Kielo (Hammar)
Vain kielon sulotuoksuisen,
 Niin valkoisen, niin puhtoisen.
 Sen immyt mulle solmi rintaan.
 Kun kevähällä kukki maa,
 Ja lempeänsä armahintaan
 Hän siihen huokui hehkuvaa.

 Niin kesti kielo päivän, kaks,
 Vaan kuihtui yhä kalpeemmaks.
 Ma katsoin sitä suruissani,
 Mut hennonnut en heittää pois,
 Kun mulle lemmest’ armahani
 Niin paljon kertoa se vois.

 Ah, monta, monta vuotta on
 Siit’ ajan mennyt aaltohon,
 Mut lempeni on jäähtymättä.
 Ma kahta silmää muistan ain’
 Ja muistan valkeata kättä,
 Mi kielon solmi rintahain...

Kaarlo Hammar
Runot