Maa
Jumalan ihana enkeli
 lähti valkeasta taivaastaan,
 pysähtyi kuunsirpin hennolle sakaralle
 ja katseli sieltä Maata,
 tuota eteenpäinkiitävää, kimaltelevaa kerää.
 Siellä kukkivat kentät ja viheriöivät puut,
 siellä kypsyivät hedelmät ja kellastuivat lehdet
 ja äänettömät hiutaleet peittivät elämän jäljet.

 Ja tuon kaiken keskellä
 syntyi, kasvoi, kukoisti ja kuoli
 ihminen
 itkien, nauraen, vihaten ja rakastaen.
 Ja itkua oli enemmän kuin naurua
 ja vihaa enemmän kuin rakkautta.

 Mutta Maa säteili ihmeellistä kauneutta.
 Suurten, koskemattomien metsien näkymättömistä kukista
 nousi värisevä tuoksu,
 jonka keskeltä huomaamattoman rakkauden teot
 ylenivät kuihtumattomina kuningasliljoina,
 ja itku helisi kauniimmin kuin nauru.

 Ja enkeli ikävöi pois ylhäisestä avaruudestaan,
 ikävöi olla Maanit-kevä, naurava, kukkiva, kuoleva
 tomuhiukkanen.