Luonnon kirja/Luku 15
Neljästoista Luku.

Painosta ja liikunnosta.

Tule, luetaanpa wielä, sillä luonnon kirja on sanomattoman rikasta.
Tämä kiwi on _kowaa_, tämä sawi on _pehmeää_ ja tämä lasipalanen on
niin _haurasta_. Helpommasti se murtuu rikki kuin tämä witsa, joka on
_sitkeä_. Tämä pihlajakeppi on _notkea_; se sujuu helposti. Tämä
teräswieteri lukossa on _pontewa_; sujutettua potkasee se itsensä
jälleen entiselle muodolleen. Pallini on myös pontewa; se kimpoaa
takaisin lattiasta. Plyijy ja sawi eiwät ole ollenkaan pontewia. Niitä
en saa kimpoamaan takaisin.

Tämä höyhen on _keweä_, mutta tämä kiwi on _raskas_. Kun sitä pidän
kädessäni, tunnen sen selwästi painawan alaspäin. Jos se on maassa,
täytyy minun käyttää woimaa nostaakseni sitä ylös; ja jos sen päästän
kädestäni irti, putoaa se kohta maahan. Miksikä niin? Siksi että maa
wetää sitä itseensä jonkunlaisella woimalla, joka tulee sen tiweydestä
ja suuruudesta. Se on _painowoima_. Siitä tulee kiwen _paino_. Raskaita
owat ne kappaleet, joita maa wetää kowasti itseensä, ja keweitä owat ne
kappaleet, joita maa wetää heikosti itseensä. Mutta walolla,
lämpimällä, sähköllä ja magneetiwoimalla ei ole painoa.

Jos kiwi woisi pudota maan sisään, niin se putoaisi aiwan maan
sisustaan; siellä se wasta pysähtyisi. Ja jos tahdon nähdä, mihin
painowoima wetää, annanpa plyijyluodin riippua wapaana nuorassa. Siitä
saan minä _luotilaudan_, jota rakennusniekat käyttäwät huoneita
rakentaessa. Luoti ja nuora riippuu suorana alaspäin, ja sitä kutsun
minä _pystysuoraksi_. Mutta tywentä wettä järwessä eli meressä ja
kaikkea, joka on suorana pitkinpäin, kutsun minä _tasasuoraksi_.

Nyt _punnitsen_ jotakuta kappaletta, tietääkseni sen _painoa_. Silloin
otan _waa'an tahi puntarin_. Jos waa'assa owat yhtä pitkät siwut ja
yhtä raskaat painot molemmissa kupissa eli molemmilla lewyillä, niin on
waaka _tasapainossa_. Jos siinä eiwät ole yhtä pitkät siwut, waan owat
yhtä isot painot, niin painuu pitempi siwu alaspäin. Jos siinä owat
yhtä pitkät siwut, mutta ei yhtä raskaita painoja, niin laskeupi
raskaampi paino alaspäin. Puntarissa muutan minä kanninta siksi että
puntarin paino peräpuolella kanninta tulee yhtä raskaaksi kuin paino on
puntarin päässä olewassa koukussa. Samallaista olet usein nähnyt
kiikkuissasi laudalla. Tässä on kaksi poikaa, jotka owat panneet laudan
hirren päälle kartanolla. Lauta on waa'an siwuin lainen. Jos pojat owat
yhtä raskaat, niin asettawat he laudan niin, että sen molemmat puolet
owat yhtä pitkällä. Silloin owat ne tasapainossa ja wuorottain
kiikkuwat ylös- ja alaspäin. Mutta jos ne panewat laudan toiselle
puolelle pitemmälle, niin jääpi pitemmällä puolella istuwa poika maahan
istumaan eikä pääse ylöspäin. Ja jos toinen poika on keweempi,
tarwitsee hän pitemmältä lautaa puolelleen, muutoin jääpi hän ylös eikä
pääse laskeumaan.

Jos kumarrun kowin alaspäin niin kaadun kumoon. Jos kannan wesiämpäriä
kädessäni, niin kumarrun käydessäni toiselle puolelle. Jos juoksen
hirttä myöten eli käwelen porraspuuta myöten, niin huiskin käsiäni,
pysyäkseni tasapainossa. Konstiniekat, jotka käwelewät köyttä myöten,
pitäwät silloin tankoa käsissään. Miksikä niin? Siksi että jokaisessa
kappaleessa on paikka, jota kutsutaan _painokeskustaksi_. Jos ei sillä
paikalla ole tukea alla, niin kaatuu kappale, juuri kuin kirja, jota
koetan saada seisomaan yhdellä nurkalla. Jos ei minun painokeskustani
ole kohdastaan sen jalan päällä, jolle astun, niin lankean. Pieni lapsi
oppii wähitellen tuntemaan painokeskustansa, ja sitten alkaa hän
käwellä. Kepin saatan pitää wiippumassa pystössä sormeni päässä, niin
että se seisoo suorana ilmassa.

Jos minulla on kaksi yhtä isoa plyijypalasta, niin yksi niistä painaa
saman werran kuin toinenkin. Mutta jos minulla on plyijypalanen ja
puupalanen, jotka owat yhtä isoja, niin painaa plyijypalanen enemmän
kuin puupalanen. Silloin sanon: plyijy on raskaampi kuin puu.

Miksikä uppoaa kiwi weteen? Siksi kuin kiwi on raskaampi kuin sama koko
wettä. Miksikä pysyy hirsi weden päällä? Siksi että se on kewyempi kuin
kokonsa wettä. Miksi makaa hirwen alapuoli wedessä? Siksi kuin se
painaa altaan pois saman painomäärän wettä kuin se itsekin painaa. Jota
raskaampi se on, sitä sywemmälle se painuu. Mutta se tulee kappaleen
muodostakin. Wene painaa pois altaan wähemmän wettä, kuin jos sen puut
olisiwat lauttana. Ulkomaalla rakennetaan laiwoja rautalewyistä.
Jokainen rautalewy yksityisenä uppoaisi pohjaan; mutta laiwan muoto
tekee sen, ettei se paina niin paljo wettä altansa pois. Jos nostan
kiweä wedessä, tunnen sen siinä keweämmäksi, mutta kun olen saanut sen
weden pintaan, tuntuu se raskaammalta. Jos putoan weteen, painunpa
pohjaan, jos en osaa uida. Mutta jos minulla on airo kainaloin alla,
niin pysyn weden päällä. Näin kerran pojan, joka oli hukkunut. Jonkun
ajan perästä nousi hän weden päälle; mutta se tuli siitä, että ruumis
oli turpunut isommaksi.

Ihmiset ja eläwät _liikkuwat itse_ paikasta toiseen. Mutta muut
kappaleet eiwät liiku itse. Tuolla menewät kärryt. Eiwät ne liikkuisi
paikalta, jos ei hewonen niitä wetäisi. Tuolla lentää palli. Se olisi
aiwan yhdessä kohti, jos ei sitä olisi nakattu menemään. Puun oksat
liikkuwat, kun tuuli niihin puhuu. Kerä wierii pöydältä alas, koska
painowoima wetää sitä alaspäin.

