Pikku Elsa
»Ällös itke, isä armas,
 Enkel’ ihanainen
 Äidin hiljaa ylös viepi;
 Puku loistavainen
 Siellä annetahan, kannel
 Kultainen ja uusi
 Virsi kaikuu – äiti, siell’ on
 Kaunis joulukuusi.»

 Siten lausui pikku Elsa
 Äidin vuotehella,
 Pyyhkieli kyyneleitä
 Pikku kätösellä.
 Mutta murhe katkerampi
 Isän mielen voitti:
 Turhaanpa hän kyyneleitä
 Pidätellä koitti.

»Etpä isä, eikä äiti
 Tiedä eikä kuule:
 Äidin rakas Vapahtaja
 Vie, kun emme luule.
 Oi! Hän laskee loistavasta
 Alas taivahasta,
 Kantaaksensa helmassansa
 Äidin maailmasta.»

 Autuaasti hymyellen
 Kuuli sairas näitä,
 Mutta isän sydämmellen
 Laski talven jäitä.
 Pieni Elsa ennusteli
 Oikein. – Äiti kuoli:
 Suru mielet anasteli,
 Rinnat täytti huoli.

 Mutta kaihon kaikkialla
 Vallitessa:»Saamme,»
 Sanoo Elsa, »vielä nähdä
 Äiti vainajaamme.
 Sillä lausahtipa äiti:
 Taivahassa kerran
 Kohtaamme, jos hyvin teette,
 Käytte teitä Herran!»

 Isä pyyhki kyynelensä,
 Antoi Elsan suuta:
»Rakas lapsi, kiitos Herran,
 Eipä tämä muuta –
 Pieni ero – lyhyt aika;
 Ehkä Isä korjaa
 Murheellisen majoihinsa,
 Eloon kuolon orjaa.»