Perhosen synty
Neitsyt Maria emonen
 Kerran käyskeli kesällä
 Niitun nurmella ihanan;
 Kävi tuulta tuntemassa,
 Ilmoja ihailemassa,
 Pienen poikansa keralla.
 Viimein lehdossa levähti,
 Pimennossa pihlajaisen,
 Tuomen kukkivan kuvassa.

 Poika pienoinen sylihin
 Kultakukkia kuletti,
 Sitoi niistä seppeleisen,
 Kruunun ruusuista rakensi,
 Sillä solmesi somasti
 Äitin päätä päärlytöintä,
 Kulmia kullattomia.

 Mutta muistipa Maria,
 Emo kaunis ennustuksen.
 Koska siunaten Simeon,
 Sylin pienoista pidellen,
 Oli julki julistanut:
»Sinun sielusi lävitse
 Pitää kerran miekan käymän
 Tämän tähden lapsukaisen».

 Silmistä sinertävistä
 Siitä kyynelet sirahti.
 Mutta poikanen poloista
 Maammon maallista sydäntä,
 Käsin kaulahan karaten,
 Lohdutteli lempeästi.

 Äsken tuosta äiti tunsi
 Itse taivasten isännän
 Asuskelevan alaalla,
 Köyhän syntisen sevässä.
 Maitten, merten kauhistukset
 Katosivat kaikkinensa,
 Taivas täytti yksinänsä
 Äitin synkeän sydämmen.

 Suru suli silmäsistä
 Kiehuviksi kyyneliksi,
 Kyynelkarpaleet tipahti
 Nurmikolle nukkaiselle.

 Henki heinihin heräsi,
 Sydän syttyi kukkasihin;
 Perhosina pienoisina,
 Sinervinä, siintävinä,
 Kirjavina, kiiltävinä
 Lehahtivat lentämähän,
 Kiertäin päätä päärlytöin.

Abraham Poppius
Runot