Mahti nousee maankin alta
Vanhat mahtajat ne maatui,
 tummui virren tähtivyö,
 kalevaisten kanta kaatui,
 työt ne peitti unhon yö.
 Salon syvän hettehistä
 polvi uusi eksyi pois.
 Mistä syntysanat, mistä
 ohjakseen se löytää voisi

 Mahtajat vei voima manan,
 niinpä kummut kuiskuttaa,
 eipä silti tenho sanan
 salahan se jäädä saa.
 Herpoa ei hengen valta,
 haihdu latu laulujen,
 mahti nousee maankin alta,
 etsijä hän löytää sen.

 Nousee yöstä haamut harmaat,
 urhot vanhat, valkopäät,
 halkeavat paaden parmaat,
 sulaa talven suuren jäät.
 Haihtunut on harso öinen
 mahdista kuin taikojen,
 soutaa vanha Väinämöinen
 merta aavaa aikojen.

 Hulmahtavat harmaat hapset,
 soitto soitolle jo soi,
 jot’ ei soittaa kaikki lapset,
 yhet urohot ei voi.
 Aukee uusi laulun latu,
 virsi vieno helkähtää,
 herää heimon suuri satu,
 pyhät kielet väräjää.