Suffrageetta
Kurjain kaupunkiin ei matka tuone
 surutonten päiväin lapsia.
 Mistä eksyi hän? – On tyhjä huone
 maja vanhuuttansa lahoova.

 Siellä hikityössä perhe puurtaa.
 Mistä vieras neito tullut tää?
 Näätkö, nuorta otsaa huoli uurtaa,
 äly katsannostaan pilkistää.

 Hiljaa ollos! Vainoojia lymyy
 uneksija, taistelija näin.
 Sinisilmä lempeästi hymyy,
 täällä joukossa hän ystäväin.

 Nälällä ja työllä näännytetyt
 köyhäin joukkueet hän nähdä saa.
 – Almujako tuo? – Ei, siinä petyt,
 aatetta hän pyhää julistaa.

 Sano neito, miksi äidin, taaton,
 kodin hylkäsit sa rauhaisen;
 kärsimysten lasten raskaan saaton
 seuraksesi yksin valiten?

 – ”Oli humu, loisto valhepeitto
 elon onton, arvottoman sen.
 Tieni valitsin. Ei arvanheitto
 siihen vie, vaan pakko sydämen.”

 Näin hän puhuu, povessansa salaa
 valan vannoo eessä jumalain:
 ”kunis suonissani syke palaa,
 sinis rakastan mä aatettain”.

 Vannoi niin ja kävi kiirastuliin
 neitsyt pyhä – haltioitu hän.
 – Saapui mies ja tunnustuksiin suliin
 puhkes, haasteloihin lempivän.

 Vastaa neito: ”en mä syleilyihin,
 lemmen hurmiohon luotu lie.
 Syvään silmäsin mä kurjuussyihin,
 niitä poistamaan mun johtaa tie.

 Mua karta, vihkivaloin olen
 solmittuna pyhään aatteeseen.
 Mua pelkää, sydämesi polen, –
 lähestynet, – sairaaksi sen teen.”

 Eelleen rientää tuima taistelija
 rintamassa väsymättä ain.
 Pyhä neitsyt – kumma uneksija,
 tuttu kärsimysten, vankilain.