Joulunvietosta Orimattilassa puolivuosisataa sitten
Joulunvietosta Orimattilassa puolivuosisataa sitten.

Vuoden suurinta ja merkillisintä juhlaa, joulua, vastaanottamaan valmistauduttiin
jo viikkoja jopa kuukausia edeltäkäsin. Kaikista niistä ruoka- 
y. m. varustuksista, joilla talven yli lähdettiin kulkemaan, tahdottiin paraat
osat asettaa jouluna nautittavaksi. Niinpä syysteurastusta tehdessä aina
erotettiin erikoisia paloja kuten sian »rynkkysuolet» joulumakkaroita varten.
Veri säilytettiin niinikään sekä makkaroitten tekoa että joulukaakkujen
voitelemista varten. Kun lehmät siihen aikaan tavallisesti kantoivat keväisin,
joten ne jo ennen joulua lakkasivat lypsämästä ja olivat sitten ummessa
koko talven, niin alettiin jo syksyllä tehdä juustoja (kehäjuustoja). Ne kuivattiin
huoneessa hyvin kuiviksi ja säilytettiin sitten joko suoloissa tai ruislaarissa
rukiitten seassa. Näihin syksyisiin jouluvarustuksiin voisi vielä
lukea jouluvalkeaan tarvittavien tervaskantojen keräämisen ja rekikelillä
kotiin tuomisen.

Mitä lähemmäksi joulua tultiin, sitä selvemmin tuli näkyviin suuren juhlan
saapuminen ihmisten arkihuolien lomaan. Ruokavarustuksetkaan eivät
vielä olleet läheskään valmiit, vaan niitä lisäiltiin ja valmisteltiin koko viimeiset
viikot ennen joulua. Jouluolueen tarvittavat maltaat tehtiin pari kolme
viikkoa tai aikaisemminkin ennen joulua. Mallassaunassa valmistettiin »joulukoreita»,
himmeliä y. m. Yleisenä sananpartena olikin: »Antti avain käress,
Tuomas tuoppi kourass», s. o. Antinpäivänä (30. XI) otettiin ohrat aitasta
(vaikka jo aikaisemminkin) ja Tuomaan päivänä piti oluen olla valmista.
Maitoa tarvittiin jouluna tavallista enemmän, siksi sitäkin alettiin kerätä jo
noin kolme viikkoa ennen joulua. Se säilytettiin jäädytettynä puupytyssä aitassa.
Yleinen tapa oli, että kellä ei ollut »omasta kohdasta» maitoa, se ei sitä
ostanutkaan. Happamat leivät leivottiin niinikään jo pari kolme viikkoa ennen.
Rikkaat leipoivat koko talven varat, köyhemmät tietysti vähemmän.
Kaakkuja leivottiin vain pari uunillista, muu taikina reikäleiviksi. Joululeivät
leivottiin samalla. Vielä oli kastettava joulukynttilät, joitten valmistusaika
ei ollut niin määrätty. Niitä tehtiin paitsi tavallisia suoria, myös
kaksi- ja kolmehaaraisiakin, joita viimemainittuja tavallisesti otettiin mukaan
kirkkoon. Kynttilöitä tehdessä ei saanut nauraa, etteivät ne palaessaan
räiskyisi.

Viimeiset kiireet jäivät aattoviikolle. Olihan vielä tehtävä makkarat,
joista aina muistettiin jättää tilkka vasta kaakkuja varten; oli »ryättävä»
jouluolut, jossa aina käytettiin kiviä, panosta kuumentamaan. Kun olut
juoksi hyvin kuurnasta, ei koskaan saanut kehua sen paljoutta, sillä pelättiin,
että se lakkaa juoksemasta. Kun kertojani kerran lapsena ihmetteli
runsasta oluen tuloa ja kysyi, oliko se kaikki olutta, niin oluenpanija-vaimo
löi häntä suulle ja sanoi: »pirä suus kiinni!» Samallainen pelko oluen juoksemisen
pysähtymisestä syntyi, jos ähkäsijä (sellainen henkilö, joka osasi verenjuoksun
pysäyttää) sattui tulemaan huoneeseen. Ähkäsijä ei mennytkään
ystäviensä ja tuttaviensa luo kun tiesi heidän olutta tekevän, vaan
vihamiestensä luo meni tahallaan.

