Syyskirje
Rakas siskoni, syksyn käsi
 on punannut pihlajat.
 Yön pakkanen seinältäsi
 on murhannut dahliat.
 Tuvan räystäät tyhjiks jäivät,
 kun pääskyset lähtivät.
 Hämy lankee varhain. Päivät
 ovat pilviset, viileät.

 Ei enää hiekkarantaa
 pojat täytä ruskein jäsenin.
 Ulapalta tuuli kantaa
 kovan, teräksenharmaan mainingin.
 Mitä kuullut en aamuun moneen,
 taas kuulen, siskoni, sen:
 Soi surina puimakoneen
 jo suunnalta riihien.

 Siell’ etäällä kaupungissa
 rivit lyhtyjen säteilee,
 kadun kuumeisen lehmuksissa
 jano elämän värisee...
 Oi muistatkos yötä kevään,
 kun poppelit tuoksuivat
 ja verhoon hyväilevään
 hämy kietoi ikkunat?

 Oi muistatko: Siksi yöksi
 lakit valkeat otettiin –
 hatut vanhat ensi työksi
 joen sillalta laineisiin!
 Veden pintaa ne hetken uivat
 niin hauskasti keikkuen.
 Katot kaupungin punertuivat,
 heräs räystäällä kyyhkynen.

 Ja sen vanhan hattumme myötä
 minän entisen heitimme pois!
 Kuka silloin kuoleman työtä
 ja syksyä muistanut ois?
 Kuin yrtit päivään taipui,
 janos sielumme elämää.
 Mihin tuoksu ja kukoistus vaipui?
 Kulo kuihtunut jäljelle jää.

 Rakas siskoni, tähtien alla
 tyly syksy on saapunut taas.
 Katos pääskyset, ja halla
 kukat vei sinun kukkamaas...
 Uni kevään kerran – silloin –
 nyt syksyn vakavuus.
 Rakas siskoni, milloin, milloin
 kesän helteinen ihanuus?