Hämärtäessä
Nyt tummuu maa, ja usmahuntu illan
 jo peittää lännen kultaloistehen,
 mut äärelt’ taivaan kaartuvaisen sillan
 niin lempeästi loistaa tähtönen.

 Kun elämäni peittyy illan huntuun
 ja maisten riemuin rusko raukenee,
 niin silloin iltahämyn vienoon tuntuun
 sun muistos armahana tuikkailee.

Carl Wilhelm Böttiger