Fritiofin satu: 10. Fritiof merellä
Meren rantamaan
       yhä Helge jää,
       ja nyt vimmoissaan
       luki loitsuja tää.

 Silloin taivas tummaks haipuu,
 yläilmat jylisee,
 aallot kuohuin nousee, vaipuu,
 vaahtipäinä hyrskyilee.
 Leimaukset taajat lentää,
 pilviin verijuovat luo,
 rantaan kirkuen jo entää
 kaikki meren linnut nuo.

   ”Kovan sään nyt saamme!
   Myrskyn siipein siuhe
   kaukaa kuuluu, veikot!
   Kenpä vaaleneis?
   Istu lehdoss’, impi,
   kaihoten mua muistain,
   kaunis kyynelissäs,
   armas Ingeborg!”

      Jopa vainoomaan
      tuli peikot nuo:
      vilu Heid ja Ham
      lumimyrskyn tuo.

 Siipensä jo auki riistää
 myrsky yössä ulappain,
 viistää merta, vuoroin viistää
 veräjiä jumalain.
 Hornan vallat syöksyy vesiin
 ratsastamaan aalloillaan,
 käy jo syvyyksistä esiin
 kauhut ikikuiluistaan.

   ”Ihanampi matka
   illan kuutamossa
   poikki väikevetten
   lehtoon Balderin.
   Lämpoisempi siellä
   rinnoill’ Ingeborgin,
   puhtaampi kuin vaahti
   immen povi on.”

       Nous Solundar-maa
       yli aallokon;
       alus käännä sen taa!
       Hyvä suoja se on!

 Mut ei Fritiof merta pelkää
 tukevalla tammellaan,
 katsoo riemuin vaahtiselkää,
 itse seisoo ruorissaan.
 Tiukempaan hän purjeet kiintää,
 leikkaa laineet jyrkempään.
 Länteen vain, miss’ aavat siintää,
 länteen lähtee kiitämään.

 ”Taistella ma tahdon
   vielä tuulta vastaan.
   Pohjan mies ja myrsky
   hyvät veikot on.
   Häpeisithän, Ingborg,
   jos sun kotkas kääntyis
   rantaan puuskaa pakoon
   siivin lauennein.”

      Jo nyt väljeni vuo,
      levis kuilujen suut,
      kitis touvit nuo
      sekä palkkien puut.

 Vaikka aallot riehuu, ryntää,
 kahta puolta tursuaa,
 viel’ Elliida kuohut kyntää,
 tyrskyin voimaa vastustaa.
 Kiitää tähdenlennon lailla
 hyrskymerta, hyppii vain,
 kuni kauris vuorimailla,
 yli kuiluin, kukkulain.

   ”Suloisempi siellä
   suukko hentoin huulten,
   kuin tää suolavaahti,
   joka pärskyy päin.
   Ihanampi painaa
   vyötä ylhän immen,
   kuin nyt ruorin vartta
   tässä kouristaa.”

       Vilun hyyrteisen
       jo nyt henkii yö,
       ja jo kannellen
       raekuuro lyö.

 Ruorin luota keulaan laivan
 yöllä et voi nähdäkään,
 on kuin kammiossa aivan,
 mihin kuolleet peitetään.
 Leppymätön aalto uhkaa
 vetää laivaa syvyyteen;
 harmaana, kuin hautaan tuhkaa
 luotu ois, on kuilu veen.

    ”Sinipatjat pöyhii
    Raan jo mereen meille,
    mut mua patjas viehtää
    sun vain, Ingeborg!
    Kovat kourat hoitaa
    airoja Elliidan,
    Eegir liitti laudat,
    vielä kantaa nuo.”

       Sivuhankaa saa
       jo nyt hyökypää,
       heti puhdistaa
       koko kannen tää.

 Fritiof rannerenkaan kiskas,
 kolme naulaa painoltaan,
 kultakorun kanteen viskas,
 lahjan Beele kuninkaan.
 Renkaan niin hän paloittaapi,
 kääpiöiden tekemän,
 joka mies se palan saapi,
 kaikki siinä muistaa hän.

