Lohdutus talvipakkasessa
Suomen ukko hoi!
 Mikä sinut toi
 Tänne luoma-sijoiltas?
 Vaimoko, vai kyy?
 Vaiko oma syy:
 Lienet petettynä himoiltas.

 Luulit, minä saan,
 Myöskin Suomen maan
 Herkut mennä maistamaan;
 Läksit tänne niin,
 Juurruit maahan kiin,
 Talven kanssa täällä taistamaan.

 Saitkos herkut? Ei!
 Vilu viljat vei;
 Nälkä tulla käkesi.
 Huolet päivät, yöt,
 Leivän tähden työt
 Väsyttivät, veivät väkesi.

 Ah! jos muinoin ties
 Suomen vanha mies,
 Kuinka käski sotimaan;
 Laittanutpa hän,
 Ennen etelään
 Olis itsellensä kotimaan.

 Enkä minäkään,
 Jos ma tiesin tään,
 Olis täällä pysynyt.
 Enpä täällä ois,
 Oisin mennyt pois,
 Tietäkään en olis kysynyt.

 Matka lintu pien’
 Olis tiennyt tien,
 Kunne olis kuljettu;
 Joss’ on sula maa
 Eikä lunta sa’a,
 Pakkanen on poijes suljettu.

 Miekkoiset ne maat!
 Viattomat, va’at
 Kansat siellä, luullaksesi
 Älä luule vaan,
 Niin eip’ olekaan!
 Kummat saisit siellä kuullakses.

 Tuli auringon
 Kuumentanut on
 Myrkyt siellä kiehumaan.
 Pedot julmat juur’,
 Lohikäärme suur’,
 Ovat sinne luodut liehumaan.

 Vaimoväellä, Imu!
 Mustaksi on suu
 Tehty tervan kuonalla.
 Meni sinne hiis!
 Pysyn täällä siis,
 Vaikka huonommalla muonalla.

 Jos mä täällä vaan
 Suomen vaimon saan,
 Sepä tok’ on valkea!
 Eikä musta niin
 Kun on tytötkin
 Maassa, joss’ ei ole talvea.

Abraham Poppius
Runot