Millä lailla tulin ryöväriksi/4
Lääkärin viimeiset sanat alkoivat kiinnittää
huomiotani vaikka en tiennyt miksi ;
juohtui kumminkin mieleeni oma kirjoitustapani
Lydille. Ennenkun ehdimme jättää
huoneen, veti lääkäri kuolleen silmiltä kääriliinan
tutkiaksensa josko olimme tuoneet
oikean ruumiin. Puoleksi pelvolla katsahdin
kuolleen kalveaa mormori valkeaa muotoa
ja — minun vereni kylmeni, — minun
jalkani rupesivat horjumaan — koko ruumistani
tuntui voimat paenneen ja vähälla
olin vaipua kokoon lattialle. Pettiköhän
tässä silmäni; voiko tämä olla minun sydämeni
rakastettu. ”Jaa, se on neiti Lydi,
Valmarin kylän kaunotar,” lausui lääkäri
huolettomana nähdessään minun silmäni
eroamattomasti kiintyneenä tarkastelemaan
ruumim muotoa. — Kaikki epäilys minun
puoleltani oli kadonnut; minä olin kaivanut
ja kulettanut tänne ruumiin, jota lukemattomat
kerrat olin sulkenut syliini ja
puristanut palavaa sydäntäni vasten, ja
jonka enkeli-huulet olivat niin monesti
lämmittäneet huuliani ja varoittaneet minua
kuolleiden varkauksista ja muista paheista.
— Siinä makasi hän vieläkin kauheana
muistuttajana ja soimaajana onnettomasta
elinkeinostani. — Minusta tuntui
ikään kun olisin tehnyt kauheimman pahanteon,
mitä ajatella voi; ryöväys, murha,
eli mikä hirmuinen verityö hyvänsä eivät
olleet mielestäni mitään tämän suhteen.

Lääkäri ja isäni eivät näyttäneet ottavan
huomioon tilaani, vaan tekivät välityksensä
selväksi. Sen jälkeen tarjosi hän
meille kummallekin ryypyn viinaa, jonka
minä nielin suurella ahneudella saadakseni
siksi voimia että voin seurata isääni kotiin,
jonka jälkeen lääkäri laski meidät ulos.
Koko matkan taisteli omatuntoni minua vastaan
ja kehoitti menemään ottamaan ruumista
pois saattaaksi sitä lepokammioansa,
vaan pelko tulla keksityksi ja toimeni onnistumattomuus
yksinäni esti minut siihen ryhtymästä.

Monta seuraavaa päivää kuljeskelin minä
ympäristöllä ikään kun mielipuolena kauhistuneena
rakastettuni kuolemasta ja viimeisestä
kohtauksesta hänen kanssaan sekä
mietiskellen mikä minusta viimeinkin tulee.
Eräänä aamuna kun tällä tavoin kuljeskelin
kotia päin hautatarhasta, jossa melkein
joka aamu olin käynyt tarkastamassa sitä
paikkaa, jonka kamala muisto ei tuntunut
enää katoavan mielestäni, kuulin vähän
matkan päässä käskevän äänen huutavan:
”Kuule sinä siellä, tule avvamaan porttia!”
— Minä käännyin ääntä kohden ja
näin paroonin ratsunsa selässä pitkä piiska
kädessään. ”Aukase portti, ”sanoin minä,
”ja kelle. — ”Kelle,” uudisti paroni, ”luonnollisesti
minulle.” — ”Aukase itse,” vastasin
minä. Parooni ajoi ratsunsa aivan
viereeni ja löi kaikella voimallaan piiskallaan
vasten silmiäni. Raivossani kivusta
ja suuttumutsesta juoksin minä portille
ja sieppasin aidan seipään. Kun parooni
aikoi tästä päästä läpi, tempasin minä hänen
alas hevosensa selästä ja pieksin ilman
armotta niinkun suinkin voin. Kun olin
uuvuksiin asti itseni häntä pieksänyt, askuskelin
tyytyväisenä tieheni kuulin paroonin
huudon että hän uhkasi minulle kostaa
niin totta kun syntynyt.

