Kovassa kivessä leipä
Kilke, kalke kuuluu aina,
 koskaan ei se lakkaa.
 Miehet suurta kalliota
 palasiksi hakkaa.
 Hiljaa taittuu ajan tiima,
 yllä häilyy ruoskan siima.
 – Kovassa kivessä leipä.

 Kilkuttaissa, kalkuttaissa
 lohkee kalliosta murut.
 Hakkaajalle jäävät vainen
 hikihelmet, sydänsurut.
 Kivet kauas hiljaa siirtyy,
 monenmuotoisiksi piirtyy.
 – Leipä siirtäjän kovassa.

 Kilkuttajat, kalkuttajat
 nostaa kaupungit ja linnat.
 Mutta kiven kera murtuu
 kilkuttajain nuoret rinnat,
 katseet hiiltyy, varret köyrtyy,
 nuorten uhma maahan nöyrtyy.
 – Kovassa kivessä leipä.

 Kilkuttajat, kalkuttajat:
 miks on leipämme kovassa?
 – Kuulkaa, tuolla toiset telmää,
 teidän linnassa omassa,
 minkä nostitte tomusta,
 kalkutitte kalliosta.
 – Siks on leipämme kovassa.

 Kilkuttajat, kalkuttajat,
 onhan luokka kallionne.
 Luokaa siitä linna luja,
 niin voi kiertää ajan tiima!
 Vinkumatta sorron siima.
 – Eik olis leipämme kovassa.

1924

Tatu Väätäinen