Runo Laulu isän kuoltua
Nyt on luonto liikutettu,
 runon työhön taivutettu,
 vaikk’ ej riemusta runoja
 eikä ainetta ilosta;
 nyt on sanatkin syvällen
 murhe pannut painon ala,
 kuin on kuullunna kamalat,
 saatu surkiat sanomat
 kuolemista kummemmista,
 erosta tämän elämän,
 jotka sattui seurassamme,
 talven tullessa tapahtui
 koska loppui lokakuussa,
 päivät viimmeiset tulivat,
 sattui silloin sangen outo,
 kuului kuoleman sanoma,
 joutu päivä ensimmäinen
 mainittava marraskuussa,
 silloin päätti Vihta-Puavo
 mailmassa matkan juoksun,
 joka vaarassa vajelsi
 vuotta kuusi seihtemettä.
 Eikä tietoa etellä
 annettunna aikanansa
 viikon viimmeisen olevan,
 virstan viimmeisen tulevan,
 joka saattoi saaren piähän
 kuollopaikallen kuletti.
 Tuo on meiltä tietämätöin,
 tyhmäin tunnolta salattu,
 mikä laitettu lopuksi,
 mikä pantu päätökseksi,
 liekkö sumulta sovaistu
 uuvutettu usmun kautta
 vaiko vilu viivyttännä
 eli nälkä niännyttännä
 vaiko varsin miäräpäivät
 lie jo tullut täytetyksi.

 Tuo on meiltä tutkimatoin
 kätkettynnä järjen kautta,
 kuinka kauvan kamppavusta
 kuollon kourissa kojetti,
 kuin ei kuultu kurjan ääntä,
 jos se vaivoissa valitti,
 koska vasta viikon piästä
 veli veljensä tavoitti,
 jota kohtasi kovasti
 huokaus ja huutoääni,
 tuossa täytyi tunnustella
 ihmetellä itkun kansa:
 ”Tuoss’ on kuollut tuttavani,
 veli yhdestä verestä,
 jonka kansa kaunihiisti
 ennen yhdessä elimme;
 mut on nyt jo muutettunna
 kuollon kautta kaikki tyyni;
 nytpä mullen murhepäivät
 vasta joutui vanhoillani,
 kuin on linnun liukas ääni
 langetettu laulamasta –
 kuin on kuollo katkaissunna
 aviotkiin auvaissunna;
 nytpä minun mielestäni
 unehtui uni ja leipä. –
 Siit’ on suru suurennettu
 mieli painettu pahaksi,
 kuin oli veljeni veneessä
 ilman alla aukialla
 kuin s’ei kuollunna kotona,
 sairastanna saapuvilla –
 ett’ ois autettu avulla
 korjattttnna kunnialla.”

