Isän perintö
Kahdeksan kymment’ täyttänyt
 on Antti Honkanen,
 mut suora niin kuin nuori kuus
 on varsi vanhuksen.
 Nyt tänään juhlapäivä on,
 sill’ uljas poikansa
 on nainut nyt ja perinnön
 on saapa samalla.

 He kunnahalle kulkivat
 ja vanhus viitaten
 ylitse vetten, vainion
 näin lausui pojalleen:
 »Tääll’ oon ma, katso, taistellut
 ja surrut, iloinnut.
 Tuo maa se nieli voimani –
 nyt oon jo uupunut.

 Täss’ synkän, kolkon korpimaan
 ma kaasin kirveelläin
 ja louhet raadoin, vihdoinkin
 sain laihoon maan ma näin.
 Sun vuoros on, sun aikas on
 nyt käydä taistohon
 keväisin voimin voittamaan
 tuo luonto armoton.

 Käy isäis teitä astumaan
 maanmiesi vapaa nyt
 ja työstä löydä riemusi,
 kuin min’ oon löytänyt.
 Lain käskyt kuule, taistoon nous’
 kun vaatii rauha maan,
 ja pelkää Luojaa – elää näin
 voit tyynnä ainiaan.

 Se onpi ainoo perintö,
 mi antaa mulla on,
 mut oma maa ja oma lies
 on rikkaus verraton.
 Siis paina auras vankasti
 sä perintömaahas vaan! –
 Vaoista niistä nouseva
 on vilja synnyinmaan.»

 Hän päätti, palas töllilleen
 ja pöydält’ auki löi
 hän suuren, rakkaan kirjansa
 ja elon leipää söi.
 Siin’ istui vanha Honkanen
 nyt juhlapäivänään
 ja valkohapset hangellaan
 ne varjos vanhan pään.

Jonatan Reuter