Rukous (Lönnrot)
”Ah’ mik’ ompi maallinen elomme! –
 Tuska tuskan, vaiva vaivan päällä,
 Kyyneleitä kyllin, ei iloa,
 Ei lepoa, vaan levottomuutta,
 Ei siis ihme’, ett’ erille muista
 Mont’ on mennyt luostarin lepohon,
 Mennyt metsihin ja erämaille,
 Paennut pahasta maailmasta.
 Minullakin maailman menosta
 Kyll’ on kärsimistä kätten täysi:
 Aamulla jos kuinka aikaisehen
 Noustua rupeen rukouksille,
 Jo sepät pajoissa pauhoavat,
 Takovat ja kolkkivat kovasti
 Vasaroilla vaskilautojansa,
 Jottapa minulta miesrukalta
 Mokomassa pauhussa pahassa,
 Seppien kovassa kolkkehessa,
 Hairahtapi hartahin rukous,
 Ajatus alemma lankiaapi”.

 Niin muka valitti miesi muinen;
 Toisin arveli luja Lutherus,
 Lausui vastaten valittajalle:
 ”Miksi mietit niin sä mielessäsi,
 Sekauhut seppihin ja muihin? –
 Olisipa paljoa parempi,
 Lopettua yötisen unesi,
 Ajatella: oh kun aina kauan
 Makoan unehen uupuneena!
 Jo ovat taasen toisissa taloissa
 Ennättänehet minua ennen
 Nousta, ruveta’ rukouksille. –
 Sillä toen totta työ ja toimi
 Ompi juuri julkinen rukous,
 Jonka meille määräsi Jumala;
 Ja taonnan kalke taivahasen
 Kuuluva on seppien pajasta
 Aina rinnalla rukoustemme,
 Ennättävä ehkä ennemminki”.

Lähde: Suomi: tidskrift i fosterländska ämnen 1845. Femte årgången. Finska Litteratur-Sällskapets förlag, Helsinki

Elias Lönnrot
Johan Ludvig Runeberg
Runot
Suomi: tidskrift i fosterländska ämnen
1845