Jos laudan tai tien tai jonkun muun tasaisen toinen pää on ylempänä
kuin toinen, niin kutsun sitä _wiettäwäksi pinnaksi_. Jos lasken
jotakin pyöreää eli kuperaa yläpuolelta pintaa, niin se wierii
painollansa alaspäin. Mutta jos tahdon sitä wierittää ylöspäin, niin
tarwitsen siihen enemmän woimaa kuin silloin, jos lauta tai tie olisi
tasapinnassa. Siksi mennään mäkeä alaspäin hywää wauhtia, mutta ylös
mäkeen wetäwät hewoset waikeammasti kuin tasaisella tiellä.

Kellon napsauttaissa sekunnin, saatan käwellä kaksi kyynärää eteenpäin;
mutta samalla ennätän juosta 12 kyynärää. Ja samalla ajalla ennättää
hewonen täydessä laukassa 25 kyynärää, kyyhkynen lentää 45 kyynärää,
pyssyn luoti kulkee 500 kyynärää, ja walo lentää eteenpäin 29,000
peninkulmaa. Niin erilainen on _liikkeen nopeus_.

Jos on kaksi yhtä raskasta kiweä, ja yhtä niistä nakkaan wäkewämmästi
kuin toista, niin lentää se kiwi nopeammasti, jota nakkasin
wäkewämmästi. Mutta jos minulla on raskas kiwi ja keweä kiwi, niin
tarwitsen enemmän woimaa raskasta kiweä nakatessa, että se menee yhtä
nopeasti kuin keweä kiwi.

Nakkaanpa pallin ilmaan. Se lentää ensin winoon ylöspäin, sitten
wähenee sen wauhti, sitten alkaa se winoon laskeuda alaspäin, ja
tehtyänsä kaaren, putoaa se alas ja makaa maassa. Miksikä niin? Siksi
kuin ilma tekee sille wastusta ja maa wetää sitä alaspäin. Jos nakkaan
kiekun pyörimään, niin pidättää sitä wielä hierominenkin maata wasten.
Kaikki tämä wähentää ja estää liikettä. Ja jos ei olisi niin,
tapahtuisipa se ihme, ettei pallini eikä kiekkani kerran kädestäni
nakattuina enää koskaan pysähtyisi.

Muuan poika pani kelkalle kiwen ja weti kelkkaa. Toinen poika, joka oli
yhtä woimakas, tuli kumppanillensa awuksi wetämään. Nyt wetiwät he
kelkkaa kahta wertaa nopeammasti, kuin ensimäisen pojan yksinään
wetäessä. Wähän ajan perästä alkoiwat he riidellä. Toinen weti kelkkaa
eteenpäin, toinen taaksepäin. Eipä kelkka paikalta liikahtanut. Mutta
wiimein wäsyi ensimäinen poika, ja nyt weti toinen poika niin paljo
takaperin, kuin oli eroitusta poikain woimain wälillä. Kerran sitoiwat
molemmat pojat nuoransa rekeen ja wetiwät sitä, kumpikin puoleltaan,
winoon syrjään. Menipä reki aiwan suoraan eteenpäin, siksi kuin
molemmat wetiwät sitä yhtä lujasti. Mutta kun toinen wäsyi, weti toinen
poika re'en enemmän puolellensa. Kulkeissaan surwasi reki kelkkaa, ja
kelkka poikkeusi syrjään, kun oli rekeä keweämpi, ja reki meni
hitaammasti eteenpäin. Sitten surwasi reki olkikuormaan, mutta
olkikuorma ei mennytkään syrjään, kun oli raskaampi, waan reki
pysähtyi. Jos raskas olkikuorma olisi surwaisnut rekeä, niin olisi se
antanut reelle kowemman wauhdin, kuin reki antoi olkikuormalle. Näinpä
kerran weneen purjehtiwan hywää wauhtia ja paukahtawan laiwaan, joka
purjehti hywin hitaasti. Kuitenkin meni laiwa esteettä eteenpäin, mutta
wene musertui rikki.

Kartanollamme oli suuri kiwi. Isä halusi saada sitä pois siitä, mutta
ei yksikään saanut kiweä paikalta liikahtamaan. Ottipa isä _wiwun_,
jonka näet tässä kuwattuna. Hän pisti kiwen alle lujan kangin ja pienen
kiwen pani kangin alle aiwan likelle sitä suurta kiweä. Kun hän painoi
wiwun yläpäästä alaspäin, jaksoipa nostaa kiwen, joka sitten wedettiin
pois lujalla re'ellä. Samalla lailla oli kaiwon wintin kanssa, ja aiwan
niin oli lautakiikunkin (liekunkin) kanssa. Siinä oli hirsi alustukena;
tässä oli sinä pieni kiwi. Ja pitemmällä puolella wipua oli sama woima,
kuin pitemmällä puolella lautakiikkua. Olisi isä saattanut panna
alapuolen wipupuuta kiwen alle ja wiwuta yläpään ylöspäin. Silloin
olisi alustukena ollut wipupuun alapää.

Wintturi laiwassa ja wesiratas myllyssä owat myös wipuja. Weden, joka
on wetäwänä woimana, annetaan pudota wäkewimmästi rattaasen; mutta
myllynkiwet, joiden pitää pyöriä, owat kiinni lyhdyssä, jota pyörittää
hammasratas, joka taas on akselineen yhdistyksessä wesirattaan
keskustan kanssa. Sellaiset woimat enenewät sanomattomasti
_wuoroliikuntokoneella_, jossa suuremmat rattaat iskeywät hampaineen
pyörittämään pienempiä; sillä jokainen ratas tulee wiwuksi.

Toinen wipukone on _ruuwi_, jossa on kaksi osaa, wäännettäwä ruuwi ja
ruuwin torwi eli mutteri, joiden kierteet sopiwat toisissaan pyörimään.
Saatan nyt tehdä kahdella tawalla, joko niin että mutteri on kiinni ja
ruuwi irtanaisena, niinkuin näet tässä kuwatussa pusertimessa. Siinä
enenee woima ruuwissa olewalla tangolla. Taikka on itse ruuwi kiinni ja
mutteri irtanaisena niinkuin oikeissa kärryin rattaissa pidetään. Siinä
lisäypi mutterin woima sillä lailla että sitä wäännetään awaimella.

Wielä tiedän sittenkin wipukoneen. Isä aikoi halkaista pölkkyä, mutta
eipä woinutkaan saada sitä kirweellä halki. Siksi löi isä _nalkin_
pölkyn päähän, ja nyt halkesi pölkky muutamalla lyönnillä. Siitä
ymmärsin wipukonetten olewan monellaisia. Puukkoni ja hakkurautani
waikuttawat kuin kiilat. Keritsimien ja saksien terät owat kuin kaksi
kiilaa ja waikuttawat kuin wiwut. Mutta kairi on samassa ruuwina ja
nalkkina.

Jos tahdon käyttää _pyöriä_ ja _kinunkia_ nostaakseni suuria painoja,
niin panen ne riippumaan irtanaisina köysissä. Jos sidon ne kiini, eipä
olekkaan niillä enää wipuwoimaa. Mutta silloinkin on minulle niistä
suurta hyötyä; sillä silloin nostan painoa ylöspäin köydestä wetämällä
alaspäin, ja silloin enenee woimani oman ruumiini painolla.

