Mihin suuntaan?
Orot niityllä hirnuvat korskuen,
 palo mielemme viehtävi sinne.
 Me lentäen riennämme ratsaillen
 ja kiidämme kilvaten, riemuiten –
 mut minnekä, minnekä, minne?

 Oi, vielähän taistelutantereet
 ovat taatoilta tallella meille!
 Ja vielähän viettävät mantereet
 ja vielähän viehtävät välkeveet
 sydänsyitämme uusille teille!

 Koko kansan me tahdomme kohottaa
 hyvän, oikean kukkuloille!
 Sen mieli ja kieli kun vapaaks’ saa,
 Se suurena kuorona kohahtaa
 sopusointujen soitelmoille!

 Koko kansan me nostamme oikeuteen,
 joka miehen naisen ja lapsen!
 Me kutsumme hellään veljeyteen
 ja vapauteen tasa-arvoiseen
 joka nuoren ja harmaahapsen!

 Tätä työtä me tyynenä toimimme,
 joka tointamme harkiten tarkoin.
 Mut muutakin vaativi sentään se:
 sydän-intoa, tarmoa tahdolle,
 kiven rouhua vahvoin harkoin.

 Työ itse se tarmoa kasvattaa
 ja kansassa kasvun voimaa.
 Mut kerta kun työmme valmiiks saa,
 ei ole ken väärästä vaikertaa
 ja sorrosta veljeä soimaa.