Tytöstä, joka etsii olentonsa helmeä
Tytöstä, joka etsii olentonsa
helmeä.

Niitten lukemattomien tähtien joukossa
jotka loistavat meille taivahalta, oli
myös eräs tähti, joka nyt on poissa,
sillä viimeisen tuomion tuli on sen hävittänyt.
Mutta silloin kun se vielä
oli olemassa välkkyvien sisartensa seurassa,
asui siinä järjellisiä olentoja, aivan
niinkuin meidän maapallollamme
asuu ihmisiä.

Tähti-ihmisillä oli, niinkuin maankin
asujaimilla, sielu; mutta maanpallon
asujaimilla ei ole juuri mitään varmaata
tietoa siitä, missä heidän sielunsa
sija oikeastaan on, vaan lausuvat siitä
monia ja naurettavia tuumia; tähti-ihmiset
sitä vastaan varsin varmaasti
tietävät sen. He kantoivat näet sielunsa
helmen muotoisena, säilytettynä lumivalkoisessa
kuoressa. Tätä kuorta pitivät he
aina kädessään, suuresti peläten, että se
katosisi; ja kun jo itse kuori oli niin valkoinen
kuin puhtakin lumi, kuinka paljon
kirkkaampi mahtoi silloin olla helmi,
joka siinä säylyi?

Tähti-ihmiset kutsuivat tätä helmeä
olentonsa helmeksi, ja heille oli sanottu,
että jokaisesta synnistä, jonka he tekivät,
tuli kuoreen likapilkku, suurempi
tahi pienempi, aina rikoksen laadun mukaan.
He voivat siten arvata toistensa
sisimmät ajatukset, ja kokivat sentähden
pitää sielunsa saastuttamattomana, yhtä
suurella huolella kuin ihmiset kokevat
toistensa nähden ylläpitää siistin ulkomuodon.

Mutta kun nyt synnintekiä tähti-ihmisten
joukossa, — sillä kaikki, mikä
inhimillistä on, on synnin vallan alaista
— näki kuoren saastutetutsi ja
siis tiesi ettei helmikään voinut olla
niin kirkas kuin ennen, mitenkä hän nyt
voisi saada olentonsa helmen puhtaaksi
ja kirkkaaksi jälleen? Ja jos hän voipi
käteensä kätkeä saastaisen helmikuorensa
muiden silmistä, niin hän kumminkin
pysyy alastomana ja rikoksen alaisena
omassa tunnossaan ja Jumalan silmissä.

Mutto pahinta oli sittenkin, jos hän
huolimattomuudesta kadottaisi helmen
kuoren. Sillä tavalla hän myös kadottaisi
kalliimman aarteensa — olentonsa
helmen. Ah, tämä oli hänelle yhtä surkeata
kuin maapallon asujaimille on kovaa
kadottaa sielunsa syviin eksyksiin! Kuinka
saattoi hän tässä onnettomassa tilassa
etsiä ja löytää olentonsa helmeä?...

Oli kerran äiti jolla oli nuori
tyttö. He asuivat meren rannalla
tähdessä, ja äiti oli varoittanut tytärtänsä
näillä sanoilla:

”Rakas lapseni, pidä tarkka vaari
olentosi helmestä, niin että kerran voit
antaa sen puhtaana ja saastumattomana
meidän Herrallemme takaisin! Mutta
jos jolloinkin synti pimentäisi sen loistoa,
tahikka sinä sen kadottaisit — mikä
pahin olisi — niin älä suinkaan salaa
sitä äidiltäsi. Sillä jos tunnustus on
yhtä totinen kuin katumuskin, niin kyllä
kaikki pian saadaan entisilleen.”

Nuori tytär kasvoi näitten helläin
kehoitusten ja varoitusten valossa.

Tähti-ihmiset pitivät häntä kukkasena
tähdissä, jonka vuoksi häntä tavallisesti
sanottiinkin tähtikukkaseksi.

Tyttö oli juuri lapsuuden ja nuoruuden
rajalla. Edellinen on elävyyden,
jälkimäinen himojen ikä.

