Yhteiskunnallista
Rauenna päivän paahteesta
 Ma istuin mättähälle,
 Mi viittoi koivun juuresta
 Sen ohi rientävälle.

 Vaan puussa kerttu lauleli
 Kuin ois hän hurmoksissa.
 Se mieltäni mun kaiveli;
 Näät: olin näännyksissä.

 ”Te linnut”, lausuili, ”kuljette
 Maan ääret kaikkinensa.
 Etten tee työtä. Laulatte
 Vaan päivät umpehensa.

 Lie missä sunkin kotosi;
 Mit’ uskonto on sulle?
 Tuo tänne papinkirjasi!
 Se kumminkin on mulla.

 Kenenkä pääll’ oot hengillä?
 Maksoitko velkojasi?
 Vai, virka, millä tingillä
 Sa väistit karhujasi?”

 ”Tirlii, tirlii” se vastasi.
 ”Niin – laula, laulavainen!
 On onnellinen heimosi,
 Sen vakuuttaa ma voinen.”

 Nyt iski haukka kerttuhun.
 Ma kuulin koivun alle
 Sen hätähuudon; joutuhun
 Myös nousin seisovalle.

 Ma kirkasin; ja oitistaan
 Surmatun saalihinsa
 Nyt päästi peto kouristaan
 Ja lensi matkoihinsa.

 ”Miss’ on nyt ensiks lääkäri
 Ja vallesmanni, missä?
 Kiini ottakaatte karkuri!
 Se murhan teki tässä.”

 Nyt vares varovaisesti
 Lens ohi, äänsi: ”praa, praa.”
 ”Käy apuun!” Juhlallisesti
 Se kertoili vaan: ”praa, praa.”

 Ma tarhapöllön puolehen
 Nyt käännyin: ”laki säädä!”
 Se painoi silmäns’ umpehen
 Ja puisteli vaan päätä.

 Jo myönnän, että vapaus
 Kuin lintujen on turhaa.
 Jos liene laki rasitus
 On siitä myöskin turvaa.

 Ma tarinani kertusta nyt kerroin runoniekalle.
 Hän hetken mietti: hymyillenpä vihdoin vastais minulle:

 ”Niin, surmahan vei kertunkin,
 Ken siitä väitteli?
 Vaan eläissään se kumminkin
 Oil vapaa, lauleli.”

–r–r. [F. F. Brummer]

Lähde: Keski-Suomi 13.4.1878.

F. F. Brummer
Runot
Keski-Suomi (lehti)
1878