Onnen maa
Muistan illan elokuun
 tyyni oli, lauha,
 elon humuun, aaltoiluun
 saapui lepo, rauha.
 Onnessamme uinuttiin,
 vaipuneina haaveisiin.

 Lammin pinta levossaan
 siinti kaunehinta,
 ensi lemmen aaltojaan
 nosti mulla rinta.
 Sydän hellää kanneltaan,
 syttyi hiljaan soittamaan.

 Kaikki henki suloaan
 myrskyä ei mailla,
 näkyi kaikki kauneinaan
 surun tulta vailla.
 Paloi katse yhtenään,
 onni syttyi elämään.

 ”Sano miss’ on onnen maa,
 kerro mulle kulta,
 missä riemun kukkamaa,
 kysyn sitä sulta.
 Kerro, sinne kuljetaan,
 onnestamme nauttimaan.”

 ”Tahdot tietää onnen maan,
 tiedänhän mä varmaan,
 rinnassasi löydät vaan,
 maasi tämän armaan.
 Sinne kukat kukkimaan,
 saa’os onnen tuoksuaan.

 Luo’os sinne oras vaan,
 kevään kultaviljaa,
 vaali sitä ainiaan,
 hellyydellä, hiljaa.
 Routa nostaa hallojaan,
 onnen maita murtamaan.

 Rinnassasi onnen maa,
 siellä kukat kanna,
 sieltä sitte maailmaan
 kevätmieltä anna.
 Vaarat uhkaa yhtenään
 luottamusta elämään.

 Pyrkimys kun parempaan
 toimiamme ohjaa,
 löydät riemun kukkamaan,
 kun luot sille pohjaa.
 Elon maille kuljetaan,
 oomme lapset onnen maan.”