 Mutpa ei nyt murhe auta
 eikä vaikia valitus,
 heitetäänpä Herran päällen
 kaikki huolen huokaukset,
 jonka viisaus visusti
 läpi kaikki katseleepi,
 jok’ on tiennyt lähtötiiman,
 eron hetken helpotukset,
 sill’ on tieto sielustakiin,
 annettiinko armopalkka
 eli kauhija katotus –
 kyllä ol’ vissillä vijoilla
 katotuksen kahlehiilla
 sidottunna, siitä päivin
 kuin sai viina villityksi
 Belsepupin pestin kautta
 Lukiferiltä luvattu,
 käsky käynyt kärmehiltä,
 joka piteli pyhältä,
 esti armon atrialta
 kuin ol’ Paavalin sanoista
 käsityksen kerran saanut,
 ett’ei syyvä syömärinä
 eikä juuva juomarina
 siitä juomasta pyhästä,
 armon leivän atriasta.
 Kyllä sitä sielun kuorma
 paljon painoi ja pakotti,
 jota vainaja valitti
 ahkerasti aikanansa –
 että ovat ennen jäänyt,
 viipyvätpä vielä nytkiin
 anomata armon lahjat
 pyhät lahjat pyytämätä,
 josta toivo tointuansa
 paremmaksi pääsevänsä
 saavansa himollen salvan
 lukon orjuuven ovelien;
 vaan se viipyi viimeiseksi
 aivan ehtoollen elämän.
 Nyt ei tietä Herran töitä
 eikä tuta tuomioita,
 jos on vielä viimeisellen
 ehtoollen elämän, Herra
 auvaissunna armon oven
 paratiisin Paavalillen.
 Ei ou luojan laitoksissa,
 suremista surman töissä
 kuin se on jo vanha liitto
 alku saatu Aatamista,
 Eevan kautta ensimäinen
 otettu omena puusta,
 siit’ on syöty synnin alku,
 silloin kuolema kututtu,
 joka kaikki kaataneepi
 vanhat, nuoret vaatineepi.
 Ei ollut suruva siitä
 valitusta vainajasta,
 että nuoruuen ijässä
 tuli täältä temmatuksi,
 kyllä ol’ jo ijästä ilta
 elämästä ehtoopuoli,
 jo ol’ vaivoista väsynyt
 elämästä kyllän saanut,
 kyllä aika myöten antoi
 erota elosta tästä,
 päästä pojes Paapelista
 Sotomaasta syndisestä.
 Vaikka muutamat murehti,
 pahastuivat paljon siitä
 kuin ol’ kiini kirkon kellot
 seurakunnan sielukellot,
 mut kuin tarkoin tutkituksi
 viat vissiksi tulivat,
 ett’ on kieltty kirkkolaissa
 kellon soitto kelvollinen;
 jolloin sekin murhepilvi
 riemu ruskoksi rupeisi,
 katosipa kaikki tyyni
 hauvan reunalla hajoisi,
 kuin on saanunna sijansa
 siinä maassa siunatussa,
 siinä paikassa pyhässä,
 jossa muutkin matkamiehet
 saavat laskeita levollen,
 kuin on kaikki täytettynnä
 päivän työtkiin päätettynnä.

 Nyt on kuolema puhuttu,
 hautaus myös haastettunna.
 Kyllä vainaja varusti
 itse jo elämän kirjan,
 joka joutui vuotta ennen
 kaikillen kateltavaksi,
 jonka otti oppineetkiin
 varsin vastahaan halulla,
 vaikk’ ol’ kyntäjän kynällä
 pantunna paperin päällen,
 sitä kohten korviansa
 ottivatpa oppineetkiin,
 siitä piispatkiin pitivät
 Rohvessorit ja Rovastit
 myöskin Herrat Helsingissä,
 antoi sillen arvon suuren.

 Vaikk’ei auta arvo suuri,
 nimi kuulu kuolemassa,
 kuollo on se kuulu vieras,
 joll’ on valta valloillenni,
 ei se kehäkään kysele
 outko vailla valmistusta,
 onko armo jo anottu
 sieluntila tievustettu,
 onko mailma makija
 vaiko taivasta halajat.
 Ei se kyitijä kysele
 eikä tule tulkin kansa;
 ei se kysy Kejsarilta,
 Ruhtinaita Ruunatulta,
 waatisikko valtakunta
 vielä täällä viipymähän,
 eikä pappija paraita,
 kierrä kirkon haltioita,
 ei se tutki tuomarilta
 oikeuven oppineilta
 onko tuomijot totiset
 vaiko viärin viänneltynnä;
 kuka kaikki kertoneepi,
 kuollon tuumat tutkineepi,
 kuin on tuoni tuima vieras
 tullessansa yhtä kiivas,
 ei se aikoia valihte
 eikä paikkoia paraita
 eikä kysy kynnyksellä,
 outtele oven takana,
 joko oisi outettunna
 eli kauvan kaivattunna
 vaiko vielä viivytellä
 tarvihteisi tauvotella,
 oisko vielä auttamista
 päivän töissä piättämistä
 että tohtisi totisen
 tulla tuomarin etehen.
 Siitä syystä syntisiltä
 vaaitaankiin valmistusta,
 kuin on kuollo tietämätöin
 kaikki hetket Herran käissä.

 Onnellinen on se päivä
 uskovaisillen ihana,
 joill’ on toivo taivahaassa
 isän huoneessa iloinen;
 vaan on vasta vaikiampi
 vaiva kahta kauhiampi,
 joiten mieli maallisilta
 tavaroilta tahrattunna –
 niillen mailman makeus
 kaikki käypi katkeraksi
 kuolemassa kauhiassa,
 synnin palkan päätöksessä.

Anna-Reeta Korhonen