Seuraavana päivänä pantiin minut kiinni
ja muutamaa viikon kuluttua oli välikäräjä
asiasta. Parooni oli tässä syyttämässä
minua ja minun kauhistuksekseni tekivät
muutamat ihmiset valan että minä
olin hyökännyt hänen päälleen aikomuksessa
ryövätä häntä ja että hänellä oli hirmuinen
työ suojellessaan kelloaan ja rahakukkaroaan
minulta. Minä kerroin koko tapaukseni
ja näytin muodossani hänen piiskansa
siiman jälkeä. Kun sitte tuomari kysyi, josko
minulla oli vieraitamiehiä puheeni puolustukseksi
tai muita todistuksia maineestani,
ärjäsi siihen parooni: ”Kauniita todistuksia
hän voi näyttääkin; hän on istunut
puolivuotta Viaporissa tullivarkaudesta.”
— ”En koskaan,” kiljasin minä.
”Sinun isäsi ainakin on siellä ollut,” riehui
parooni; ”semmoinen kun isä semmoinen
poikakin.” — Tätä paroonin puhetta
en voinut vastaan sanoa. Näin näytti
tuomarikin ajattelevan, sillä minut vietiin
läänin vankilaan odottamaan lakimääräisiä
käräjiä, jolloin asiani otettaisiin uudelleen
tarkempaan tutkintoon.

Kolme kuukautta sain nyt istua linnassa.
Vieläkään en ollut niin paatunut että voin
hyväksyä tämmöistä elämää, vaan kartin
semmoisia, jotka lauloivat riettaita lauluja,
noituivat, puhuivat kaikkinaista kelvottomuutta
ja joivat kun vaan tilaisuutta löytyi.
Minua inhoitti tämmöinen elämä ja
sain vieläkin suuren halun päästä jotenkin
vapaalle jalalle ja tilaisuuteen kunniallisella
tavalla hankkia elatukseni. — Se saattaa
nykyiseen tilaani katsoen näyttää käsittämättömälle
että minullakin on ollut semmoisia
ajatuksia, mutta lukia ei voi tuntea sydäntäni
mimmoinen se oli silloin. —

Syyskäräjät tulivat ja minut julistettiin
syylliseksi ryöväysyritykseen ja sain kaksi
vuotta kulkea kuritustyössä Viaporissa rautalenkki
jalassa. Täälläkään en vielä kadottanut
haluani paremman elämän perään
ja ajattelin vapaaksi päästyäni koettaa uutta
elämää jossain toisessa seudussa, jossa ei
tunnettaisi minun elämäni vaiheita. —

Eräänä kauniina syysaamuna laskettiin
minut irti ja sain vähän hajallisia vaateriekaleita
ylleni, mutta ei mitään evästä,
ei kopeekkaakaan rahaa eikä vähintäkään
ohjausta missä voisin saada työtä ja ruokaa.
Sattumalla olin kuullut että nyt pestattiin
seudulla lisämiehiä Turun tarkkaampuja
pataljoonaan lähetettäväksi Ahvenenmaalle
silloin alkavan sodan vuoksi???. Hyvä
toivo leimahti taas rinnassani ja minä
läksin kiireimmittäin astumaan pestaajan
luoksi voidakseni edes täällä saada kunniallisen
elatuksen tai kunniallisen kuoleman.
Pestaaja kersantti oli hyvin tyytyväinen
kanssani etenkin koska osasin hyvästi lukea
ja kirjoittaa, vaan lääkäri ei ollenkaan tyytynyt
minuun. Hän sanoi: ”Sinä varmaankin

olet kauvan sairastanut tai kärsinyt
nälkää eli lienet vasta linnasta pääsnyt,
koska jäntereesi ovat niin pehmeät ettet
voi kestää harjoitusta ja marssia, joka nyt
kiiruusti seuraa,” ja niin meni tämäkin toivo
turhaan.

