Auringonlasku (Juva)
Punanhehkuva aurinko laskee
 Alas laajalti kuohuvaan
 Valtamereen hopeiseen;
 Auerkiehteet, ruusuin kirjotut,
 Jäljessä seuraa; ja vastapäätä,
 Syysillan pilvien hämäristä,
 Surukalpein, murheisin kasvoin,
 Esiin astuu kuu,
 Ja sen seurassa valokiteet,
 Usvana tuikkivat tähdet.

 Muinoin taivaalla säihkyi
 Puolisoliitoin
 Jumala, Sol ja Luna, jumalatar,
 Ja vilisi ympärillä tähdet,
 Nuo pienet, puhtahat lapset.

 Mut kierot kielet kuiskivat kyitään,
 Ja jo erkani vihoin
 Nuo ylhät, loistavat puolisot.

 Nytpä päivällä, loistossa yksin
 Tuoll’ ylpeilee hän, aurinko Sol,
 Min mahtavuutta
 Palvelee sekä hymneissä kiittää
 Kovat, onnesta korskeat ihmiset.
 Mutta öin
 Vait astuu taivaalla Luna,
 Tuo äiti-raukka,
 Kera orvoiksi jääneiden tähtilasten.
 Ja vienonsuruisaan hän väikkyy,
 Ja lempivät neidot ja laulajat hellät
 Suo hälle lauluja, kyyneleitä.

 Tuo viehkeä Luna! Naisekkaana
 Vielä hän lempii puolisoaan.
 Vasten iltaa, värjyen, kelmein päin
 Vilkuu hattarapilvistä hän
 Ja murhein katsovi poistuvaa,
 Ja tuskikkaasti jo huutais: ”Tule!
 Tule! Lapset ne kaipaa sua. –”
 Mutta aurinko, ylpeä Sol,
 Kun puolison näkee, otsa jo hehkuu hällä
 Kahenkertaisin ruskoin,
 Raivon ja tuskan,
 Ja heltymätönnä hän rientää pois
 Vesikylmälle leskivuoteelleen.

 Kierot, kuiskivat kielet
 Tuotti noin nyt turman ja tuskan
 Jumaloillekin ikuisille.
 Ja jumala-raukat tuolla
 Kulkevat tuskia täynnä
 Lohduttomiin ikipitkiä teitään,
 Eivätkä kuolla voi,
 Vaan kuinka he kääntyy,
 On säihkyvä kurjuus.

 Mä ihminen,
 Mä mullassa syntynyt, kuolonlahjainen,
 En kauvemmin kaihoo.

de:Sonnenuntergang
ru:Закат солнца (Гейне/Михайлов)