Metsässä (Fröding)
Sydänmetsien varjostossa
 On tyyntä ja rauhaisaa,
 Kylän kuiskehet viestinä sinne
 Suvituulonen tuudittaa.

 Ja pilviä viertävi tuuli
 Ja päivän ne himmentää
 Ja lintujen lakkaa laulu
 Ja painava, raskas on sää.

 Mitä kuiskivi kuusissa tuuli,
 Sitä tiedä ei ainoakaan,
 Näät huokaavaa humukieltä
 Nuo metsät taitavat vaan.

 Se uusia töitäkö hornan
 Nyt rotkoissa kuiskailee
 Ja vilppiä taisteluvimmaa,
 Joka ihmiset villitsee.

 Surumielinen murheenharso
 Se peittävi hongat nuo,
 Purot, lähtehet synkiksi käyvät,
 Kun tuulonen viestejä tuo.

 Vihakatseita peikkojen luulis
 Joka pensaasta ilkkuavan,
 Salaviekkaat askelet tuntuu
 Ihan taakseni tassuttavan.

 Mä rastahan tunsin, mi lauloi
 Koko aikansa armaalleen,
 Kanervan- sekä puolukanvarret
 Ne nyökkäsi laululleen.

 Sen lemmenhehkua säistäin
 Sinikelloset nurmella sous,
 Ja tähdikön silmyet loisti,
 Puna mansikan poskelle nous.

 Mut siipienräpsettä kuului
 Ja rastahan rintahan
 Löi kyntensä haukka – ja laulu
 Kuol’ lempivän laulajan.

 Ja mairehin metsänlampi,
 Niin kirkas ja hiljainen,
 Se päivyttä heijastaissaan
 Lepäs ihmeitä uinaillen.

 Sen pintahan aarteena päilyi
 Värivaihtelut, valkeus,
 Ja metsän ja vuorien kesken
 Suli sointuhun kaikkeus.

 Avaruuksien auhtoja maita,
 Ikiloistoa uinaillen
 Näki tanssissa tahdikkaassa
 Ikimaalimat tähtöisten.

 Nyt kaihi jo metsän silmän
 Ikipäiviksi peittänyt on,
 Tuo kuollut ja kiilloton pinta
 On saaliina sammalikon.

 Oli orava latvassa kuusen,
 Alas katseli vaieten,
 Näki jäntevän, kaunihin hirven,
 Joka käyskeli ylpeillen.

 Oli parhain soitimen aika,
 Oli siksi hän uskalias.
 Näät viettien mahtava kuohu
 Kävi suonissa voimakas.

 Kuninkaisella ryhdillä kantoi
 Harasarvisen kaunihin pään,
 Mut pensahan suojasta tähtäs
 Sala-ampuja pyssyllään.

 Tomun helmahan heilahti kruunu
 Tuon voihkivan ruhtinaan,
 Ja kaatunut kanervan kukkiin
 Vuos hurjoa hurmettaan.

 Tuo rohkea mänty, mi nostaa
 Päin taivasta latvoaan,
 Mä tiedän sen ylpeän riennon
 Ja toivonsa voimakkaan.

 Sä luulet, taivahan tähden
 Tuon kaunihin nouset sä luo,
 Sata vuotta jos kohtakin kestäis
 Väkikaihosi uskova tuo.

 Ja turvassa taivaan tähti
 Sun oksilla keijuileis,
 Ja latvasta lakkapäästä
 Valo lempeä tuikkaileis.

 Ja voimakkaana sä nouset
 Noin toivosi korkeuteen,
 Sä raivaat tietä, sä kasvat
 Niin varmaan ja vitkalleen.

 Mut kuolo sun runkoa kalvaa,
 Syö juuresi hiljalleen,
 Ja tähtesi häipyy, häipyy
 Niin varmaan ja vitkalleen.

 En huoli mä kulkea tuolla
 Mun vanhassa metsässäin,
 Eron hetki on tullut meille,
 Sen tunnen, sen vasta mä näin.

 On metsäni lempeä vielä,
 Myös hertas ja hellä se on,
 Mun ääneni vaan ei soinnu
 Tuon metsän laulelohon.

 Mun mietteissä turmeltuneissa
 Hyvä luontokin turmeltuu,
 Havutuoksuhun, lauluhun kuusen
 Sorasointuja sotkeutuu.

 Kylätielle mä taaskin tahdon,
 Vihavimmahan, taisteloon!
 – Myös katkerat mietteet siellä
 Elon sointuvat soitantoon.

sv:I skogen (Fröding)