Kuningatar Maria Stuartin valitus kevään saapuessa
Jo maa sai verhon vihreän,
 puut lehteen käy ja kukkaan,
 ja satakaunot kaistojaan
 jo kutoo nurmen nukkaan.
 Nyt päivä kirkas säteitään
 luo sini-ilmain heloon;
 mut valoa ei mikään luo
 mun, kurjan vangin eloon.

 Jo aamu-utuun ilmoilleen
 saa leivo liitää laulain;
 soi päiväll’ ilot kerttujen
 lymystä viidan vaulain;
 yörastas saloon helkyttää
 suuss’ illan unelmoivan:
 Vapaus, lempi niiden on, –
 mist’ onneton sais hoivan?

 Nyt esikot ne täyttää haat
 ja liljat puroin juoksut;
 tuo tuuli lemut pihlajain
 ja tuomistoiden tuoksut.
 Maan halvin tyttö vapain tein
 käy luonnoss’ ihanassa;
 mut kuningatar Skotlannin
 vain kituu vankilassa.

 Kun ruhtinatar Ranskanmaan
 ma nuorna olin ennen,
 niin liedoin mielin heräsin,
 iloitsin maata mennen.
 Oon kuningatar Skotlannin,
 näin kurjaa kavallusta;
 mua vieraat kahleet painaa nyt
 ja ikimurhe musta.

 Mut sulle, sisko, – vihamies! –
 mi turvaat salajuoniis,
 jo kosto miekkaa teroittaa,
 jok’ iskee sydänsuoniis!
 Et naisen rintaa tajunnut,
 miss’ säälintunteet palaa,
 et hoivaa, jota haavahan
 voi naisen kyynel valaa.

 Sa poika! tielles suopeina
 hymyilkööt tähdet taivaan,
 jott’ auvoks, loistoks valta ois,
 mi äidin johti vaivaan!
 Jää turviin vihamiehiltäin,
 tai heidät itsees liitä;
 mut äitis ystävän jos näät,
 mua muistain, häntä kiitä.

 Pian säteet kesäauringon
 jää ristikostain kaihoon!
 Ei enää lainehia luo
 syystuulet kultalaihoon!
 Kun synkkään kuolinkoppihin
 säät talven vielä pauhaa,
 niin ensi kevään kukkaset
 koristaa haudan rauhaa!

de:Klage Maria Stuart’s beim Erwachen des Frühlings