Santa Margherita


I 

 Kujat kansaa kaunista kuhisee..
 Puutarhoissa palmut suhisee..

 Minut epätodellinen
 tämä auringonhehku huikaisee,
 valo yliluonnollinen.

 Tajuntaa sini taivaan sivelee,
 kajo ilmojen ihmeellinen.
 Veden siintely samettinen
 humalluttaen aisteja hivelee,
 meren armaus asuurinen.

 Sädekimppuja silmistä sinkoilee.
 Jalat karkeloi, jalat pinkoilee.
 Avosandaalein ohi liitelee
 Signora bella, bellissima
 ja signorina snellissima.

 Kiven kiiltely marmorinen
 ja heleät seinät huikaisee.
 Jumalallista hellettä hengin,
 olen oudon onnellinen.

 Ohi vaunut ja hevoset kiitelee,
 korurihmoissa, helkkyvin kengin.

 Kukon kurkulla kuski luikkaisee:
    »E-ée, e-ée,
    e-ée, e-ée» –
 heti toinen ja kolmaskin huikkaisee
 kuin trumpetti kuparinen:
    »E-ée, e-ée,
    e-ée, e-ée,
    e-ée, e-ée, e-ée!»
 Tuhat kaikua kiirii ja riitelee,
 käy pauhina haaveellinen,
 sadun soinnukas reuhaaminen,
 tarun tohina romanttinen.

 Sinirannalta hurmaten helähtelee
 meren harppu harmooninen.

 * * *

 Väreissä kylpee torit.
 Vasuissa mustekalat,
 muut oudot herkkupalat.
 Hedelmää hehkuu korit.
 On auki ovet, portit,
 ja virkkuumummot virkkaa
 ja ohikäyjää tirkkaa.
 Hämyssä trattoriian
 tuliset miehet tummat
 juo, pelaa, läiskää kortit,
 eloisa syttyy riita
 ja huudot kuuluu kummat –
 veren kiihkon he purkavat liian.

 * * *

 Valon täyteys taivaallinen,
 värin hehkuma harmooninen
 veren elvyttää, tajun raukaisee.
 Kohu soinnukas, oireellinen,
 humu, toitotus romanttinen,
 häly, huhuilu, teuhaaminen,
 sopusointuinen ristiriita
 lukot rintani ruosteiset laukaisee,
 ovet onnen ummesta aukaisee..

 Soi soristen sorja, ranta,
 soi kahisten palmu viita,
 soi sihisten silkkisanta,
 meren laulaa haltiatar:
    »San-Marghe, Santa-Mar,
    oi rannan valtiatar.
    o rive belle, larghe,
    o Santa-Mar, San-Marghe,
    o Santa, Santa, Santa,
    o Santa Margherita..»

II 

 Veristyy horisontin vyö.
 Jo vesperiä kellot lyö.
 Tyventyy ristiriita.
 Jo kiire viihtyy, herkee työ,
 jo kätkee pauhun panta.
 Ihana siintyy ilta.
 Syventyy hämy, kerkee yö,
 kuun päilyy kultasilta.

 Ei käy jää näy. Vain levittäy
 all’ ikkunan palmuviita,
 yön lämmössä hiljaa liikkuu.
 Meri mainingein käy vaimennein,
 tulet taivaan sen kalvossa kiikkuu.
 On ihana yö, veet hyväillen lyö,
 meren suukoista samettisanta
 suhahdellen soi:
                 »Felicissima,
     o notte tranquillissima,
     Santissima, Santa, Santa,
     o riva felicissima,
     o Santa, Santa, Santissima,
     Santissima, Santissima,
     Santissima Margherita..»

III 

 Mut aamuun alakuloiseen
 ja uinuntaani suloiseen –
 mut aamuun ani varhaiseen,
 tajuntaan unen-harhaiseen –
 mut ilmaan hiiren-hiljäiseen
 soi huuto, mi vavisuttaa,
 unet silmistä ravisuttaa!

 Kadulta kurkku kiljaisee;
    »Caffè! Caffè!
    Caffè! Caffè!»
 Ja torvi toinen parkaisee
 – näin korviani karkaisee –:
    »Erbaggi! Frutta! Frutta-a!
    Comprate frutta! Frutta-a!»

 Soi »frutta, frutta, frutta-a,
    caffè, caffè,
    caffè, caffè»
 ja »frutta, frutta, frutta..»

 Juur unhoon hukkunutta,
 vain hetken nukkunutta,
 töin tuskin toipunutta
 tajuntaa voipunutta
 tuo »frutta, frutta, frutta.
    caffè, caffè»
 ja »frutta, frutta, frutta-a»
 jo vallan kauhistuttaa,
 nyt ratki raivostuttaa,
 jo huumaa, humalluttaa,
 jo tuiki hullaannuttaa!

 Soi raivokas »frutta, frutta-a.
    caffè, caffè» –
 lyö luukut, ruudut särisee,
 rakoilee muurit, värisee,
 maan perustukset tärisee,
 kun järisee
    »caffè, caffè,
    caffè, caffè»
 ja »frutta, frutta, frutta..»

IV 

 Tovi pieni on yö. Pian hetki lyö,
 kun herää päivän touhu ja työ.
 Kadun melskeeseen, elon helskeeseen,
 sen hyörintään ja pyörintään
 minut imee syöveri villi.
 Ilon sorinaan, ilon porinaan
 hukuttaa elon hornanpata.
 Oi pauhinan hekkumata,
 kun korvaani turtunutta
 tärisyttää: »frutta, frutta,
      caffè, caffè»
 ja kuskien kurkkupilli;
      »e-ée, e-ée,
      e-ée, e-ée»
 ja kaulaa laulaa sata!
 Tämä riemukas ristiriita,
 tarun, todellisuuden viita
 pian aamuisen raivoni hillitsee,
 sulollaan olemukseni villitsee.

 Tämä armaus aallon sinen,
 valo yliaistillinen
 omakseen minut ottaa ja vallitsee,

 sysi hivusten samettinen,
 ihon himmeys oliivinen,
 helo silmien haaveellinen,
 hymy huulien romanttinen
 tajuntaa, sydänhermoja hallitsee –
 kunis hiipuu liekkirata
 taas auringon, sen syvyys syö,
 ja tulisen päivän nielee yö
 ja silkkisormin laine lyö
 taas lyyraansa:
                 »Felicissima,
     o riva tranquillissima,
     o Santa, Santa, Santissima,
     Santissima, felicissima
     Santissima Margherita..»