Vuori-idylli


1. 

 Vuoristoss’ on maja pieni
 Vuorimiehen iäkkään;
 Siellä huojuu uljaat kuuset,
 Kultakuu luo säteitään.

 Huoneessa on nojatuoli,
 Taiten tehty veistos sen;
 Miekkonen, ken siinä istuu,
 Ja ma olen miekkonen!

 Jakkaraltaan tyttö laskee
 Sylihini kyynärpään;
 Silmät on kuin sinitähdet,
 Suu kuin ruusu väikkeessään.

 Ja nuo tähdet taivaansuuret
 Siintää minuun katsoen;
 Ja hän hienon sormen painaa
 Ruususuulleen hymyillen.

 Ei, ei meitä nää nyt äitis,
 Hän vain kehrää ahkeraan;
 Kitaraa taas isäs soittaa
 Laulellen vain lauluaan.

 Ja nyt tyttö hiljaa kuiskii,
 Hiljaa vain ja varkahin;
 Monta suurta salaisuutta
 Minulle jo uskookin.

 ”Siitä kun näet täti kuoli,
 Emme enää mennä voi
 Metsälinnaan Goslarihin,
 Siellä on niin kaunist’, oi!

 ”Tääll’ on taas niin yksinäistä
 Kesken kolkon vuorimaan,
 Majammekin talvisaikaan
 Melkein lumeen haudataan.

 ”Olen pelvokas kuin lapsi,
 Arka tyttö, taidoton;
 Pelkään vuorenhaltioita,
 Jotka yöllä liikkeell’ on.”

 Äkkiä on vaiti armas
 Säikyksistä sanoistaan,
 Ja hän käsihinsä peittää
 Sulo kasvot nopeaan.

 Kuuset huojuu huminoiden,
 Rukki hyrrää hyrryään,
 Kitara se väliin helkkyy,
 Väreillen soi ukon ään’:

 ”Älä pelkää, lapsi pieni,
 Valtaa häijyin haltiain!
 Enkelit on, lapsi pieni,
 Luonas vartioina ain!”

2. 

 Kuusipuu se vihrein sormin
 Huiskii alhaan ikkunaan;
 Kuu, tuo kurkistaja vieno,
 Sisään valaa kultiaan.

 Isä, äiti hiljaa kuorsaa
 Likeisessä huoneessaan;
 Mut me kahden salaa kuiskuin
 Vielä jäämme valvomaan.

 ”Aivan usein rukoilevas
 Oikein uskoa en voi,
 Tuon sun huultes kylmän ilmeen –
 Tokko rukous sen toi!

 ”Tuo sun häijy, ruma ilmees
 Saa mun aina säikyksiin;
 Mutta kumma kauhu haihtuu,
 Kun nään hurskaat silmäs niin.

 ”Myös en uskovas sun luule
 Todentotta uskoen. –
 Uskotkos sa taivaan Isään,
 Poikaan, Pyhään Henkehen?”

 Lapsi kulta, jo ma lassa,
 Äidin syliss’ istuissan’,
 Uskoin taivaalliseen Isään,
 Hyvään, ylhään, mahtavaan!

 Joka kauniin maan on luonut
 Ja sen kauniit ihmiset,
 Luonut päivän, kuun ja tähdet,
 Pannut niille kiertehet.

 Kun niin mittaa karttui, lapsi,
 Enemmän viel’ ymmärsin;
 Ymmärsin, ja järki varttui,
 Ja ma uskoin Poikaankin;

 Poikaan lempivään, mi lemmen
 Lempeästi julisti,
 Ja min rahvas, rahvaan tapaan
 Palkaks ristiinnaulitsi.

 Nyt, kun määräni on täysi,
 Paljon luin ja paljon näin,
 Sydän paisuu, ja ma uskon
 Pyhään Henkeen syämestäin.

 Hän se teki suuret ihmeet,
 Tekee noita taas ja taas;
 Hän löi maahan orjain ikeen,
 Valtaherrain linnat kaas.

 Vanhat kuolinhaavat sulkee,
 Uusii vanhan oikeuden;
 Vertaiset on kaikki kansat,
 Aatelia ihminen.

 Hän se häätää häijyt usvat
 Sekä hirmuhoureet nää,
 Jotka karkoittaen riemut
 Meitä vastaan irvistää.

 Sadat ritarit on taistoon
 Pyhä Henki valinnut,
 Tahtoansa täyttämähän,
 Ja on heidät rohkaissut.

