Juhannus (Rytkönen)
Käy leikki lehdikoissa
 ja sävelet ne soi,
 on päivän terä poissa,
 mi valoansa loi,
 mut silti ilmain alla
 on valkeutta vaan,
 ja kokot kaikkialla
 kohottaa loimujaan.

 Nukahti nurmen nukka,
 nukahda nuori ei,
 vilahti tummatukka,
 min tanssin pyörre vei.
 Oi, poikaa onnekasta,
 ken rinnalleen sen sai,
 tuon hetken nyt ja vasta
 hän muistava on kai.

 Kas, kuinka tulikieli
 ylenee yhtenään,
 ja läikähtelee mieli
 nyt nuori lämpöään.
 Suloaan suvi tuhlaa,
 se rikas, aulis on,
 ja nuoruus viettää juhlaa
 ikuisen auringon.

 Se aurinko se armain
 juur’ uupui merehen,
 mut hehkuvin se parmain
 taas jätti kohta sen.
»Sain aurinkoni oman»,
 näin poika kuiskuttaa,
 ja hymyn, katseen soman
 hän vastalahjaks saa.

 Ja katso, helmast’ aallon
 jo päiv’ on nousussaan,
 se näkee, kuinka maall’ on
 iloa aina vaan.
 Ei suussa rantain, rimpein
 nyt viihdy usva, ei,
 soi laulu poikain, impein:
»Huhhei, sen tuuli vei.»