Lapsi ja joutsen
Joutsen, lintu jalo, valkosiipi
 puiston lammikossa hiljaa soutaa.
 Rantaselle siihen lapsi hiipi,
 hellitellen tarjoo leivänmurun,
 lukee linnun katsehesta surun.

 Lausuu lapsi sille: »Ah, mun armaan’,
 mutalammen kesytetty vanki,
 surunsyysi, ystäväni, arvaan:
 Ahdas asunnokses lie tää lampi,
 väljemmillä elo ihanampi.

 Saisit siellä valkosiiven kastaa,
 missä meren hyrskylaine soittaa,
 kussa vaahti löisi rintaa vastaan,
 kuss’ on aalto kuulakka ja kirkas –
 eikö niin, sä kaihomieli, virkas!

 Munko huvikseni, lintu jalo,
 sinut mutalampeen vangittihin,
 vietiin eloltasi onnen valo,
 tehtiin mieli raikas murheiseksi?
 Lintu jalo, anna anteheksi.

1916.