Lääkärin viimeiset sanat alkoivat kiinnittää
huomiotani vaikka en tiennyt miksi ;
juohtui kumminkin mieleeni oma kirjoitustapani
Lydille. Ennenkun ehdimme jättää
huoneen, veti lääkäri kuolleen silmiltä kääriliinan
tutkiaksensa josko olimme tuoneet
oikean ruumiin. Puoleksi pelvolla katsahdin
kuolleen kalveaa mormori valkeaa muotoa
ja — minun vereni kylmeni, — minun
jalkani rupesivat horjumaan — koko ruumistani
tuntui voimat paenneen ja vähälla
olin vaipua kokoon lattialle. Pettiköhän
tässä silmäni; voiko tämä olla minun sydämeni
rakastettu. ”Jaa, se on neiti Lydi,
Valmarin kylän kaunotar,” lausui lääkäri
huolettomana nähdessään minun silmäni
eroamattomasti kiintyneenä tarkastelemaan
ruumim muotoa. — Kaikki epäilys minun
puoleltani oli kadonnut; minä olin kaivanut
ja kulettanut tänne ruumiin, jota lukemattomat
kerrat olin sulkenut syliini ja
puristanut palavaa sydäntäni vasten, ja
jonka enkeli-huulet olivat niin monesti
lämmittäneet huuliani ja varoittaneet minua
kuolleiden varkauksista ja muista paheista.
— Siinä makasi hän vieläkin kauheana
muistuttajana ja soimaajana onnettomasta
elinkeinostani. — Minusta tuntui
ikään kun olisin tehnyt kauheimman pahanteon,
mitä ajatella voi; ryöväys, murha,
eli mikä hirmuinen verityö hyvänsä eivät
olleet mielestäni mitään tämän suhteen.

Lääkäri ja isäni eivät näyttäneet ottavan
huomioon tilaani, vaan tekivät välityksensä
selväksi. Sen jälkeen tarjosi hän
meille kummallekin ryypyn viinaa, jonka
minä nielin suurella ahneudella saadakseni
siksi voimia että voin seurata isääni kotiin,
jonka jälkeen lääkäri laski meidät ulos.
Koko matkan taisteli omatuntoni minua vastaan
ja kehoitti menemään ottamaan ruumista
pois saattaaksi sitä lepokammioansa,
vaan pelko tulla keksityksi ja toimeni onnistumattomuus
yksinäni esti minut siihen ryhtymästä.

Monta seuraavaa päivää kuljeskelin minä
ympäristöllä ikään kun mielipuolena kauhistuneena
rakastettuni kuolemasta ja viimeisestä
kohtauksesta hänen kanssaan sekä
mietiskellen mikä minusta viimeinkin tulee.
Eräänä aamuna kun tällä tavoin kuljeskelin
kotia päin hautatarhasta, jossa melkein
joka aamu olin käynyt tarkastamassa sitä
paikkaa, jonka kamala muisto ei tuntunut
enää katoavan mielestäni, kuulin vähän
matkan päässä käskevän äänen huutavan:
”Kuule sinä siellä, tule avvamaan porttia!”
— Minä käännyin ääntä kohden ja
näin paroonin ratsunsa selässä pitkä piiska
kädessään. ”Aukase portti, ”sanoin minä,
”ja kelle. — ”Kelle,” uudisti paroni, ”luonnollisesti
minulle.” — ”Aukase itse,” vastasin
minä. Parooni ajoi ratsunsa aivan
viereeni ja löi kaikella voimallaan piiskallaan
vasten silmiäni. Raivossani kivusta
ja suuttumutsesta juoksin minä portille
ja sieppasin aidan seipään. Kun parooni
aikoi tästä päästä läpi, tempasin minä hänen
alas hevosensa selästä ja pieksin ilman
armotta niinkun suinkin voin. Kun olin
uuvuksiin asti itseni häntä pieksänyt, askuskelin
tyytyväisenä tieheni kuulin paroonin
huudon että hän uhkasi minulle kostaa
niin totta kun syntynyt.

