Kiitosruno Paavo Korhosen muiston vaalijoille
Mull’ on yksi muisto-kirja,
 Pantu tähän paperille
 Siitä sisällä-pidosta,
 Asijasta entisestä,
 Joka on jo kauan ollut,
 Pian niin kun pilven alla.
 On jo vuosia eletty,
 Kolmekymmentä kulettu,
 Jopa alku neljättäkin
 Kymmentä nyt kulkemassa,
 Kun se kuulu Wihto-Paavo,
 Mailmalta mainittava,
 Jätti maallisen majansa,
 Muutti tuonne tuonelahan,
 Jonne kaikki kansakunnat,
 Lahkokunnat lankejavat;
 Kaikki kuolo kaateleepi
 Haudan piirihän pimijän.

 Eipä ollut aikanansa
 Siitä puoltana puhetta
 Hautamerkin hankinnasta,
 Muistopatsahan panosta
 Kummulle kansan runojan,
 Wihto-Paavon viittaajaksi.
 Wastapa on neljännellä
 Kymmenennellä kysytty:
 ”Mitä merkiksi pitäsi
 Panna Paavon haudan päälle,
 Jotta nuoretki näkisi,
 Tuntisi tuleva kansa,
 Mihin on pantu Paavon ruumis,
 Missä mainittu makaapi.”
 Siitä herrat Helsingissä,
 Kummastuivat Kuopiossa,
 Kuinka suuttuivat sukunsa,
 Ylön antoi ystävänsä,
 Että halpa hautauskin
 Sopi kellon soittamatta;
 Wielä muistitta mukava
 Panna paikan tuntematta.
 ”Mut’ kun ompi monta miestä,
 Niin on siinä monta mieltä.”
 Sopi siinäkin solassa
 Monen miehen mielen käännös.
 Oli silloin seurassamme
 Muutamia murrikoita,
 Joiden oikeus osotti,
 ‘Pirttilaki’ laajitteli:
 Että suo sopivin hauta,
 Mura multa peitteheksi
 Oli Paavolle paraiksi,
 Wirsikölle viimmeseksi.
 Pantaisko sitten papiksi
 Joukosta jopukka-äijä,
 Joka loihtisi loruja
 Remu-virttä viimmeseksi.

 Arvannee sen arvomiehet,
 Tunnolliset tuntenevat,
 Kuinka se kovasti koski
 Sukulaisin suurimmasti.
 Tuli kiire kirkon luokse,
 Pakko käydä pappilahan,
 Jossa oli sisällä silloin
 Hirni, hiljainen rovasti.
 Joka aina myöten antoi,
 Mitä alhaiset aneli.
 Puheltihin puolen yötä
 Sangen nöyriä sanoja,
 Jopa luonnossa lupasi
 Hiljasesti haudattavan
 Siihen tarhahan samahan,
 Joss’ on monta matkamiestä,
 Hyvempätä, huonompata,
 Saanunna leposijansa.
 Ei ole kaikki kaunistettu
 Juhlavaatteilla Jumalan,
 Jotka aina atrioivat
 Herran pöydällä pyhällä.
 Sepä lupa luonnollemme
 Oli juuri juhlallista.

 Wielä ois mielessä minulla
 Sana muutama sanoa,
 Ehkäpä jo entisetkin
 Tuntunevat tuhrukselle,
 Sanon kuitenkin sanoja,
 Wirkan vielä viimmeseksi
 Siitä kauniista kivestä,
 Kuin on haittu hautamaalle;
 Jonka Davetti tasaili,
 Höyläsi Halosen poika.
 Kivi on kaunis, kiiltäväinen,
 Maalattukin mahtavaksi;
 Wielä kirjaimet kivessä
 Kyllä siistiksi silattu.
 Suokohon se suuri luoja,
 Maan ja taivahan tekijä,
 Olla heidän onnelliset
 Maallisella matkallansa;
 Tultuansa tuonelahan
 Päästä pyhien parihin,
 Kuss’ on kivet kiiltävämmät,
 Kullat paljon kuultavammat.
 Helisköön nyt Helsingissä,
 Kuulukohon Kuopiossa
 Kiitos herroille hyville,
 Joiden toimesta hyvästä
 Hautakivi on hankittuna.
 Waikka en nimiä tiedä
 Enkä arvon askeleita,
 Tervehtelen täältä heitä,
 Sydämmelläni syleilen;
 Wielä paljon palkinnolta
 Onnen toivolla osotan;
 Että virkansa visusti
 Aina edes seisosivat,
 Kunnijalla kuulusalla,
 Aina toimella hyvällä;
 Wielä Herran viinamäissä,
 Työtä uskolla tekisi.
 Wiimmen koska kuolon kautta
 Täältä muutamme majaamme,
 Saisimme katella kauvan
 Uutta Daavetin taloa
 Kaupungissa kaunihissa,
 Jeerusalmissä samassa,
 Josta Johannes puhuupi,
 Ilmestyksess’ ilmoittaapi.

Anna-Reeta Korhonen