Linnulle
Sanoppas, lintuseni,
 Puihiston oksilla,
 Kuin voit sæ yhæ laulâ,
 Ja yhæ riemuilla?
 Mæ kûlen illoin âmuin
 Sun ^ænes suloa,
 Mut yhtæ selvæ aina
 Se on, ja riemusa.

 Sun varas ovat væhæt,
 Asuntos ahtainen,
 Kuitenki pesæs puolên
 Sæ katsot, laulellen,
 Et kylvævæ ô mit^æn,
 Et mit^æn nîttævæ,
 Et tiedæ huomis-pæiv^æ,
 Vân ôt nîn tytyvæ.

 Kuin moni løytŷ, jolla
 On kultâ, tavarâ,
 Ja mât ja valtakunnat,
 Ja asû linnoissa;
 Vân, itkusilmin, huokain,
 Sen pæivæn tervehtî,
 Jon koittoa sun kieles
 Vast’ik^æn kîtteli.

 Kuin kehnoksi sun osâs
 Ihminen katsonê,
 Ja hæn, se kîttæmætøn,
 Ei toki tŷtyne.
 On hænen vallassansa
 Sydæntæs surmata;
 Sæ onneas vân kîtæt,
 Hæn kirô kohtânsa.

 Taivasta kohti silmæt
 Mi, nuristen, hæn luo?
 Mitæhæn vielæ vâtî.
 Kun Luoja kaikki suo?
 Kun mâmme ilo makâ
 Jalkainsa edessæ,
 Mi oudoksî hæn orjan,
 Ja etsî enemp^æ.

 Ei! – laula, lintuseni,
 Sun ihailuksestas,
 En tahdo vaikeroiden
 Sotkea soittoas.
 Tê joka kesæ t^ælllæ
 Pes^æs, ja opeta
 Minulle illoin âmuin
 Riemuas rauhaista.

Bqst.

Lähde: Kansan Lehti 28.11.1868.

Johan Ludvig Runeberg
Runot
Kansan Lehti
1868