Aiwan wähän olen ennen ajatellut sellaisia asioita kuin painoa ja
liikettä. Mutta jota enemmin niitä ajattelen sitä mieluisempi on niistä
kaikista ottaa waari. Enpä ole ennen kysynyt kiweltä: miksikä uppoat?
eli weneeltä: miksikä pysyt weden päällä? En ole ennen arwellut
pallista: miksikä lennät kaaressa? eli koskesta: miksikä juokset? eli
myllystä: miksikä pyörit ja käytät? Mutta nyt olen oppinut kysymään ja
waarin ottamaan monesta asiasta. Niin tahdon katsella kaikkia
ympärilläni ja ajatella: miksikä on se niin? Kyllä on Jumala pannut
paljo oppimista tawallisimpiinkin asioihin. Mutta sitä ei näe
ajattelematon. Hän ei ajattele pitemmälle omaa nenäänsä.

Wiidestoista Luku.

Suuresta avarasta maailmasta.

Tässä kirjassa olemme nähneet kaksi lasta tutkivan Jumalan luotuja
kappaleita. Antti oli pojan ja Liisa tytön nimi. Nämäpä menivät
syys-iltana isänsä kanssa ulos. Ilma oli selkeä, mutta kylmällainen.
Tyven ja hiljaisuus oli ulkona. Tummansinisenä, korkeana, juhlallisena
ja kupevana oli taivas lasten pään päällä. Sen kupeva puolisko, oli
kuin suulleen käännetty malja ja loisti lukemattomilla tähdillä niin
kauvas kuin silmä voi kantaa. Tämä oli juhlallista ja hyvin kaunista.
Molemmat lapset luulivat olevansa aivan pienet Jumalan edessä.

Mutta katseltuaan ympärillensä luulivat he seisovansa keskellä suurta
ontta palloa. Antti sanoi, piammiten hämmästyksellä: kah, nyt seisomme
keskellä maailmaa!

Isä sanoi: kaikkein silmissä näyttää se siltä. Jumala on tällä tahtonut
osottaa, että hän on asettanut ihmiset kauniin luodun maailmansa
keskustaan. Kun koko maailma kunnioittaa Jumalaa, kuinka paljo eikö
ihmisen sitten tulisi kunnioittaa Luojaansa, joka on asettanut hänet
keskelle maailmaa! Kaikkea, mitä huomaitsemme aistimillamme: kaikkea,
mitä näemme, kuulemme, maistamme, haistamme ja tunnemme, sitä kaikkea
kutsumme _luonnoksi_. [Muistutus: Luonnon erilaiset aineet tottelevat
joitakuita määrättyjä _luonnonlakeja_. Näiden lakien oppia kutsutaan
_luonnon-opiksi_, ja niitä, joilla ovat suuret tiedot näistä asioista,
kutsutaan _luonnon-oppineiksi_.] Mutta sitä loppumatointa, jota ei
yksikään silmä näe, ei korva kuule, vaikka se on ihmisessä ja
maailmassa, sitä kutsumme _hengeksi_. Luonto on katoavainen, mutta
henki on katoamaton. Ja molemmissa on Jumala kaikkivaltias, joka kaikki
kaikissa vaikuttaa.

Aurinkoa, kuuta ja tähtiä, jotka taivaalta paistavat meille, kutsutaan
_taivaankappaleiksi_. Ovatko ne kiinni taivaan katossa? Eivät, ne
liikkuvat kaikki suunnattoman suurissa piireissä maailman avaruudessa.
Kuinka ne liikkuvat? Sen sanon sinulle. Olemme nähneet, kuinka
kummallisesti maa painovoimalla vetää itseensä kaikki. Jos tätä voimaa
ei olisi, putoaisi kaikki tyyni pois maan pinnalta, ja me itsekin mennä
hurahtaisimme äärettömään avaruuteen. Mutta ei ole se ainoastaan maa,
joka vetää kaikki itseensä, vaan aurinko, kuu ja kaikki tähdet tekevät
samoin, kukin niistä suuruutensa jälkeen. Jos nyt painovoima olisi
ainoasti vallassa maailmassa, vetäisivätpä suuret taivaankappaleet
pienemmät itseensä. Maa lentäisi aurinkohon, ja kuu putoaisi maahan.
Siksi on Jumala pannut kappaleisin toisen voiman, jonka heti saat
nähdä. Otappa vanne ja pane sen sisäpuolelle litteä kivi. Heiluta
vannetta sukkelasti ympäriinsä. Ei kivi sentähden putoa pois;
heiluttaessa saapi se vauhdin ulospäin, niin että se pysyy kiinni,
vaikka luulisi sen putoavan pois vanteesta. Jos otan sinun
käsivarsistasi kiinni ja pyöritän sinua ympäri, niin lentävät jalkasi
ulospäin. Jos ratsastan hevosella ympyrään, täytyy minun kumartua
sisällepäin, muutoin putoan hevoisen selästä. Ja jos käännän rekeä
yht'äkkiä, niin kiepsahtaa se ulospäin. Miksikä niin? Se tulee
_pyörimävoimasta_, joka tahtoo juurikuin lennättää ulospäin kaikkea,
jota sukkelasti pyöritetään. Tuo suuri aurinko vetää siis maatamme
itseensä painovoimalla, ja maa vetää itseensä kuuta. Mutta samassa
vetää pyörimävoima maata ja kuuta ulospäin. Näiden molempain voimain
näin yhtaikaa vastapainossa ollen, ovat ne tasapainoisina; yksi vetää
ulospäin ja toinen sisällepäin, ja niin pakottavat ne maan juoksemaan
pyöreässä piirissä auringon ja kuun ympäri. Ja juuri niin on se
yleesensä laajassa maailman avaruudessa. Suuremmat taivaan kappaleet
vetävät pienempiä eivätkä päästä niitä irti; pienemmät juurikuin
pyrkisivät niistä irtautua vapaiksi, mutta eivät pääse pois, eivätkä
putoa isompain päälle. Niin juoksee aurinko, maa, kuu ja kaikki tähdet
alinomaa suurissa pyöreissä piireissä, pienemmät isompain ympäri.

Jos kuljen veneessä, näyttää minusta ranta juuri kuin juoksevan sivu,
ja vene näyttää olevan yhdessä kohden. Samalla lailla tuntuu meistä
tämäkin suuri maa olevan yhdessä kohden ja koko taivaan piiri liikkuvan
ympäri meitä. Mutta maa menee eteenpäin hirveää vauhtia maailman
avaruudessa, lähes kolme peninkulmaa sekunnissa, jona kello kerran
napsahtaa. Ja tässä liikkuu maa kolmella tavalla. Ensiksikin pyörii se
ympäriinsä, samassa kulkee se auringon ympäri ja samassa seuraa se
aurinkoa eteenpäin avaruudessa. Siitä tulee päivä ja yö ja vuodet ja
vuoden ajat ja paljo muuta, jota kerron sinulle.

Nakkaanpa pallin ilmaan. Sepä pyörii ympäri, niin että, jos pistän
sukkapuikon sen keskustan läpi, se pyörii puikon ympäri, juurikuin
ratas pyörii akselinsa ympäri. Niin pyörii maakin ympäriinsä. Jos
minulla olisi niin pitkä sukkapuikko, että voisin pistää sen läpi maan
keskustan, niin olisi puikko _maan akselina_, jonka ympäri se pyörii.
Ja molempia puikon päitä kutsuisin maan _navoiksi: pohjoisnavaksi ja
etelänavaksi_. Ei maan läpi ole pistettynä sellaista tikkua, mutta niin
ajattelen, että se on sillä lailla.

