Aamiainen
Kaisamuori majassaan
 vetää aamu-unta,
 herää päivän suudelmaan
 koko luomakunta.

 Kolme hyvää tuttavaa
 oottaa kaihomiellä.
 Milloin ovi aukeaa?
 Kaisa nukkuu vielä.

 Varis hännystakissaan
 tuvan räystähällä
 vaanii varsin varuillaan
 silmät sirrillänsä.

 Emovaris pesässään
 oottaa suuruspalaa,
 viittä pientä siivillään
 peittelevi salaa.

 Harakka se herkkusuu
 häitään vietti vasta,
 välkovästiin pukeutuu,
 kurkkii ikkunasta.

 Varpu harmaa perheelleen
 pyytää eineen erää.
 Avun saapi jokainen,
 kunhan Kaisa herää.

 Juur’ kun kotikuusehen
 paistaa päivä armas,
 aukee ovi tupasen –
 Kaisa toiveet arvas.

 Kantaa totkuämpärin
 Kaisa kartanolle,
 loiskis, läiskis kaataa sen
 tuonne tunkiolle.

 Kilvan siihen lennetään,
 kolme nokkaa tonkii.
 Toisiansa tyrkitään,
 kiista kuuma onkin.

 Varisvaari komentaa
 vaakkuin päällä pahnan.
 Pois jo lentää lekottaa
 suussa evä lahnan.

 Harakka se pyrstön vie:
 ”Saisinko ma luvan?”
 Sulhasmiehen viepi tie
 yli Kaisan tuvan.

 Tirskutellen varpunen
 etsii jyvän puolta,
 löytää liukasliikkeinen
 lahnan silmän tuolta.

 Pesään sitten kiiruhtaa
 puolisonsa luokse.
 Taaskin takaisin se saa –
 siin’ on touhu, tuokse!

 Napsaa moni pieni suu,
 täyttyy vatsaa monta.
 Leipähuolet huojentuu,
 on niin surutonta.

 Riemu viidakossa soi,
 tuuli puissa liehuu.
 Kaisamuori askaroi,
 kahvipannu kiehuu.