Morsian (Forsman, 2)
Suvaitse, vieras, istahtaa
 Tääll’ lehdon suojahan!
 Ei seudun rauhaa sortaa saa
 Tyynellä iltaman;
 Surulle hiljuus armas on,
 Täss’ sydän valvoo onneton.

 Tuoll’ aukealla rannalla
 Näet neidon kassapään;
 Kätehen vaipuu otsansa,
 Hän istuu yksinään,
 Silmäilee vaiti aalloillen,
 Ja posk’ on lumen-valkoinen.

 Oi, kauan, öin ja päivisin
 Hän tuossa nähty on,
 Niin huomenna kuin eilenkin.
 Hän katsoo aaltohon
 Kyll’ ennen joskus itki tuo,
 Mutt’ aikaa kuivi kyynelvuo.

 Kun ilta armas ruskottaa
 Ja untuu viimakin,
 Ja tähtitaivas kajastaa
 Ulapan peilihin,
 Syvyyteen jäykän katsannan
 Hän luo, ja katsoo, katsoo vaan.

 Kun tuuli joskus valveuu
 Ja kalvon rikkoilee,
 Ja peili särkyy, tummentuu,
 Ve’en taivas himmenee,
 Hän vaiti silmäns’ ylhä luo
 Taivaalle, jok’ ei hoivaa suo.

 Tuoss’ sannall’ istui kerran hän
 Järvelle silmäten,
 Mailt’ armaan näki lähtevän
 Hän tänne retkellen.
 Tuoll’ uppoi armas Ahtolaan;
 S’ei suonut jälleen saalistaan.

 Äl’, outo, rauhaa kamalaa
 Siis häädä neitosen!
 Suo murhesilmän sukeltaa
 Syvälle järvehen.
 Se hällä entis-onnestaan
 Viel’ ompi ainut jäännös vaan.