David paimenena
Iloisesti paimenpoika
 Harppuansa soittelee –
 Metsä kaikuu, vuoret vastaa,
 Lammaslauma kuuntelee.

 Mieli täynnä innostusta,
 Silmä kirkas leimahtaa:
 Jumalalle kiitoslaulu
 Sydämmestä kuohahtaa.

»Suuri Luoja, Jumalani,
 Kaikkivoipa, armias!
 Maan ja meren aarteillensa
 Valmistelit sanallas.

 Linnut ilman lentäväiset,
 Kalat veden, myyrät maan,
 Pedot, karjan kaikellaisen,
 Puut ja ruohot kukassaan,

 Kaikki maassa matelevat,
 Taivon tähtitarhoilleen,
 Salamatkin säkenöivät,
 Virrat, vuoret lumineen,

 Kaikki luonnon ihmevoimat
 Taiten laitoit liikkumaan:
 Kukan kunkin kohdallensa,
 Auringonkin paistamaan.

 Pieni siemen synnyttävi
 Kasvikunnan kaunehen,
 Päivän säde elvyttävi
 Luomakunnan kuollehen,

 Mutta suurin luonnonihme
 Olen itse, ihminen,
 Alempana enkeleitä
 Kuva Luojan suuruuden.

 Kiitos, Herra, armostasi
 Ihmislasta luodessas:
 Että annoit sieluhuni
 Elon omast’ elostas.

 Mutta synti saastuttaapi
 Ihmissielun langenneen:
 Anna armost’ anteheksi
 Erhetykset eksyneen!

 Kiitos, armos avarampi
 On, kuin taivas tähtineen,
 Totuutesi korkeampi
 Kuni vuoret lumineen».

 Siten David Harppuansa
 Soittelee ja laulelee;
 Herran Henki sieluansa
 Liikuttaa ja hallitsee.