Hautaus-virsi (Koskinen)
Nyt herkeä, surkea parku,
 Jopa itkunne hillittäkäätte;
 Sillä kuolema kauhistavainen
 Ei o muuta kun elämän porras.

 Mitä kammio kaivettu maahan,
 Mitä patsahat kaunihit tietää? –
 Sitä vain, että kätketty ruumis
 Ainoastahan unehen uupui.

 Tuo ruumispa rauennut tuossa
 Hengetönnä nyt nuohana nukkuu; –
 Ei aikoakaan, jopa taas on
 Sillä uudesta tunnot ja mielet.

 Ei aikoakaan, kun on lämmin
 Asumuksehen tuttuhun tullut,
 Elähyttänyt autiot aivut,
 Jopa raajatkin uutehen toimeen.

 Mikä kuolijan kankeudessa
 Mädännyksissä makasi ennen,
 Se silloin sievästi lentää
 Kera sielunsa antuahaisen.

 Kuten siemenki lahoten maassa
 Itämistänsä valmisteleevi,
 Jopa turpehen tunkevan alta
 Tuo tähkiä teriä täynnä;

 Samatekkin on ruumihin laita,
 Joka autuahampana vuonna
 Taas tarmonsa entisen ottaa,
 Väsymättömän kestävän voiman.

 Sepä juuri on kuoleman voitto,
 Ett’ on lauttaus taivahan tielle:
 Kah, salmea toisella puolen
 Ilo autuas läheltä loistaa.

 Ota, nurmi, nyt helleydellä
 Tämä nukkuva haamunen haltuus’;
 Se on ihmisen mainio muoto,
 Jonka lainaksi sulle nyt uskon.

 Asui äskehen siinäkin henki,
 Itse luojansa laatuhun luotu;
 Sitä hallitsi viisaus vankka,
 Jonka Kristus on hurskaille suonut.

 Tämä ruumis sun tallehes’ kätke;
 Sen on luojansa etsivä kerran,
 Oman kuvansa vaativa sulta,
 Omaisuutensa ottava luokseen.

 Kah, kerrankin joutuvat ai’at,
 Joina Jumala toivomme täyttää;
 Sä silloin antaos jälleen
 Tämän ihmisen jäännökset ilmi.

Y[rjö Koskinen].

Lähde: Suometar 1.2.1856.

Prudentius
Virret
Yrjö Koskinen
Suometar
1856