Jos olisi taikina taikka jotakin pehmeää ainetta, ja se saisi pyöriä
akselinsa ympäri ilmassa, niin se pyöriessään muodostuisi pyöreäksi
palliksi, mutta vähä tasautuisi napainsa kohdalta. Sillä lailla on
maakin pyöristynyt palloksi ja tasautunut vähä napainsa kohdalta. Sillä
alussa on maa ollut tulisen kuuma ja pehmeä niinkuin taikina, vaikka se
sittemmin on päältäpäin jäähtynyt ja kuoreunut kovaksi. Luultavasti on
niin käynyt kaikkein taivaan kappalten, sillä kaikki ovat ne pyöreitä
kuin pallo. Ei se tee mitään jos täällä on vuoria ja laaksoja maan
päällä; kyllä pallo on sentään pyöreä, vaikka sen pinnalle pannaan
hietamurunen. Ja meistä näyttää, missä seisomme, maa olevan tasainen
kuin hyrrä tai pyöreä pannukakku. Mutta sentähden on se niin, että me
näemme aivan pienen osan maata sen pyöreän piirin sisällä, jota
kutsumme _taivaan ranteeksi eli näköpiiriksi_. Havaittuamme laivan
kaukana merellä, näemme siitä ensin vaan mastoin huiput, ennenkuin
näemme koko laivan, ja se tulee siitä, että meren pinta, juurikuin
maakin, on vähän kupera ja estää laivan näkymästä. Setäni, joka oli
merimies, oli purjehtinut laivalla ympäri koko maan, ja hän näytti
minulle paperista tehdyn pallon, jota hän kutsui maapalloksi ja johon
koko maa oli kuvattu niin pyöreäksi, kuin se onkin. Kun hän näytti
minulle sitä paikkaa, jossa me asuimme, ja puhui ihmisten asuvan
toisella puolella maapalloa aivan jalkaimme alla, enpä tahtonut ensin
uskoa häntä. Luulin niiden ihmisraukkain seisovan päällään ja
välttämättömästi putoavan pois, jos ei heillä ole jotakin jaloissa
kiinni pitämässä, niinkuin kärpäsillä katossa. Mutta muistin
painovoiman ja niin ymmärsin niiden ihmisten täytyvän kävellä yhtä
vakavasti jaloillaan kuin meidänkin.

Sanommehan joka päivä: aurinko nousee, aurinko laskeuu. Mutta ei se ole
aurinko, joka nousee ja laskeuu, se on maa, joka juhlallisesti pyörii
lännestä itäänpäin. Ja sen mukaan kuin se kääntyy ja me sen muassa,
alamme me _aamulla_ nähdä auringon idässä ja sitten _puolenpäivän_
aikana korkeimmillaan taivaalla etelässä, siksi kuin me ja maa jälleen
käännymme siitä pois, ja silloin vaipuu aurinko pois silmistämme
länteen _illalla_. Niinkauvan kun aurinko valaisee sen paikan maata,
jossa me asumme, on _päivää_; ja kun tämä paikka kääntyy pois
auringosta, tulee pimeä ja yö. _Päivä ja yö_ yhteensä on _vuorokausi_.
Siinä on kulunut 24 _tuntia_, ja sillä ajalla on maa kääntynyt kerran
akselinsa ympäri. Tunti jaetaan 60 _minuuttiin_ ja minuutti 60
_sekuntiin_. Sitä varten on laitettu kello, jossa tuntiviisari näyttää
kaksitoista tuntia jokaisessa puolessa vuorokaudessa. Mutta seitsemästä
vuorokaudesta tulee yhteensä _viikko_; se alkaa sunnuntaina, joka on
pyhitetty Jumalan palvelukseen. Sitten seuraa kuusi työpäivää:
maanantai, tiistai, keskiviikko, tuorstai, perjantai ja lauvantai.
[Kun sanotaan vuotta, kuukautta ja päivää, niin mainitaan kuukauspäivä.
Viikkopäivät ei ole joka vuosi samoina kuukauspäivinä. Sitä saadaan
tietää allakasta.]

Kyllä meistä on maa hirmuisen suuri. Keskipaikasta ympäri mitaten on se
3,750 (kolmetuhatta seitsemänsataa viisikymmentä) Suomen peninkulmaa.
Tiedämme jo sen olevan kaksitoista sataa peninkulmaa keskustan läpi
mitaten. Mutta aurinko on kuitenkin paljoa suurempi. Jos sulattaisimme
yhteen 1,400,000 (miljonan ja neljäsataa tuhatta) samallaista palloa
kuin maa on, niin tulisi niistä kaikista yhteensä niin suuri kuin
aurinko on. Ja jos panen neulan nupin suuren nauriin viereen, saatan
verrata neulan nupin olevan maan, ja nauriin auringon. Sentähden vetää
aurinko maata puoleensa, vaikka se on niin kaukana siitä, Juurikuin
pallikin kulkee eteenpäin samalla kun se pyörii ympäri, niin pyörii
myös koko tämä suuri maakin samalla ympäriinsä, kun se kulkee auringon
ympäri. Pitkä matka on maalla auringon ympäri kuljettavana: aina 88
miljonaa peninkulmaa. 365 (kolmessasadassa kuudessakymmenessä viidessä)
päivässä ja piammiten kuudessa tunnissa siihen lisäksi on maa kulkenut
koko tämän pitkän piirin, ja sitä aikaa kutsumme _vuodeksi_. Sata
vuotta kutsutaan _vuosisadaksi_. Mutta kun ne kuusi tiimaa tulevat
siihen lisäksi, niin säästämme ne yhteen ja panemme joka neljänteen
vuoteen päivän lisäksi. Sellaista vuotta kutsumme _karkausvuodeksi_.
Tasavamman laskun vuoksi jaamme vuoden kahteentoista _kuukauteen_,
vaikka niitä pitäisi olla vähäisen enemmänkin; sillä kuukaudeksi
kutsutaan sitä aikaa, jonka kuu tarvitsee maan ympäri kulkeakseen, ja
siinä kuluu 29 ja puoli päivää. Mitkä ovat siis kuukaudet? Ne ovat
tammikuu, helmikuu, maaliskuu, huhtikuu, toukokuu, kesäkuu, heinäkuu,
elokuu, syyskuu, lokakuu, marraskuu, joulukuu. Ja koska ei kaikissa ole
yhtä monta päivää, niin tulee muistaaksesi seuraava värsy:

 :Syys-, huhti-, kesä-, marraskuussa
 :On päivää kolmekymmentä,
 :Kahdeksan kolmatt' helmikuussa,
 :Vaan muissa yksi neljättä.

