Herra sensori
Käy sensori taiten tarkastamaan
 mitä poikanen hälle on tuonut,
 mitä metsissä kuutamomatkoillaan
 runoniekka on nuorekas luonut. –

 Ja niissäkös lauluissa lauleltiin
 yötaivaan tähdistä, kuista,
 kevätlintuja lentoon laskettiin
 syyskuutamon tummista puista!

 Oli tyyntynyt tyyten tuulonen...
 vaan puitten latvat ne huiski,
 kävi lahdella karkelo aaltosten
 ja ne rannalla hiljaa kuiski.

 Ja impi se istui kaihoissaan
 kotilahtosen rannalla yksin...
 Oh, eihän se yksin ollutkaan!
 He istuivat vieretyksin.

 Ja poikanen lemmekäs hervahtain
 tytön jalkojen juureen heittyi...
 koko maan sekä taivaan unhottain
 hän armaansa helmaan peittyi. –

 «Koko maan sekä taivaan unhottain...«
 Esivalta on myöskin maassa,
 ja Jumala oikein uskovain
 on taivaassa autuaassa.

 Nämät ken voi eksyä unhottamaan,
 kun jää tytön jalkojen juureen,
 kapinallinen kelmi on kerrassaan,
 on eksynyt syntiin suureen.

 Herra sensori ankaran muodon saa,
 viran puolesta toimeliaasti
 hän velvollisuutensa oivaltaa –
 rivin pyyhkivi tarmokkaasti.

1899