Pojan hyräily
Ah! poissa ompi ystäväin,
 Ah! poissa kaukana!
 Ja enkä tiedä, kuinka näin
 Oon yksin jouluna.

 Tää kohtalo on kova vaan,
 Kuin mua kohtasi;
 Mut’ uskon, että vielä saan
 Mä nähdä kultani.

 Myös toivon, että rinnallan
 Mä kulen kultanaan,
 Ja siiloin ehkä sivullaan
 Taas jonkun muiskun saan.

 No! sepä oisi riemuni,
 Se paras mielestäin,
 Jos impi, kulta, suruni
 Pois saisi syömmestäin.

 Mä uskon, että kultani
 Sen voisi tehdä, mut’
 Hän poissa ompi luotani, –
 Ah! kau’as kulkenut

 No! johan tuo nyt aikanaan
 Sai herja narrata:
 Siis empä häntä huolikkaan
 Ma enään kaivata.

–fkr.

Lähde: Tapio 3.1.1874.

Anonyymi
Runot
Tapio
1874