Tuossa on palava kynttilä; pidämme sitä aurinkona. Otanpa kerän ja
pistän sukkapuikon sen lävitse; kerä on maana, ja puikko on sen
akselina. Asetanpa puikon seisomaan vähä vinoon ja kuljetan sitä ja
kerää tällä kannalla ympäri kynttilää. Kun nyt samassa pyöritän kerää
akselinsa ympäri, saanpa nähdä, kuinka päivä ja yö muuttelevat maan
päällä. Näen senkin, että kun meillä on päivä, on ihmisillä toisella
puolella yö; ja niin täytyy kaikkein kelloin käydä sitä enemmän edellä,
jota etempänä asutaan idässä päin, koska aurinko siellä ennen tulee
näkösälle. Näen senkin, kun maa vinossa kulkee auringon ympäri, että
aurinko määrätyllä ajalla enemmän paistaa maan pohjoiseen puoleen, ja
taas jälleen toisella ajalla enemmän eteläiseen puoleen. Tästä syystä
tulevat vuoden-ajat. Auringon lämpimimmästi paistaessa pohjoseen, jossa
me asumme, on meillä kesä, ja talvi on silloin eteläpuolella maata. Ja
taas kun eteläisillä kansoilla on kesä, on meillä talvi. Ja kun meillä
on kevät, on niillä syksy. Samasta syystä, aina sen mukaan kun aurinko
paistaa enemmän tahi vähemmän sille paikalle, jossa asumme, eivät
päivät ole yhtä pitkiä. Lyhyin päivä täällä pohjosessa on aina kohta
joulun edellä. Silloin on aurinko aivan matalalla taivaalla ja laskeuu
pian. Pohjoisnavan tienoilla on silloin alin-omainen pimeys, ja
etelänavan tienoilla alin-omainen valoisa päivä. Ja koska aurinko
silloin noin kolme päivää paistaa yhtä kauvan joka päivä, kutsumme
näitä päiviä _talvipäivän tasaukseksi_. Silloin on pakkasta ja luuta ja
talvi meillä, niin että mielellään lämmittelee valkealekon edessä.

Kohta joulun jälkeen havaitsemme päiväin pitenevän ja öitten lyhenevän.
Jonkun ajan näin pitkitettyä, tulee päivä aivan yhtä pitkäksi yön
kanssa, ja tätä aikaa kutsutaan _kevätpäivän tasaukseksi_. Silloin
tulee kesä, hanget sulavat ja ruoho alkaa viheriöidä. Päivät alkavat
nyt tulla pitemmiksi öitä, ja niin tulee aika, jona aurinko kolmena
päivänä juhannuksen aikana on ainoastaan vähän aikaa _sydän-yöllä_
kateissa. Ylempänä pohjosessa ei aurinko silloin ollenkaan laskeu
öillä. Silloin on meillä _kesäpäivän seisaus_. Ja nyt kukoistaa kaunis
kesä ympärillämme. Sitten alkavat päivät jälleen lyhetä ja yöt pitetä,
siksi että päivä ja yö ovat taas yhtä pitkät, ja silloin on meillä
_syyspäivän tasaus_. Sitten seuraa syksy, kun heinät ovat korjatut
niityiltä ja elot pelloilta, ja puolat kypsyvät metsissä. Tänä aikana
lakastuu kaikki kukoistus, sillä nyt tulevat päivät jälleen öitä
lyhyemmiksi, ja niin tulee taas talvi; ja niin on koko elämämme
alin-omaisen muutoksen alainen. Mutta niillä, jotka asuvat
keskipaikalla maata, ovat päivät ja yöt alin-omaa yhtä pitkiä. Siellä
nousee aurinko kello kuuden aikana aamulla ja laskeuu kello kuuden
aikana illalla; ja kohta auringon laskeuttua tulee synkkä pimeä. Mutta
meillä on aina kappale aikaa hämärää, ja sentähden tulee aamuhämärä
kesältä niin pian iltahämärän perästä, että yöt ovat jonkun aikaa pian
aivan valoisat.

Setäni, joka on merimies, oli kerran ollut muutamassa maassa, jossa ei
koskaan ollut talvea. Se maa oli etelässä aivan kaukana meistä, ja se
oli juuri kuin keskellä maata. Siellä olevilla ihmisillä ei ole
ollenkaan vuoden aikoja, vaan alin-omainen kesä ja kova kuumuus, niin
että kasvit kyllä voivat lakastua kuivuudesta, mutta ei kylmästä.
Muutamana vuoden aikana sataa siellä pian alin-omaa kaksi kuukautta, ja
se on niiden talvi. Samalla lailla ei ole vuoden-ajan muutoksia maan
navoilla, vaan on alin-omainen talvi, ja sentähden eivät ihmiset voi
asua siellä. Kyllä siellä on puoli vuotta päivää, niinkuin puoli vuotta
yötä; mutta auringon säteet, jotka paistavat aivan pystösuoraan maata
vasten maan keskustalla (päiväntasaajan kohdalla), paistavat niin
vinoon maan navoille, etteivät voi sulattaa ijäistä lunta.

Nyt ymmärtänet, kuinka erilaisilla paikoilla maan päällä saattaa olla
erilainen ilma; niin että keskimaan paikoilla on lämpimämpi ilma, kuin
mailla etempänä etelässä ja pohjosessa. Se tulee siitä, kuinka lähellä
maan napaa tai kuinka kaukana päiväntasaajasta paikka on, mutta vielä
siitäkin, onko maa korkeammalla vai matalammalla meren pinnasta.
Korkeampi maa on aina kylmempi, kuin alhaisempi maa. Jos asun meren
rannalla, niin siinä on kostea ilma. Ei siinä ole niin pikaisia
lämpimän ja kylmän muutoksiakaan, kuin etempänä ylhäällä mannermaissa.

Puhuisin sinulle vielä jotakin niistä pitkistä viivoista, joita näet
maailman kartasta, mutta sitä et sinä vielä ymmärrä. Sen verran sanon
sinulle, että viiva, joka ajatellaan vedetyksi ympäri maan keskustan
(vaikka sitä ei siinä ole), on _päiväntasaaja_. Tämän molemmin puolin
on kaksi samallaista viivaa, joita kutsutaan _käännepiireiksi_, eikä
kaukana kummastakaan maan-navasta ole ne kaksi piiriä, joita kutsutaan
_napapiireiksi_. Maat molempain käännepiirien välillä ovat kuumimpia
maan päällä ja kutsutaan siis _kuumaksi ilma-alaksi_. Maita
käännepiirien ja napapiirien välillä kutsutaan _lauhkeaksi
ilma-alaksi_, joka merkitsee pakkasen ja lämpimän olevan kohtuullisesti
tasattuna erinäisille vuoden-ajoille. Mutta maita napapiirien ja napain
välillä kutsutaan _kylmäksi ilma-alaksi_. Suomemme on lauhkeassa
ilma-alassa, mutta kuitenkin niin kaukana pohjosessa, että palainen
maata on pohjoispuolella napapiiriä. Jumala on suonut tälle maalle ja
koko pohjoiselle enemmän valoa kuin pimeää. Juuri sinäkin aikana, jona
on pimeys, paistaa yön kuuvalo ja ilman revontulet ja lumen kuumotus,
niin että pitkä talvi kuluu hiljalleen loppuun asti, kevättä
odottaessa.

Kuusta.

Jumala on antanut meille kauniin lyhdyn yöksi tuonne taivaalle, ja se
on kuu. Mikä on kuu? Se on suuri pallo, joka alin-omaa vierii maan
ympäri. Minkätähden tekee se niin? Sentähden, että maa on
viittäkymmentä vertaa suurempi, ja sentähden pakottaa hän
kuun seuraamaan itseänsä. Pitkältäkö kuuhun on? Liki 36,000
(kolmekymmentakuusi tuhatta) peninkulmaa. Se on pitkä matka. Ja
kuitenkin on kuu kaikista taivaankappaleista se, joka on lähinnä maata.