Seuraavana päivänä pantiin minut kiinni
ja muutamaa viikon kuluttua oli välikäräjä
asiasta. Parooni oli tässä syyttämässä
minua ja minun kauhistuksekseni tekivät
muutamat ihmiset valan että minä
olin hyökännyt hänen päälleen aikomuksessa
ryövätä häntä ja että hänellä oli hirmuinen
työ suojellessaan kelloaan ja rahakukkaroaan
minulta. Minä kerroin koko tapaukseni
ja näytin muodossani hänen piiskansa
siiman jälkeä. Kun sitte tuomari kysyi, josko
minulla oli vieraitamiehiä puheeni puolustukseksi
tai muita todistuksia maineestani,
ärjäsi siihen parooni: ”Kauniita todistuksia
hän voi näyttääkin; hän on istunut
puolivuotta Viaporissa tullivarkaudesta.”
— ”En koskaan,” kiljasin minä.
”Sinun isäsi ainakin on siellä ollut,” riehui
parooni; ”semmoinen kun isä semmoinen
poikakin.” — Tätä paroonin puhetta
en voinut vastaan sanoa. Näin näytti
tuomarikin ajattelevan, sillä minut vietiin
läänin vankilaan odottamaan lakimääräisiä
käräjiä, jolloin asiani otettaisiin uudelleen
tarkempaan tutkintoon.

Kolme kuukautta sain nyt istua linnassa.
Vieläkään en ollut niin paatunut että voin
hyväksyä tämmöistä elämää, vaan kartin
semmoisia, jotka lauloivat riettaita lauluja,
noituivat, puhuivat kaikkinaista kelvottomuutta
ja joivat kun vaan tilaisuutta löytyi.
Minua inhoitti tämmöinen elämä ja
sain vieläkin suuren halun päästä jotenkin
vapaalle jalalle ja tilaisuuteen kunniallisella
tavalla hankkia elatukseni. — Se saattaa
nykyiseen tilaani katsoen näyttää käsittämättömälle
että minullakin on ollut semmoisia
ajatuksia, mutta lukia ei voi tuntea sydäntäni
mimmoinen se oli silloin. —

Syyskäräjät tulivat ja minut julistettiin
syylliseksi ryöväysyritykseen ja sain kaksi
vuotta kulkea kuritustyössä Viaporissa rautalenkki
jalassa. Täälläkään en vielä kadottanut
haluani paremman elämän perään
ja ajattelin vapaaksi päästyäni koettaa uutta
elämää jossain toisessa seudussa, jossa ei
tunnettaisi minun elämäni vaiheita. —

Eräänä kauniina syysaamuna laskettiin
minut irti ja sain vähän hajallisia vaateriekaleita
ylleni, mutta ei mitään evästä,
ei kopeekkaakaan rahaa eikä vähintäkään
ohjausta missä voisin saada työtä ja ruokaa.
Sattumalla olin kuullut että nyt pestattiin
seudulla lisämiehiä Turun tarkkaampuja
pataljoonaan lähetettäväksi Ahvenenmaalle
silloin alkavan sodan vuoksi???. Hyvä
toivo leimahti taas rinnassani ja minä
läksin kiireimmittäin astumaan pestaajan
luoksi voidakseni edes täällä saada kunniallisen
elatuksen tai kunniallisen kuoleman.
Pestaaja kersantti oli hyvin tyytyväinen
kanssani etenkin koska osasin hyvästi lukea
ja kirjoittaa, vaan lääkäri ei ollenkaan tyytynyt
minuun. Hän sanoi: ”Sinä varmaankin

olet kauvan sairastanut tai kärsinyt
nälkää eli lienet vasta linnasta pääsnyt,
koska jäntereesi ovat niin pehmeät ettet
voi kestää harjoitusta ja marssia, joka nyt
kiiruusti seuraa,” ja niin meni tämäkin toivo
turhaan.

1881
Tapio