Viinaakin joku »rykähytti», vaikka sen poltto tavallisesti alkoi helmikuussa.
Aattoviikon toimiin kuului vielä »tervaslyhdyn» valmistaminen. Se oli
sormenpaksuisista noin puolen tai kyynärän pituisista tervaksisista tikuista
köynnöksen tapaan tehty sylen tai parin pituinen tanko. »Vittapanta» pantiin
aina väliin ympäri ja tilkittiin lujaksi. Sitten se kuivattiin oikein hyväksi.
Sen teki, kuka aina sattui, ja pystytti jouluaamuna palamaan. Viimeisiin
varustuksiin kuuluu vielä tuvan vuoraaminen valkeilla päreillä, jotka
pantiin suomuksittain toinen toisensa päälle. Joulun jälkeen sitten päreet
poltettiin kiskomalla irti seinästä alkaen muurin puolelta.

Kaikki odottivat joulun tuloa, mutta ennen muita lapset. Paitsi kaikkea
tulevaa juhlallisuutta, vakavuutta ja leikkiä, valoa ja siisteyttä, parempia
ruokia ja jokaisessa näyttäytyvää huolettomuuden tunnetta, piti lasten
mieliä vireillä vielä sekin, että he tavallisesti jouluksi saivat uudet vaatteet ja
jalkineet. Kun Pyhämiesten aikaan oli pellavat lihdattu ja sitten kehrätty
loimia ja villoista kudetta, valmistettiin niistä lampaanharmaata »körttiä».
Usein asetettiin niin, että räätäli sen mukaan teki vaatetta kuin sitä kangaspuista
valmistui, joten molemmat työt toisinaan päättyivät samoihin aikoihin
aivan ennen joulua. Räätäli sai valokseen kynttilän, mutta suutarille
aina joku lapsista näytti pärettä.

»Aatto juhlista jaloin» sanotaan. Niinpä joulun aattonakin varmaan
paras ja syvin joulutunnelma vallitsi. Aamupäivä tosin vielä kului edelleenkin
arkiaskareihin ja varustuksiin. Mutta päivän käydessä keskemmälle,
täytyi töitten jo olla loppupuolella, sillä silloin tuli toisten mennä kylpemään,
että hämärän tultua kaikki olisivat saunassa käyneet. Ei ollut näet yleensäkään
tapana kylpeä tulen valossa, mutta katsottiinpa myöhään kylpeminen
synniksikin ja luultiin, että piru tulee kylvettämään silloin. Sillä aikaa kun
toiset olivat saunassa, hajoittelivat toiset tuvan lattialle kokonaisia rukiin
olkia. Ne levitettiin rivittäin, tyvet seinään ja latvat lattiallepäin ja sitten
taas tyvet latvojen päälle. Penkin alle seinää vasten pantiin enemmän, että
ne olisivat päänalusina lattialla loikoville. Kun olkia tuotiin sisään, niin
joku heitti niitä kourallisen päätänsä myöten »parrin rakoon» (kattoa kannattavien
parrien ja kattolautojen lomaan?). Jos sinne tarttui paljon ja jäi
riippumaan, niin tuli hyvä vuosi, jos vähän, niin huono. Samaan aikaan
tuvan peräpuolella emäntä, viimeisenä huolehtien juhlan täydellisyydestä,
kattoi perheen joulupöytää, johon sitten saunasta tultua käytiin.
Mimmoinen oli sitten tuo ehkä läpi vuoden odotettu herkkupöytä? Keskelle
pöytää, joka ensin oli valkealla lakanalla peitetty, pantiin suuri, noin
kolme korttelia leveä ja monilla esineillä kuten juomalasilla, pikarilla, sormustimella
ja erisuuruisilla avaimen päillä ristiin tai ympyrään »ruusattu»
kaakku. Sen alle oli jaloiksi pantu kolme teevadin levyistä pientä »pullaa».
Päällä oli toinen samanlainen, vaikka hiukan pienempi kaakku ja sen päällä
vielä kolmas suurehko kaakku sekä vihdoin ohra- ja ruisjauhoista tehty
rieska ja juusto. Kolmen suuren kaakun päällä oli joskus vielä yksi tai kaksikin
tavallista kaakkua. Ylinnä koko laitoksen päällä paloi sitten kynttilä
jalassaan. Alimmaisen kaakun ympäri ja nojallaan sitä vastaan oli toisia
kaakkuja ja rieskoja. Kaikki joulukaakut oli lehmän tai sian »lepällä» (verellä)
voideltu. Tarkoitusta ei kertojani tiennyt. Lisäksi oli pöydällä voikuppi,
sian-, lehmän- ja lampaanjalka. Vehnästä ei ollut. Olutta oli kaksikorvaisessa
noin kannun vetoisessa puukannussa, viinaa pullossa. Olutta
juotiin kannusta, viinaa pullon vieressä olevasta pikarista. Astioina oli puulautaset,
veitsiä ei ollut. Näin valmiiksi laitettu oli pöytä sitten yhtämittaa
suurimman osan joulua. Muuna ruokana näitten lisäksi oli aattoiltana potaattiruokaa,
jossa oli sianlihaa seassa, tai sitten kauraryynivelliä, jos oli
maitoa. Illallisen jälkeen kokoonnuttiin takkavalkean ympäri. Kun ensimäinen
tervaskanto, joka oli niin suuri kuin mies jaksoi nostaa, alkoi loppua,
lisättiin siihen aina uusia ja niin sen ääressä lukien ja laulaen valvottiin
iltaa ja yötä.