Minkätähden näyttää kuu niin suurelta, kun se ensin nousee? Ja
minkätähden näyttää se niin pieneltä, ollessaan korkealla taivaalla?
Sentähden, että kaikki, mitä näemme kaukana ylhäällä tahi alhaalla,
näyttää pienemmältä, kuin mitä maanrajassa näemme. Mutta ei se paista
omalla valollaan. Se on, juurikuin maakin, itsestään pimeä kappale.
Mistä paistaa siis kuu? Siitä, että auringon säteet palauvat takaisin
sen pinnasta ja tulevat jällensä maan päälle, juurikuin valon säteet
vuoren kukkulalta. Jos voisimme tulla kuuhun, niin näkisimme sieltä
maan paistavan samalla lailla. Maa, joka on paljoa suurempi, näkynee
kauniilta kuuhun. Sieltä katsoen näkisi juurikuin tummia paikkoja
paistavassa maalipallossa, ja nämä paikat ovat meriä ja järviä, joiden
päilyvä pinta palauttaa valon säteet toisaalle päin, niin että vaan
harvat niistä voivat kuuhun kimmota. Ja muutamat paikat maassa
paistaisivat kirkkaampina, niinkuin vuoret ja mantereet, joiden
epätasaisesta pinnasta valon säteet joka haaralle hajautuvat ja siis
kuuhunkin kajastavat. Samalla lailla näkyy tummia ja valoisia paikkoja
kuussakin. Vanha satu juttelee Rahko nimisen miehen yrittäneen
tervaamaan kuuta ja tarttuneen ämpärinensä siihen, josta muka tummemmat
paikat olisivat tulleet kuuhun; mutta älykkäät ihmiset sanovat:
kirkkaat paikat ovat korkeita vuoria, ja tummemmat paikat ovat syviä
laaksoja.

Se on kumma, kun kuu aina kääntää saman sivun maahan päin, ja toista
sivua emme näekkään. Mutta aurinko paistaa kuuhun muutamina aikoina eri
lailla. Tästä tulee, ettemme ollenkaan näe kuuta joku aika kuukaudessa,
taikka että se siintää ainoasti hyvin hämärästi. Sen jälkeen alkaa se
näkyä, ja silloin sanomme: nyt on uusi- eli yläkuu. 7 päivän perästä
näemme puolen valoisaa sivua, ja silloin sanotaan: nyt on puolikuu.
Taas 7 päivän perästä näemme koko valoisan puolen, ja silloin sanomme:
nyt on täysikuu. [Muist. Ensimmäinen täysikuu kevätpäivän tasauksen
jälkeen 21 p. maaliskuuta kutsutaan pääsiäis-täysikuuksi, ja
ensimmäisenä sunnuntuina sen jälkeen on pääsiäispäivä. Sentähden ei
satu pääsiäinen joka vuosi samalle ajalle. Helluntaijuhla asetetaan
pääsiäisen mukaan, ja on myös liikkuva juhla. Mutta muut juhlat,
niinkuin juhannus ja joulu, ovat kaikkina vuosina samoina päivinä.] Sen
jälkeen alkaa kuu vähetä, juurikuin hiiret söisivät sen laitaa, ja nyt
sanomme olevan alakuun. Taas 7 päivän perästä on se puoliskona ja vielä
7 päivän perästä ei sitä näykkään; mutta sitten alkaa taas kuun
syntyminen. Sentähden puhutaan allakassa kuun neljänneksistä.
Ensimmäisestä täydestä kuusta toiseen on 29 ja puoli vuorokautta
kulunut; sillä niin pitkän ajan tarvitsee kuu kulkeakseen kerran maan
ympäri. Ja jos haluat saada tietää yläkuuta ja alakuuta, niin muista,
että kun luulisit saattavasi ottaa vasemmalla kädelläsi kuun puoliskon
sisällepäin käyrästä laidasta kiinni, niin on uusi- eli yläkuu, mutta
jos tarttuisit siihen oikealla kädelläsi, on alakuu. Muutoin saatat
sinäkin muistaa sen tästä, jolla isä kerran muistutti poikaansa kuuta
tuntemaan, sanoen:

 :Etkös tuhma kuuta tunne?
 :Idän puolen täytymässä,
 :Luotehen vähenemässä.

Sattuupa niinkin välistä, että tulee _kuun pimeneminen_. Mistähän se
tulee? Siitä, että maa tulee kohdastaan auringon ja kuun välille ja
varjoaa pois kuun.

Tässä näet äärimmäisenä loistavan auringon kuran, Tuo suurin piiri on
se tie, jota aurinko näyttää kulkevan maan ympäri (vaikka se on maa,
joka kulkee). Keskimäinen pallo on maa. ja tuo pieni musta pallo on
kuu, maan ympärillä olevine rengasrataneen. Näethän nyt, kuinka maa
voipi tulla auringon ja kuun välille, niin että maan varjo antaa kuuhun
ja varjoaa siltä pois auringon. Voipipa niinkin käydä, että varjo
piilottaa ainoastaan jonkun osan kuuta. Pian menee kuu eteenpäin:
sitten tulee se pois varjosta, sitten on se jälleen valoisa, ja sitten
saamme jälleen kuuvalon.

Toisella kerralla saattaa niinkin tapahtua, että kuu tulee aivan
auringon ja maan väliin, niinkuin näet tässä allapäin kuvattuna.
Silloin antaa jälleen kuun varjo maan päälle ja pimittää meiltä
auringon, ja silloin sanomme olevan _auringon pimenemisen_. Silloin
tulee maan päällä pimeä keskellä päivää, ja linnut herkeävät laulamasta
ja luulevat olevan illan. Ja ne ihmiset, jotka eivät paremmin tiedä
asiaa, luulevat suuren auringon tulleen vahingoitetuksi. Mutta vähän
ajan kuluttua ovat maa ja kuu kulkeneet eteenpäin ja muuttaneet
paikkansa, niin etteivät ne enään ole kohdatusten. Silloin on kalkki
jälleen valoisaa ja kirkasta, ja ihmiset kiittävät Jumalaa, joka taas
antaa auringon paistaa hyville ja pahoille maan päällä.

Tästä ymmärrät siis, että kun meillä on kuun pimeneminen, kuussa on
auringon pimeneminen. Ja kun meillä on auringon pimeneminen, niin
kuussa on maan pimeneminen. Sellaisia pimenemisiä ei näy yhtäläisesti
kaikilla paikoilla maata. Mutta allakka tietää kaikki sellaiset asiat
ennältä päin, sillä ne saatetaan jo edeltäkäsin laskea. Mutta ei
yksikään voi tulla maasta kuuhun. Ja sentähden ei tiedä kukaan, onko
kuussa joitakin eläviä, ja minkälaiset paikat siellä ovat. Luullaan
ainoasti, että siellä on hyvin korkeita vuoria, mutta tuskin ilmaa,
eikä ollenkaan vettä.

Auringosta ja tähdistä.

Maa vierii akselinsa ympäri lännestä itään päin, ja sentähden näyttää
ikäänkuin aurinko kulkisi idästä länteen. Ei aurinko ole kuitenkaan
yhdessä kohti; kyllä se kulkee pitkää tietään eteenpäin maailmassa,
ikäänkuin vielä suuremman auringon ympäri, jota emme tunne. Aurinko
pyörii, niinkuin maakin, akselinsa ympäri; se on huomattu auringossa
olevista tummista paikoista, joita siinä kiikarilla katsoen välistä
nähdään. Ja sen näemme, että aurinko omalla valollaan valaisee
äärettömän avaruuden ja lämmittää samassa. Mutta mistä tämä valo ja
lämmin tulee, sitä ei tiedä kukaan; sillä maasta aurinkoon on aina
neljätoista miljonaa peninkulmaa. Jos pääskynen lentäisi aivan suoraan
sata vuotta, niin ei se sittenkään tulisi puolivälinkään aurinkoon.
Kanuunan kuula, joka kulkee peninkulman minuutissa, tarvitsisi 27
vuotta tullakseen aurinkoon. Suunnattoman suuri on aurinko, sen kyllä
arvannet. Jos joka päivä voisin kävellä 10 tuntia suoraan eteenpäin,
ennättäisinpä 3 vuodessa ympäri maan. Mutta auringon ympäri päästä,
siihen tarvittaisiin 320 vuotta.

