Noidan linnut
Noidan linnut.

Kansantarina.

Eli kerran maailmassa ukko ja
akka, joilla oli kaksi lasta, tyttö ja
poika. Vanhemmat läksivät kerran
asioilleen kaupunkiin ja käskivät
tytön pitää huolta veljestään,
tämä kun oli aivan pieni vielä.

Tyttö vei veljensä nurmikolle,
tuvan ikkunan alle ja juoksi itse
kylän lasten kanssa leikkimään.

Tytön leikkiessä sattuivat noita-akan
palvelijat, suuret mustat linnut,
lentämään seudun yli ja huomasivat
nurmikolla leikkivän pikkupojan.
Oitis ne laskeutuivat alas, ottivat
pojan ja läksivät sitä viemään.

Muistipa tyttö veljensä lopulta,
juoksi tuvalle, mutta veljeä ei ollutkaan
nurmikolla. Tyttö pelästyi,
töytäili sinne tänne, huuteli ja haeskeli,
mutta turhaan. Juoksi viimein
pellolle ja näki kaukana, lintuparven
painuvan metsän taa.

»Varmaankin linnut veivät veljeni»,
ajatteli tyttö ja läksi juoksemaan
lintujen jälkeen.

Tyttö juoksi juoksemistaan, saapui
metsän reunaan ja näki uunin
tiepuolessa. Tyttö kysyi uunilta:

»Sanoppas uuniseni, minne päin
linnut lensivät?»

»Syöhän ensin rukiista kakkuani,
niin sanon», vastasi uuni.

»En tokikaan», sanoi tyttö. »Kotonani
eivät vehnäsetkään tule syödyiksi.»
Ja tyttö jatkoi matkaansa.

Juoksi taaskin jonkun matkaa ja
huomasi pienoisen omenapuun tiepuolessa,
omenoita täpötäynnä.

»Puu kulta! Sano minnepäin
linnut lensivät?»

»Syö ensin omenoistani, niin sanon»,
vastasi puu.

»Pyh, happamia metsäomenoitasi!»
virnisteli tyttö. »Kotonani
eivät makeat, puutarhassa kasvaneetkaan
tule syödyiksi.»

Tyttö juoksi edelleen ja saapui
joelle. Mikä ihmeellinen joki! Veden
sijasta siinä virtasi maitoa ja rannat
olivat marjapuuroa.

»Sanoppa joki, minne päin linnut
lensivät?» kysyi tyttö.

»Syö ensin puuroani maidon kera,
niin sanon», vastasi joki.

»Mitähän vielä!» huudahti tyttö.
»Kotonani puurot toki kerman
kanssa syödään.»

Kauan olisi tyttö turhaan saanut
metsässä juoksennella, jollei vastaan
olisi tullut pieni hiirenpoikanen.
Tämä kyvyttään
näytti tytölle
oikean suunnan.
Tyttö juoksi
neuvottua suuntaa
ja saapui tuvalle.
Tupa seisoi
kananjaloilla
ja käännähteli
puolelta toiselle.
Tuvassa, uunin
päällä, nukkui
ruma noita-akka
ja penkillä, ikkunan
alla leikki
tytön pikku veli
hopeapallolla.

Tyttö hiipi hiljaa
ikkunan luo,
sieppasi veljen
syliinsä ja alkoi
juosta minkä jaloista lähti kotia
kohti.

Juostessaan kuuli hän äkkiä siipien
suhinaa ylhäältä ilmasta.
Noidan mustat linnut siellä lensivät.
Noita oli huomannut pojan katoamisen
ja oli lähettänyt lintunsa etsimään
poikaa. Tytölle tuli hätä
käteen. Linnut olivat huomanneet
hänet, ne kirkuivat kauheasti ja
alkoivat laskeutua maata kohti.

Tyttö juoksi kuin henkensä
edestä ja saapui aivan viime tingassa
joelle, jossa marjapuurorantojen
välissä maito virtasi.

»Joki kulta, kätke minut!» vaikeroi
tyttö.

»Syö ensin marjapuuroani maidon
kera, niin kätken», vastasi joki.

Ei ollut tytöllä aikaa siekailla.
Hän söi joutuisasti puuroa, ryyppäsi
maitoa päälle ja joki kätki hänet.
Linnut lensivät ohi.

Kun tyttö oli
jonkun aikaa piilossa
istunut,
ajatteli hän, että
linnut varmaankin
olisivat jo
ehtineet kauaksi
ja hän voisi jatkaa
matkaansa.
Hän kömpi esiin
piilostaan ja läksi
juoksemaan.

Vaan eipä pitkällekään
ehtinyt,
kun hän taas
kuuli siipien suhinaa.
Noidan
linnut kaareilivat
aivan hänen
päänsä kohdalla
korkealla ilmassa.

Tyttö lisäsi vauhtia ja saapui
omenapuun luo juuri kun yksi linnuista
oli tarttumaisillaan häneen.

»Puu kulta! Kätke minut!» huusi
tyttö.

»Syö omenoistani ensin!» vastasi
omenapuu.

Tyttö sieppasi lähinnä riippuvan
omenan ja söi sen. Puu kätki hänet
tuuheitten lehviensä alle ja linnut
lensivät tälläkin kertaa ohi.

Istuttuaan hetkisen piilossa tyttö
jälleen läksi juoksemaan eteenpäin.

Juoksee, juoksee, mutta taaskin
linnut hänet korkealta huomaavat
ja alkavat laskeutua.

Tyttö ponnisti viimeiset voimansa
ja saapui uunin luo.

»Uuniseni, kätke minut!» hän
läähätti.

»Syöhän ensin yksinkertaista
ruiskakkuani!» vastasi uuni.

Tyttö syödä hotasi kakun, ja
uuni kätki hänet sisäänsä. Linnut
lensivät ohi.

Tyttö kömpi ulos uunista ja jatkoi
matkaansa. Saapui mäelle ja
siitä näkyikin jo kotituvan pärekatto.

Tyttö huoahti helpoituksesta ja
istahti kivelle, levähtääkseen hetkisen.
Silloinpa ilmestyivät linnut
taaskin taivaalle puiden latvojen
takaa.

Tyttö kavahti pystyyn ja kiiti
nuolena alas mäenrinnettä. Linnut
perässä. Linnut saavuttivat tytön
ja olivat jo vetää pikkuveikon tytön
kainalosta. Tyttö oli kumminkin jo
ehtinyt tuvalle. Tuvan ovi oli onneksi
raollaan, ja tyttö pujahti
sisään, veti oven kiinni ja löi salvan
eteen. Sulkipa hän vielä ikkunatkin.

Linnut kirkuivat aikansa tuvan
ulkopuolella ja huomattuaan pojan
päässeen turvaan, lensivät ne takaisin
metsään noidan luo.

Lähde: Joululahja 1915, s. 8–9, 12

Rudolf Koivu
1915
Sadut