Illallispöydässä ollessa saattoi ennustella tulevaisia tapahtumia. Toisten
syödessä meni joku ulkoa katsomaan ikkunasta sisään ja jos ken silloin pöydässä
olevista näytti päättömältä, niin se kuoli vielä sinä vuonna. Mutta
sen, joka meni katsomaan, täytyi jo päivällä sitä varten tehdä taikoja, joista
kertojani ei muistanut muuta, kuin että hänen tuli olla syömättä koko aattopäivän.

Mutta joulua oli muuallakin, ei vain perheen valoisassa tuvassa. Eläintenkin
täytyi saada tuntea suuren juhlan olevan. Vaikka ei koskaan ennen
olisi ollut varaa, niin ainakin jouluna, aattoiltana ja joulupäivänä tuli lehmien
saada heiniä. Moni mummo heiniä heittäessään sen hellällä mielellä
ilmaisikin sanoessaan: »nyt on joulu lehmäsein!» Hevoset taasen saivat kauroihinsa
vähän viinaa ja olutta.

On hyvä tilaisuus nyt pistäytyä uudelleen tupaan ja katsella, mitä muita
koristuksia ja laitoksia oli joulua vastaanottamassa, paitsi olkia ja tuvan
pärevuorausta. Turhaan etsii nähdäkseen joulukuusta, joka nyt on välttämätön
joulunmerkki, turhaan myös odottaa joulupukkia, joka nykyään
alkaa jo köyhimpäänkin mökkiin poikkeilla. Mutta sen sijaan oli katosta
joulukaakkujen yläpuolella riippumassa oljista taitavasti tehty monimutkainen
himmeli. Sen tarkempi selittäminen on tässä mahdoton. Himmeliin oli
usein vielä pantu riippumaan oljista tehtyjä sormusketjuja ja sen kulmiin
tähkäpäistä sidottuja »typsyjä», paperikoristeita y. m. Himmeli oli niin
huomattava joulukoristus, että joulun aikana käytiin naapuritaloissakin
katsomassa, missä oli »korein» himmeli. Se tehtiin joka mökissäkin.

Tuvassa olevista ovat toiset jo vetäytyneet nukkumaan, mutta toiset
vielä valvovat. Pian alkaa aikaisena aamuyönä ulkoa kuulua joulukirkkoon
kiiruhtavain hevosten kulkuset. Nopeaan silloin tervaslyhdyn tekijä
vie lyhtynsä pihalle, pystyttää sen sinne ja sytyttää palamaan. Toiset asettavat
joka ikkunaan ja ainakin niihin, jotka näkyvät tielle, pari kynttilää palamaan.
Ja ohi kiitävä kirkkomies tuntee tulien ystävällisen valon liekehtiessä
tavallista suurempaa lämpöä kanssaihmisiään kohtaan.

Taas tervehtää takkavalkea iloisella loimollaan sieltä täältä pirttiä heräilevän
väen jouluaamuna. Aamiaisruoaksi pannaan nyt kuivatut juustot
takkavalkean eteen; siinä ne sulavat, lämpiävät ja pehmiävät syötäväksi.
Juustot olivatkin erikoisesti joulupäiväruokaa, niitä ei annettu aattoiltana.
— Toiset ovat menneet kirkkoon, johon he ovat ottaneet mukaansa kotitekoisia
kynttilöitä asettaakseen ne kirkon penkkiin kirjan kohdalle palamaan.
Muuten tänä päivänä vallitsee vielä vakavuus mielet; kotona tulee pysyä,
kylään ei sovi mennä.