Ja juurikun maata voisi kutsua auringon pieneksi lapseksi, niin
auringolla on vielä monta muuta sellaista pientä lasta, jotka,
juurikuin maakin, alin-omaa pyörivät suurissa piireissä äitinsä
ympärillä. Nämä auringon lapset ovat _kiertotähtiä eli planeetoja_,
jotka kaikki itsestään ovat pieniä taivaan kappaleita, mutta paistavat
auringon lainavalolla. Sellaisia tunnetaan jo olevan 90, ja joka vuosi
löydetään toisia. Useat niistä ovat aivan pieniä, niin ettei niitä
nähdä kiikaritta. Mutta toiset ovat suuria ja näkyvät kirkkaina tähtinä
taivaalla, jossa ne alin-omaa muuttavat sijansa. Tässä näet kolme
kiertotähteä, jotka ovat lähinnä aurinkoa. Ensimmäinen, joka kiertää 87
vuorokaudessa piiriänsä ympäri auringon, on Merkurius. Se on maata
pienempi. Sitä lähinnä kiertää Venus 7 1/2 kuukaudessa suurempaa piiriä
auringon ympäri. Se on maan kokoinen ja paistaa meille kointähtenä ja
ehtootähtenä kaikkein kauniimmalla valolla, sillä se on läheisin
kaikista tähdistä. Sitten kulkee _maa_, joka myös on kiertotähti, 365
vuorokaudessa vielä suurempaa piiriä ympäri auringon.

Mutta muita suuria kiertotähtiä kulkee vielä suuremmissa piireissä
ulkopuolella näitä kolmea. Ensin kulkee Mars, joka on maata pienempi.
Jupiter, Saturnus, Uranus ja Neptunus, jotka ovat paljoa suuremmat
maata, kulkevat sitten yhä suuremmissa piireissä auringon ympäri. Ja
Neptunus, joka on äärimmäinen, tarvitsee 165 vuotta kulkeakseen kerran
auringon ympäri. Ja kaikki vierivät ne, niinkuin maakin, akselinsa
ympäri, ja niillä on päivä ja yö, niinkuin meilläkin. Mutta niille,
jotka ovat kaukana auringon valosta, on Jumala sen sijaan antanut
kuita, jotka niitä valaisevat. Maalla on yksi kuu, suurella Jupiterilla
on 4 kuuta. Saturnuksella on 7 kuuta ja myös paistava rengas
ympärillään. Viimeisilläkin on useita kuita.

Kerran illalla tuli lukkarin Maija meille ja oli niin pelästyksissään,
että oikein vapisi. Hän oli nähnyt taivaalla tähden, jolla oli hirveän
suuri pyrstö perässä. Se merkitsee sotaa, sanoi hän. Älä pelkää, sanoin
minä; se ei merkitse mitään. Se on _pyrstötähti_, ja sellaiset kulkevat
suurissa soikeissa piireissä auringon ympäri. Pitkäin aikain perästä
palaavat ne takaisin, niin että ne jälleen tulevat näkyviin meidän
paikoillamme maailmaa.

Kiertotähdet, kuut ja pyrstötähdet ovat _liikkuvia_ tähtiä; mutta
kaikkia muita tähtiä kutsumme _kiintotähdiksi_, kun ne näyttävät
liikkumattomilta eivätkä ole koskaan muuttaneet paikkaansa keskenään,
niin kauvan kuin voidaan muistaa. Kuitenkin ovat ne suuria auringoita,
jotka kiertävät piirejä jonkun tuntemattoman maailma-auringon ympäri.
Sentähden että paremmin muistettaisiin tähtien olopaikkoja, on taivas
jaettu tähtitarhoihin. Sellainen on _Väinämöisen viikate eli Kalevan
miekka_. Tähdet, joiden sivu aurinko näyttää kulkevan, ovat leveänä
ratana, jota kutsutaan _eläinradaksi_. Siinä jaetaan tähdet 12:een
taivaan-merkkiin, joista puhutaan allakassa. Tietoa auringosta, kuusta
ja tähdistä kutsutaan _tähtitiedoksi_. [Muist. Tietoa alku-aineista ja
luonnon voimista kutsutaan _luonnon-opiksi eli fysiikaksi_. Tietoa
kappalten osista kutsutaan _kemiaksi_. Tietoa kaikellaisesta
laskutavasta kutsutaan _määräys-opiksi_. Tietoa kivistä kutsutaan
_kivennäis-opikai_. Tietoa kasvista kutsutaan _kasvi-opiksi_. Tietoa
elävistä kutsutaan _eläin-opiksi_.]

Joka ilta näyttävät tähdet nousevan idästä ja laskeuvan länteen, josta
näkyy juurikuin koko taivaan piiri vierisi ympäriinsä; mutta se on maa,
joka kääntyy. Muutamat tähdet taivaslaella päämme päällä eivät koskaan
laskeu, vaan kulkevat piirissä. Sellaisia on _Otava_, jossa on 7 eri
tähteä. Yläpuolella Otavaa on tähti, joka on lähes yhdessä kohti. Tätä
kutsutaan _pohjantähdeksi_, ja se näyttää yöllä missä päin pohjonen on.

Isän vielä puhuessa, lensi pienoinen pilkka taivaalla kaitaisella
tulileimulla. Kah, huusivat lapset, tähti lensi alas! Ja kummalta
näytti näistä, että taivaan tähdet saattavat lentää alas ja kadota.

Mutta isä sanoi; tuota kutsumme kyllä _tähdenlennoksi_, sentähden että
se siltä näyttää; mutta ne ovat ainoasti pieniä avaruudessa lentäviä
kappaleita, jotka välistä joutuvat maan ilmapiirin sisään. Mutta
Jumalan suuret tähdet eivät putoa; ne kulkevat ratojaan monta tuhatta
vuotta, eivätkä väsy, eivätkä eksy äärettömässä avaruudessa.

Onkohan tuonne tähtiin paljo matkaa? kysyi Liisa. Haluaisinpa kerran
päästä sinne.

Isä sanoi: kun kerran kuolemme ja Jumala vapauttaa lunastetun henkemme,
tulee tämä ja paljo muuta meille ilmoitetuksi. Mutta asuissamme täällä
maan tomussa, näyttää meistä tie olevan tähtiin piammiten yhtä pitkä
kuin ijankaikkisuus. Meistä on aurinko äärettömästi kaukana, ja valo
kulkee kuitenkin tämän pitkän matkan puolessa yhdeksättä minuutissa.
Siitä saatamme arvata, kuinka kaukana muutamat pienet tähdet ovat, kun
tiedämme valon tarvitsevan tuhannen vuotta, ennättääksensä niistä
meihin. Sentähden on varmaa, että jos Jumala sallisi niiden pienten
tähtein sammua tänä iltana, ihmiset vielä tuhannen vuotta jälkeenpäin
näkisivät niiden hienot valopiirut pilkoittavan etäällä tuolla
sinisellä taivaalla.

