Kaksi runoa sikermästä »Lapseni kuoltua»
Kevätvälkkeessä ulkona leikkii lapsonen.
 Sata seikkaa nähtävää, kukin riemuun johtaa:
 joet virtaavat, kedot laajat hohtaa.
 Näki illan katsovan takaa lehmusten.
 Kuvat kauniit kaikki se katse himmentää.
 Ylt’ympäri kaikki niin äänettömäks jää.
 Ja on kuin laaksoissa nyt sävel hiljaa soisi,
 kuin maanpiirin tään ikävällä se vyöttää voisi;
 värit kuihtuvat, kaikki on kelmeää.

 Laps hämmästyy: mitä onkaan tää?
 Uni ruohojen soitossa nyt hänet yllättää;
 käsin kylmin kukkaset koskevat sydämeen,
 hymyhuulin hän nääntyy tuskaan suloiseen.
 Pyhä, kaunis maa, emo kalpea, hiljainen
 suo pienelle suuta ja vie liki sydäntään,
 ei koskaan päästä hänt’ enää sylistään,
 tilan laatii lapselle pehmeän, lämpöisen
 luo kukkien, sammalen. –

»Isä, äiti, miks tähteni itkettekään?
 Olen saapunut puistoon kimmeltävään;
 suur’ on se ja laaja ja ihmeellinen,
 helo täällä on kukkien kultaisten,
 somat lapset lentävät, siipiä väikkyy
 joka suunnalla, lauluja ilma läikkyy. –
 Kevätpäiviltä mulle ne tuttuja on,
 ne lens yli laaksojen, vuoriston,
 ne taivaalta huuteli hilpein suin
 alas puistoon, jossa mä uneksuin. –
 Ja keskellä kukkien kuultavaisten
 käy kaunein parvesta kaikkien naisten,
 käy kaunis lapsonen rinnoillaan. –
 Soperrella en saata, en itkeä saata,
 minä laulan vain, minä en voi laata,
 yhä riemulla katselen vaan.»

 Lyö tornikello jossain,
 ja yö on pohjaton,
 niin himmeä on lamppu.
 Sun vuotees valmis on.

 Ylt’ ympärillä talon
 käy tuulet valittain.
 Siell’ istumme me yksin
 ja kuuntelemme vain.

 On kuin sun täytyis tulla
 ja oveen koputtaa,
 kuin eksyksistä lapsi
 taas taaton luokse saa.

 Me hupsut, hupsut raukat!
 Yön tuska ankarin
 meit’ yhä harhaan johtaa –
 sä pääsit kotihin.

Joseph von Eichendorff