Tapanin aamuna lämmitettiin takkavalkean ääressä rasvaiset sianmakkarat,
joitten syöntiaika silloin oli. Toiset ovat taas menneet kirkkoon ja
sieltä palatessaan ajavat kilpaa kotia. Jos kenen reki tiellä kaatui, niin toiset
huusivat: »kappa kauroja hevoselle!», vaikka niitä ei sitten annettukaan.
— Tapaninpäivästä alkaa joulun iloisempi puoli, joka selvimmin näkyy
Tapaninajossa. Siitä ei kertojani kuitenkaan tiennyt muuta kuin että
oli tapana ajaa 2-vuotisella ori- tai tammavarsalla. Tästä päivästä lähtien
nuoret saavat mennä kylään toistensa luo leikkimään.

Hiljaisesti pienissä arkiaskareissa kuluivat sitten joulun »välipyhät»
kunnes tuli uuden vuoden aatto. Se ei kuitenkaan enää vedä vertoja jouluaatolle,
vaikka se koettikin kohottaa joulutunnelmaa. Illallisruokana oli
nyt tavallisesti samaa kuin jouluaattonakin. Tällöin oli myös tapana koettaa
katsoa hiukan tulevaisuuteenkin, nähdä mitä uusi vuosi kunkin osalle
tuo. Siksi valettiin tinaa ja sen jähmettymisestä veteen kaadettaissa koetettiin
arvella tulevaa kohtaloa.

Nuutinpäivä vastaa tavallaan Tapania, sillä sekin on leikin ja pienten
vallattomuuksien päivä. Ajettiin näet Nuuttia. Joku talon poika tai renki
otti hevosen ja reen ja lähti kylälle ajelemaan; matkalla otettiin mukaan
kaikki kylän miehet, jotka tahtoivat tulla. Toiset olivat reessä, toiset kävelivät
jälessä, sillä hiljakseen ajettiin. Yhdellä ajajista, »Nuutilla», oli yllään
nurin käännetyt turkit ja olkia oli sidottu käsivarsiin, ruumiin ympäri ja
lakkiin. Kasvojen edessä hänellä oli naamariksi noettu tuohilappu ja kädessä
kylpyvihta. Kulkiessaan he poikkeilivat taloihin ja Nuutti tuli aina
ensimäisenä sisään, sitten toiset jälessä. Nuutti lakaisi vihdallaan olet kuopan
kannen päältä merkiksi, että sieltä toivottiin olutta. Myöskin viinaa he
tahtoivat ja sitä saadakseen lauloivat:
Nuutin tallaa, Nuutin tallaa,
ei Nuutti muuta pyydä
kun oluttuopposen ja viinaryyppösen
tammisesta tynnyristä
koivusen tapin takaa.

Jos saivat, niin lauloivat:
Kiitos olkoon isännälle,
toinen kiitos emännälle!

Mutta jos eivät saaneet, niin sanoivat jotain pahaa ja pois mennessään
Nuutti nokesi oven ulkopuolelta. Saaliinsa he panivat reessä olevaan oluttynnyriin
ja viina-ankkuriin. Sitten he kokoontuivat johonkin saunaan tai
muualle juomaan tavaroitaan.

Joulun katsottiin alkavan ensimäisestä adventista ja kestävän Kynttilänpäivään
asti. Siksi muutamin paikoin (Iitissä) paloikin ennen joka pyhä
tällä ajalla kynttilät kirkossa. Kynttilänpäiväksi tuli säästää osa jouluoluesta.
Silloin myöskin syötiin joku niistä kolmesta suuresta joulukaakusta,
jotka olivat pöydällä. Toinen kaakku syötiin laskiaisena ja kolmas, tavallisesti
suurin, alimmainen, »toukokaakku» silloin kun toukoa alettiin tehdä.
Joulujuustoa, joka oli kaakkujen päällä, ei saanut syödä ennenkuin joulu oli
loppunut.

Huolettomana oli joulu kulunut sekä lapsista, jotka oljilla olivat leikkiä
lyöneet että vanhemmista, joista niistäkin moni oli lattialla loikoillen ja
joulutavaroita nauttien suuren osan juhlaa »oljennellut». Vanhat sanoivatkin:
»Tuomas tokkeroi, kurpista Nuuttii niinku yksiki päivä joulua», s. o.
joulu on niin kuin se olisi vain yksi yhtämittainen päivä.

Lähde: 

Frans Akseli Heporauta
Kotiseutu
1910
Orimattila