Rekiretki
Nyt korskuu orhit, kaikuvat
 kaviot kaupungilla.
 Jo ulos sieltä, kirjavat
 kuin linnunrata, ajavat
 seuduilla lumisilla.

 Ja päistä täyttyy akkunat,
 joiss’ ompi jäätä, kuuraa,
 pareja tarkkaan katsovat,
 ja hymyillen ne kulkevat
 kuin Hesper ja Auroora.

 On lämmin veri rintojen,
 vaikk’ onkin talvituuli.
 lähestyy rinta poikasen
 kaulusta tytön turkkien
 ja poskea päin huuli.

 Povesta katsoo Lempikin,
 siloille siitä kiitää,
 vaan vilustuu, käy takaisin
 hienoihin immen turkkeihin
 ja puuhkaan hiipii siitä.

 Ja pystypäisnä hevonen
 vallattomasti kulkee,
 ja tanssii korja kultainen
 jään marmorilla: mäntyjen
 kehys sen synkkä sulkee.

 Kah, jäisin parroin sukeltaa
 avantoon Ahti ilmiin,
 juoksussaan päivä katsahtaa,
 kuink’ lumessa on vuoret, maa,
 puoliksi kuollein silmin.

 Vaan säen saaren majasta
 jo lentää; empimättä
 nyt päähinettä neitonsa
 jokainen avaa, rintaansa
 painaa sen kylmää kättä.

 Jo kuuman viinin kuplaset
 laseja täyttää saavat.
 Jo välkkyy tanssin pyörtehet,
 ikäänkuin illan sätehet
 kultaapi koivut, haavat.

 On joukko lasin takana,
 silmäämään sinne tullut;
 se nuorten valkohiuksia
 ivaa ja muita turhia
 tapoja, jotk’ on hullut.

 Taas kaupunkiin jo kiiruhtaa
 iloinen rekiretki;
 patsaina savu kohoaa,
 kuu niihin luopi hopeaa:
 on tyyni iltahetki.

 * * *

 Täss’ istun kurja, kuvaten
 vain heidän kokemansa.
 Kas, tuossa tuli lentäen
 Adonis ylväs, kadoten
 mun kultaseni kanssa.

 Kuin pesässänsä varpunen,
 kun poiss’ on armahainen,
 mä vartoilen ja kuuntelen,
 en toki häntä epäillen;
 vaan – hän on sentään nainen.

 Ajoista aina Parisin,
 mi aikoja jo kuoli,
 mielistyy sotapoikihin
 ja teiskuvihin veikkoihin
 tuo heikko sukupuoli.