Ero (Harmaja)
Nyt tuskan kielet värisee,
 kun eron pakko lähenee,
 kun huulten äännettävä on
 tuo sana paluuton.

 Tie yksi, kahdeks auennut,
 erilleen kääntää soaistut,
 ja hellyys, jota kukkii maa,
 tomuksi raukeaa.

 Mut takaa julman elämän
 nään vapahduksen hämärän:
 tiet rakkauden himmeät
 etäällä yhtyvät.

 Voi säteen murtaa kuvastin,
 mut valoon käy se takaisin,
 ja selkeäksi selventyy
 jokaisen harhan syy.

 Vapaana viime hämystään
 sun silmäis salaisuuden nään,
 kun kerran täydellistä on
 vajaa ja voimaton.