Kirkko
Kova onni, kolkot koetus-alat
 Köyhyyteen ja hätään oli syössyt
 Ollin talostaan ja tavaroistaan.
 Vihdoin vuodet vei, mink’ onni säästi.
 Viidenkahdeksatta talven lumet,
 Joit’ ei kesä sulaa, peitti päätä.
 Yks jäi hälle vielä entisestä
 Ilostansa: usko Jumalaansa,
 Jolta onnetuus ja onni tulee.
 Nyt hän asui toisen kartanossa,
 Soppikulu, syrjään syösty kylky,
 Pitäjäänsä armoill’ elätelty.

 Juhannuspa koitti, pirtin väki
 Heräs, nuoret niinkuin vanhemmatkin
 Juhlaverhat yllens’ otti, kaikki
 Herran templihin nyt tahtoi rientää.
 Äijässäpä syttyi sama into,
 Isäntänsä luo hän astui, lausuin:
 ”Suo mun tänään päästä myötäs kirkkoon,
 Rakas veikko! Koko kevään olen
 Uuninnurkassan’ ma sairastellut,
 Enk’ oo saarnaa kuullut puoleen vuoteen.”

 Järvellen isäntä näytti. Siellä
 Virui vahva vaaleen-harmaa usva,
 Eikä nähty rantaa, vettä, saarta.
 ”Koetas itse löytää tietä tuolla,”
 Virkkoi, ”kukaan muu ei venheell’ lähde,
 Jalkaisin on järvi pitkä kiertää
 Eikä hevoseni sulle jouda.”
 Vanhus kuultuansa tylyn sanan
 Astui hiljaa rantaan, venheen työnsi
 Vesillen ja usvass’ alkoi soutaa.
 ”Hän ku kalain matkat meress’ ohjaa,
 Lintuin retket ilmass’, että sinne
 Saapuvat ne kuin hän kutsuu, hänpä
 Mun myös tänään kirkkons’ sallii löytää.”

 Hetket vieri. Vettä vaan ja usvaa
 Vanhus näki, tieltään eksyneenä,
 Uupua hän alkoi, raskaammalta
 Soutu tuntui, käsi puutuneelta.
 Aamutyynessä kun poikki järven
 Kellot ensin soivat, heikko kaiku
 Ukon korviin kaukaa kumahteli;
 Kirkolt’ olevansa loitompana
 Huomas hän, kuin maalta lähtiessään,
 Toinen kerta soitettiin ja kolmas,
 Loitompaa vaan yhä soitto kuului.
 Korkeuteen silmäns’ ukko nosti
 Sumu-ilmoihin, ikäänkuin kysyin,
 Toivotonna, voimaa vailla, tietä.

 Mutta samallapa hiljaa liukuin
 Venhe törmäs paateen, paaden päältä
 Usvast’ epäselvään haamoitteli
 Ranta, suoden vanhukselle levon.
 Rannalle hän astui, tutki paikkaa,
 Tunsi sen, tuon järven-luodon, missä
 Nuorna monast’ oli maalle mennyt.
 Kalliolle kaljulle hän istui
 Miettimään, ja usvan varjot peitti
 Taivahan ja maan ja äijän mielen.

 Kellot soivat yhteen. – Liekö vanhus
 Korkeampain valtain turviss’ ollut? –
 Kun hän toivotonna katsoi ylös,
 Loisti siniraita pilvilöistä,
 Valon enne. Kirkossapa virsi
 Alkoi silloin; luodoll’ autiolla
 Hengittikin tuulen ensi viima
 Lehvissä, ja ensi leivo lensi,
 Heränneenä valost’, ilmaan. Poies
 Haihtui luonnon horros. Säveleitä
 Seuras säveleet, ja uudet virret
 Virkos vuorill’, laaksoiss’. Ilotelme
 Kaikui pilvilöistä, kaikui puista
 Ukon ympärillä; itse riemuun
 Ratketen ei muistanut hän huolta.
 Lauluun yhtyi hän, ja kaunis virsi
 Suvivirs’ ”Jo joutuu armas aika”
 Hiljaa värähdellen soi sen suusta.

 Ja se armas aika joutui, suvi,
 Josta lauloi hän, siit’ eivät muurit
 Häntä sulkeneet. Sen yrttitarhat
 Kasvoi eessähän, sen linnunlaulut
 Kuuli hän; ja Kristus, laulamansa
 Saaronin kukka, vehmaan laakson lilja,
 Kukkana ja liljana hän huokui
 Rukoilijan mieleen lämpimyyttä.

 Virren vieriessä oli taivas
 Seljennyt, viel’ ala-ilmoill’ yksin
 Viipyi usva. Silloin nousi idän
 Pilvivuoteelt’ aurinko ja valoi
 Sädetulvan maan ja vetten usviin.
 Ilmat hiljentyivät, ilman joukot
 Lepoon pyrki, joka elävä näytti
 Tahtovan nyt katsella, ei laulaa;
 Ja tuo vanhus vaiti seuras silmin
 Valon tietä harrasna. – Mik’ äsken
 Siinsi himmeenä, se kirkastui jo.
 Niemet perätysten usvast’ uivat,
 Luoto luotoon liittyi; sorja mailma
 Hiljaa varttui varjoin tyhjyydestä,
 Rajat sai ja värit, loiston.

                                Mennyt
 Aikaa sitten aamu ol’, kun vanhus,
 Otsa sekeenä ja kirkkain silmin,
 Heltyneenä, kiitollisna nousi
 Paikaltaan ja palas venehelle.
 Mutta hyvästellen vielä vilkais
 Rantaan hän. ”Nyt Herran haltuun jääkäät,
 Linnut kaikki, nuoret veljet, siskot”,
 Niin hän lausui, ”Herran seurakunta,
 Kun mun kanssain tänään temppelissä
 Häntä virsin ootte ylistelleet.
 Kiitos sulle, taivaan opin tulkki,
 Aurinko, kun saarnannut oot meille,
 Syämmellemme hänen hyvyyttänsä
 Silmillemme töitään selvitellyt!”