Rikas ja rakas
Tien kukkaisen kumpua neiet ne kaks
 kävi, ruusuja, lehtiä poimi.
 Sydän toisella niin oli toivoa täys,
 oli toisella mielessä murhe.

 Rikas rakkaalle lausui: »Miks murheinen
 on muotosi, miks suret, sisko?
 Sa murehditko taattoasi taikka maammoas,
 vai kadotitko sydämesi kalliin?»

»En murehdi ma taattoani enkä maammoain,
 on säilyssä sydämeni kalleus.
 Suren sulhoa mennyttä monen meren taa,
 jota kumpikin lemmimme kerran.»

Anonyymi