Pessimismiä
Hitaasti väistyy hanget huhtikuun,
 ja raskahasti pilvet liikahtaa.
 Lumellaan talvi kietoo metsän puun,
 jäävaippa järven selkää verhoaa.

 Vain vaivoin aurinkoisen vilahdus
 leviää yli kahlehditun maan.
 Käy hiljainen ja mykkä huokaus
 kuin ihmisen, mi hautoo murheitaan.

 Nyt liekö ketään, joka seisahtuu
 ja katsein toivehikkain tähyää
 ja suven kukkasista uneksuu,
 kuvaset keksii, joit ei toiset nää.

 Ketäänkö lie, mi kuulee sävelet
 etäisten ehompien seutujen? –
 On kylmää, sulamatta kinokset
 ja niitten alla maa niin saastainen.