen
 Kauan kaiheessa levännyt
 Piilosalla pilkistynyt,
 Näillä mailla mantereilla;
 Aik’ on kääntyä kätehen,
 Aik’ on kaihista kohota,
 Siis käänny kantele käteeni
 Mieli, kieli kantelehen!

[Johan Bäckwa]–ll.

Lähde: Oulun Viikko-Sanomia 24.10.1840.

Johan Bäckwall
Runot
Oulun Wiikko-Sanomia
1840