   ”Kultaa mukaan tarvis,
   kun käyt kosioissa,
   kenpä käsin tyhjin
   lähtis Raanan luo!
   Kylmät hällä huulet,
   viekkaat vain on parmaat,
   kultakihloin parhain
   kihlaat vellamon.”

      Jopa puskivat taas
      rajut myrskysäät,
      alas raa’at ne laas
      sekä touvien päät.

 Puoliks uponnutta laivaa,
 jota aallot ahdistaa,
 ammentaa ei maksa vaivaa,
 merta et sä tyhjäks saa.
 Fritiof itseltään ei kiellä
 kuolon laivass’ olevan,
 mut hän käskysanat vielä
 huutaa yli pauhinan.

      ”Björn, sä ruoriin tänne,
      kiinni käy kuin karhu!
      Moinen sää ei saavu
      teiltä Valhallan.
      Noituutta on tässä,
      Helge herjan juonta.
      Melaan tartu, mastoon
      katsomaan ma käyn.”

    Kuni näätä ois,
    jo on mastossa tuo,
    ja sen huipusta pois
    alas katseen luo.

 Kas, nyt ui Elliidan eessä
 valas, saaren kokoinen,
 peikkopari vaahtiveessä
 inha istuu seljäss’ sen.
 Heid, min turkkiin lunta tuiskii,
 kuin jääkarhu mahdoton,
 Ham, mi suvillansa huiskii,
 musta myrskyn kotka on.

      ”Nyt, Elliida, näytä,
      tokko uljuus rinnan,
      tarmo rautatammen
      piilee povessas.
      Ääneni sä kuule:
      jos Het jumalista,
      vaskikeulas syökse
      valashirviöön.”

        Jo Elliida on
        sanat kuullut nää,
        valaspeikkohon
        se jo syöksähtää.

 Verisuihku ilmaan roiskii,
 pedon hurme punaa veen;
 hyrskyissä se karjuin loiskii,
 suistuin pohjaan liejuiseen.
 Kaksi peistä yhteen heittoon,
 urhon käden viskaamaa,
 painuu karhun karvapeittoon,
 kotkan rintaan singahtaa.

  ”Hyvin teit, Elliida!
  Ei nyt hevin nouse
  Helgen hirmulaiva
  punaliejustaan.
  Heid ja Ham ei myöskään
  enää merta kynnä:
  karvas hampain käydä
  kylmään teräkseen.”

      Ja jo kerrassaan
      tuli tyyneks tie.
      Sinimaininki vaan
      lähirantaan vie.

 Aurinko jo samass’ esiin
 astui kultasalistaan,
 katsoi laivaan, maihin, vesiin,
 elvyttäen kaiken maan.
 Viime säteet säihkyyn loivat
 synkät puut ja vuoristot,
 kaikki tunsi vihannoivat
 Efjesalmen rannikot.

     ”Rukous Ingeborgin
     Valhallaan jo nousi,
     painui valkopolvet
     kultalattiaan.
     Kyynel sinisilmän,
     huokaus poven hellän
     taipumaan sai Aasat.
     Hälle kiitos nyt!”

       Mut Elliida, mi on
       ihan vuotona vaan,
       haki rannikon
       vesi varppeissaan.

 Raukeus myös ja uupumuskin
 valtaa miehet Fritiofin,
 enää seistä voi he tuskin
 nojauneina miekkoihin.
 Olkapäälleen voimakkaalle
 Björn nyt noista neljä saa,
 Fritiof kahdeksan vie maalle,
 tulen ääreen sijoittaa.

     ”Turha ujous tässä!
     Myrsky miehen murjoo,
     kovan taiston tuottaa
     merenneidot nuo.
     Kas! jo simasarvi
     kultajalka kulkee,
     viluun lämmön antaa.
     Terveeks Ingborgin!”

sv:Frithiof på havet