Armas Suomenmaa!
Kun kevät kukka-laumallansa
 Pois talven meiltä pakottaa,
 Kun taivas kulta loistossansa
 Ja leutopäivä helottaa,
 Kun käki kukissamme kukkuu
 Ja leivo luonnon iloittaa,
 Niin rinta riemuellen hehkuu
 Vaan sulle, sulle armas Suomenmaa!

 On syyski raitis Pohjolamme,
 Ja talvi luonnon vahvistaa,
 Kun lumi-kuuset kukkii maamme
 Ja Pohja liehuin leimuaa.
 Ja vaikka kylmä raivoin riehuu
 Ja aallot kahleisinsa saa,
 Niin suonissani veri kiehuu
 Vaan sulle, sulle armas Suomenmaa!

 Mä katson Sveitsin kauneutta
 Sen vuorten, laaksoin jaloa.
 Ja Rooman jätti-muhkeutta
 Ja vanhan Kreikan suloa;
 Vaikk’ eessän’ mahti-maatki päilyy,
 En Pohjolaa voi unohtaa.
 Mun muisto rinnassani säilyy
 Vaan sulle, sulle armas Suomenmaa!

 Oi maata mointa maailmassa,
 Ei löytyne niin suotuisaa,
 Miss’ lempi niinkuin Pohjolassa
 Lumenki loistoss’ leimuaa.
 Et onneaan voi kiittää kielin
 Ken tällä maalla olla saa,
 Mä elää, kuolla aina mielin
 Vaan sulle, sulle armas Suomenmaa!

K[ustaa]. K[i]-ll[ine]-n.

Lähde: Satakunta 19.4.1873.

Kustaa Killinen
Runot
Satakunta (sanomalehti)
1873