 Kirkkaat kalvat heillä säihkyy,
 Liehuu liput voitokkaat!
 Laps, sa tahtoisit kai nähdä
 Nämä uljaat sotilaat?

 Niinpä, minuun katso, lapsi,
 Katso rohkeasti vaan;
 Minuss’ itsessäin näät tässä
 Pyhän Hengen sotilaan.

3. 

 Hiljalleen jo kuu käy kätköön
 Vihantien kuusten taa,
 Huoneessamme himmein liekein
 Lamppu enää loimuaa.

 Mut nuo sinitähdet loistaa
 Kirkkaammin vain väikähtäin,
 Huulten rusoruusut hehkuu,
 Armas tyttö haastaa näin:

 ”Pikkuväki, tontut, meiltä
 Leivät, voit vie varastain;
 Illoin lukon taa ne pannaan, –
 Poissa kaikki aamull’ ain!

 ”Tontut myös ne kuorii kerman
 Maidosta ja joka yö
 Pytyn kannen auki jättää,
 Jotta kissa loput syö.

 ”Mutta kissa onkin velho,
 Myrskyöin näet luikkii tuo
 Salaa henkivuorta kohden
 Vanhain raunioiden luo.

 ”Siellä muinoin oli linna,
 Uljas, aseloistossaan;
 Ritarit ja rouvat, knaapit
 Tanssi soihtutanssejaan.

 ”Linnan ja sen väenpä tenhos
 Häijy noita-akka noin;
 Jäämään rauniot vain jäivät,
 Missä huuhkain löysi ko’in.

 ”Mutta mummovainaa tiesi:
 Lausut sanan oikean
 Yöllä paikall’ oikealla
 Oikeahan aikahan;

 ”Silloin rauniot ne nousee
 Jälleen linnaks kirkkahaks,
 Ritarit ja rouvat, knaapit
 Taas käy tanssiin, kaks ja kaks.

 ”Mutta mies, mi sanan lausui,
 Linnan ja sen väen saa,
 Torvet tervehtii ja rummut
 Riemuin nuorta valtijaa!”

 Noinpa huulten ruususista
 Puhkee tarukuvat nuo,
 Armaat sinisilmät niihin
 Tähtituikettansa luo.

 Käteni jo kietoo pieno
 Kultakutrein kierroksiin,
 Lukee sormet sulosuukoin,
 Hymyilee ja vait on niin.

 Huoneessa on kaikki hiljaa
 Ja niin hauskan viehkeää;
 Pöydät, penkit, on kuin mulle
 Tuttavat ois vanhat nää.

 Tyynnä naskaa seinäkello,
 Kitara se hiljaa vain
 Itsestään jo soida alkaa,
 Ja ma oon kuin unissain.

 Nytpä oikea on hetki,
 Saavuin paikkaan oikeaan,
 Ja ma luulen, huulilleni
 Sanan oikean ma saan.

 Katsos, lapsi, häilyy usvat,
 Sydänyö jo häämöttää!
 Vuon ja metsän humu yltyy,
 Vanha vuori heräjää.

 Soitot, laulut kääpiöiden
 Kautta rotkoin raikahtaa,
 Ja kuin kevään kiihkoss’ esiin
 Kukkametsät versoaa.

 Kukat uljaat, tarumaiset,
 Lehdet ihmeen leveät;
 Intohimon ahdistuksin
 Tuoksuillen ne värjyvät.

 Ruusut, kuni hurjat lieskat,
 Loistaa kesken vehmastoin,
 Liljat, kuni hohtopylväät,
 Pilven pieliin kohoo noin.

 Tähdet – kooltaan auringoita –
 Katsoo lemmenhehkussaan,
 Liljain teriin kumman suuriin
 Valaa säihkevirtojaan.

 Mut me itse, armas lapsi,
 Muutuimme viel’ enemmän;
 Soihdut sekä kullat, silkit
 Säihkyy meille silmähän.

 Ylennyt oot prinsessaksi,
 Majas linnaks korkeaks,
 Ritarit ja rouvat, knaapit
 Riemuin tanssii, kaks ja kaks.

 Mutta mun nyt onkin linna,
 Sinut sain ja kaikki nää;
 Nuorta valtijaa nyt riemuin
 Torvet, rummut tervehtää!

de:Bergidylle
en:Littell's Living Age/Volume 162/Issue 2099/A Mountain Home
en:Littell's Living Age/Volume 162/Issue 2099/Confessio Fidei
en:Littell's Living Age/Volume 162/Issue 2099/A Mountain Transformation
ru:Горная идиллия (Гейне)