Antti sanoi: no, mitä on tuolla etäällä tähtien takana?

Isä sanoi: toisia tähtiä.

Ja mitä on siellä toisten tähtien takana?

Vielä toisia tähtiä, Näethän tuon maitoharmaan radan, joka menee
juurikuin tie korkean tähtisen taivaan ylitse! Tätä rataa kutsutaan
_linnunradaksi_. Kun tähän katsotaan suurilla kiikareilla, nähdään sen
olevan lukemattomaa tähtijonoa. Ne ovat niin kaukana, ettemme voi
eroittaakkaan jokaista niistä erittäin, vaan niiden valo sekauu yhteen,
ja tästä tulee tuo maitoharmaa valo.

Lapset seisoivat vähän aikaa aivan äänettöminä. Viimein sanoi Liisa,
piammiten vapisten: missä tähdessä asuu Jumala?

Isä sanoi: etkö olo lukenut Jumalan olevan jokapaikassa läsnä? Hänen
henkensä käypi koko luonnon lävitse, kaikkein näiden maailmain lävitse,
jotka paistavat avaruudessa, ja jokaisen vähimmänkin tuulen hengen
lävitse, jonka löyhäytellessä ruohot kumartuvat tässä, jossa seisomme,
tämän alhaisen maan päällä. Lapset, kumartukaamme polvillemme illan
rauhassa ja rukoilkaamme Jumalaa, nähdessämme Hänen ääretöntä
voimaansa!

Ja he kumartuivat ristissä käsin polvilleen tähtein valossa, ja isä
rukoili ja sanoi:

Pyhä, kaikkivaltias Jumala, Sinä, joka katsot alat meitä tähtein
silmillä ja levität allesi koko maailman äärettömän avaruuden kunniasi
kirkkautena ja ijankaikkisen majesteettisi istuimena! Sinä näet meidän
olevan heikkoja, köyhiä lapsia ja ainoasti hajoavaista tomua suuressa
luodussa maailmassa. Ja meidän elämämme katoo kuin varjo, ja me olemme
syntiä tehneet Sinun edessäsi, emmekä uskaltaisi nostaa silmiämmekään
kaikkivaltaasi kohti, jos ei Vapahtajamme Jesus olisi ottanut syntiämme
pois. Kuitenkin olet Sinä antanut meille, kuolevaisille ihmisille,
armon katsella Sinun tekojasi. Ja me olemme katselleet Sinun tekojasi
ihmisessä, elävissä, kasveissa, kaikissa kolmessa luontokunnassa ja
viimeksi suuressa maailman rakennuksessa, joka levenee päällämme
niinkuin palvelukseesi rakettu temppeli. Ja kaikissa, pienemmästä
suurimpaan, olemme me nähneet Sinun kaikkivaltasi ja Sinun hyvyytesi ja
Sinun viisautesi, joka on luonut kaikki niin ihmeellisen kauniiksi ja
hyväksi, kaikki tarkoitustensa mukaan maailmassa. Niin anna meille
vielä Pyhän Henkesi armo, että me kaiken tämän oikein ymmärtäisimme ja
mitä pitemmältä sitä enemmän oppisimme tuntemaan Sinua töissäsi. Me
rukoilemme Sinun kaikkivaltaasi. Me ylistämme Sinun hyvyyttäsi. Me
ihmettelemme Sinun viisauttasi. Nämä tähdet ja maailmat katoavat.
Tämä maa katoaa. Mekin kuolemme pois; mutta sielumme pitää tulla
Sinun tykösi. Sillä Sinä yksinäsi, Herra, et katoa; Sinä pysyt
ijankaikkisesti, niinkuin Sinä olet: pyhä, kaikkivaltias, kaikkiviisas
ja kaikkihyvä. Korkeasti ylistetty olkoon Sinun pyhä nimesi nyt ja
ainiaan! Amen.

Vuosikaudet.

 :Kun kevät kaunis tuli,
 :Soi Luoja lämpösen,
 :Maan silmästä jo suli
 :Jääkyynel huurtehen,
 :Taas päivän paistellessa
 :Jo linnut lauloivat,
 :Ja lapset lehtosessa
 :lloisna juoksivat.

 :Kun kesä saapui sitten.
 :Ja niitty vihannoi,
 :Maa kaunis kukkasitten
 :Puvussa purpuroi,
 :Me saariin soutelimme,
 :Juoksimme metsihin,
 :Ja marjaan kiiruhdimme,
 :Kyll' lysti olikin.

 :Syys pimeät toi päivät
 :Ja myrskyt pauhuisat,
 :Pois lintuset ne veivät,
 :Pois kukat tuoksuvat;
 :Kynnettiin maita, soita
 :Ja viljaa puitihin,
 :Me söimme puolukoita,
 :Kyll' lysti olikin.

 :Niin talvi tulee, tiuku
 :Soi silloin helisten,
 :Lystisti sukset liukuu
 :Pääll' lumikinosten,
 :Ja tuli takassansa
 :Sulosti leimuaa,
 :Näin talvellakin kanssa
 :Kyll' lapset lystin saa.

 :Kun hanki kyynelehtii,
 :Niin ole riemuinen,
 :Taas kevät kaunis ehtii
 :Iloa antaen.
 :Ain' ylistele Luojaa:
 :Kaikk' ajat hauskat on;
 :Hän eloamme suojaa,
 :Sen saattaa valohon.

Tähtitaivas.

 :Kas, tähtyet taivaan,
 :Kuin kirkkahast' aivan
 :Nyt valoa nuo
 :Maan tomuhun luo.
 :Ei surua heillä,
 :Ei vaivoja näy,
 :He ilmojen teillä
 :Vaan riemuten käy.

 :He uupuin ei vaivu,
 :Ei tieltähän taivu;
 :Mi viettelys vois
 :Ne villitä pois?
 :Vuostuhannet siellä
 :Ne loistoa soi,
 :Vuostuhannet vielä
 :Näin välkkyä voi.

 :Mä katala kurja,
 :Min himoni hurja
 :Kuin lehtisen vaan
 :Saa ajelemaan!
 :Mä vapisen aivan,
 :Vaikk' iloiten myös,
 :Kun tähtyet taivaan
 :Näen tuikkivan yöss'.

 :Oi, maailman Luoja,
 :Tään ihmehen suoja!
 :Kuin sanomaton,
 :Sun voimasi on!
 :Mut raukkoja ratki,
 :Jos on parahatki!
 :Kaikk' ihmehes nuot
 :Mun tutkia suot.

 :Vaikk' kurjina täällä
 :Maan kuljemme päällä,
 :Niin kaikki min loit
 :Täss' opiksi soit.
 :Kautt' elämän Herran
 :Täss' aukesi tie,
 :Jok' ilohon kerran
 :Meit' ikuiseen vie.

Herra, Sinä olet mahdollinen saamaan ylistyksen ja kunnian ja voiman;
sillä sinä olet kaikki luonut, ja sinun tahdostasi he ovat, ja luodut
ovat. Ilmestyskirja 4 1., 11 v.

Kuka taitaa häntä niin korkeasti ylistää, kuin hän on? Me näemme
ainoastaan vähimmän hänen töistänsä; sillä paljon suuremmat ovat meiltä
vielä peitetyt. Sirakin kirjan 43 1., 36 v.

Herra, meidän Herramme, kuinka ihmeellinen on Sinun nimesi kaikessa
maassa! Ps. 8, 10 v.

Luonnonkirja