Odottava (Avellan)
Kuin pitkä matka? – Lyhkäinen virkoiselle,
 Vaan pitkä sairahan syömen ootokselle.
 Oi, koska armahaiseni tullee, koska
 Mulle hän helmahan käy?

 Hän tänne saapuu, kankahan polkusella
 Jos jalkaa hienoa hieroella tahtoo,
 Tai josko, merta lempien, pursin viiltää
 Aaltoa kiiltelevää.

 Täss’ niemen päässä, koukeron männyn alla,
 Ma tahdon silmäni luoda vuorotellen
 Tuonn’ polvulle ja jällehen rasvatyyntä
 Lahtosen selkeä päin.

 Täss’ tahdon kuuleskella; – oi laululinnut,
 Nyt vaijetkaatte; en lauluanne pyydä;
 Ma pyydän kuulla kaukoa ääntä airon,
 Taikkapa askelen vaan.

 Vaan kullan viesti korvani kaipausta
 Ei liennä; peipposen liverrykset kuolee
 Vaan seudun tyyneesen sekä joskus kaikun
 Helmahan huokaus käin.

 Jos kohden metsää katselen, lammaslauman
 Vaan nähdä saan, joka tuoksutellen karkaa;
 Jos merta pitkin, – lokkia vainen illan
 Ruskossa välkkyvän nään.

 Vaan sie, jon silmä kohtavi kerrallansa
 Planeetan retket ja hiukerahdun myöskin,
 Sa päivän liekki, ennenkuin lasket, lausu,
 Missä mun kultani on?

 Vaan turhaan! – Kuninkaana sa kylvät lahjas,
 Et huokauksia lapsukaisten kuule;
 Kun armaastain vaan tietoa kerjään, mulle
 Kultoa virtana saat!

 Oi, keltä voisin tutkia? – leivoltako,
 Mi, siivet laskien, maahan lensi äsken?
 Vai haukaltako, purjehet hajallaan kun
 Ilmassa jahtia käy?

 Ah, joka suonen tykkinä tuskaa tuopi;
 Mull’ aistit pettävät toivon luovat uuden,
 Ja toivo taasen viekkahin huulin puhkuu
 Lempeni leimuamaan.

 Ei jäähdytytä usvaset, veestä nousseet,
 Ei kasteen viljava kuuro syömen tulta,
 Ei yösen tuulikaan, joka vaarasella
 Koskevi kiehkuriain.

 Jo luonto hoivaa etsivi vaipallansa
 Jo varjo hiljainen maata, vettä peittää;
 Jok’ ainoo kukka morsiusvuoteen tarjoo;
 Yksin vaan hiukenen mie.