Lapsuuden kaikella eävyydellä ajoi tyttö
eräänä iltana pientä pakenevaista perhosta
takaa; kaikella himojen voimalla
tunsi hiin itsensä kiinnitetyksi tuohon
pieneen kirjavaan kesälintuun. Mutta
parast’ aikaa pientä perhosta takaa ajaen
lankesi hän ja pudotti samassa lumivalkoisen
helmikuorensa. Tosin hän kohta
kiirehti ottamaan sitä ylös; mutta voi
tyttö-parkaa! kauhistukseksensa hän heti
huomasi, ettei se ollutkaan enää puhdas.
Musta, ruma pilkku sitä likasi. Mitä
hänen nyt piti tehdä?

Hämmästyksissään oli hän unhoittanut
äitinsä varoituksen, että, jos hän
saisi likapilkun kuoreensa tahikka — mikä
pahinta olisi — pudottaisi sen, ei hänen
saisi salata onnettomuuttansa, sillä jos
tunnustus on yhtä totinen kuin katumuskin,
niin kaikki pian kääntyisi entisilleen.
Jaa! hän päätti panna helmikuorensa meren
rannan reunalle; meri juuri raskailla
huokaavilla laineillansa löi vasten sitä
paikkaa, jossa hän oli leikitellen perhosta
hätyyttänyt. ”Olkoon hän siinä huomiseksi,
aallot sen kyllä valoovat
valkeaksi, niin että saan sen silloin puhtaana
takaisin,” virkoi hän itsekseen, ja
kaivoi helmikuoren meren rantaan.

Sen jälkeen meni hän äitinsä eteen.

Ja hän kätki kätensä vyöliinansa, salataksensa
helmikuoren katoomista, sillä,
näet, hän oli, niinkuin olikin, unhoittanut
äitinsä varoitukset; mutta äidin
silmä on tarkka, ei sitä voi helposti
pettää...

Äidin silmä havaitsi heti ensi katsannossa,
mikä oti tapahtunut, ja siinä
loisti se tuli, joka ilmoittaa kaivavan
kivun sydämen pohjassa. ”Onneton
lapsi”, huudahti äiti, ”sinä koet tyhjät
kätesi kätkeä. Mihinkä, tunnusta, mihinkä
olet tuhlannut olento helmen?”

Silloin alkoi tyttö katkerasti itkeä.

”Minä hätyytin pientä, pakenevaista
perhosta,” sanoi hän, ”ja pudotin siinä
helmikuoreni.”

”Ja sinä et ole voinut sitä löytää?”

”Kyllä minä sen löysin, mutta siihen
oli jo tullut likapilkku.”

”Jatka, jatka puheesi, sillä niinkuin
jo olen sinulle sanonut: jos tunnustus
on yhtä totinen, kuin katumuskin, niin
kaikki pian saadaan entisilleen.”

”Äitini, minä unhotin varoituksesi,
ja tahdoin salata onnettomuuteni sinulta.
Minä olen kaivanut helmikuoreni
meren reunaan, siinä toivossa, että se
aaltojen ajeltavana huomenna olisi yhtä
puhdas kuin ennen.”

”Lapseni, köyhä lapseni,” sanoi äiti.
”Kiirehdi kohta hakemaan likaista helmikuortasi.
Jos meren aallot sitä kuinka
huhtoisivat, niin ei niitä ote niin monta
eikä he ole kylliksi suolaisia, että voisivat
pestä puhtaaksi helmikuortasi. Ainoastansa
kipusi kuumin kyynel sen voipi
puhtaan valkeaksi tehdä.”

Ja tyttö kiirehti meren rantaan, noutaaksensa
siellä piiloitettua helmikuortansa.
Mutta voi tätä surkeutta! Sitä
ei enään ollutkaan siellä. Sen sijaan,
että olisivat huhtoneet sitä, olivat aallot
vieneet sen mukaansa.

Siellä lepäsi helmikuori meren pohjalla
monia, monia vuosia, ja tyttö raukka
etsii sitä turhaan. Surusta kuoli hänen
äitinsä. Suljettuansa silmänsä viimeiseen
uneen, sanoi hän tyttärelleen nämä
sanat: ”Minä lahden nyt tästä tähdestämme
kotiin aurinkooni. Etsi varahin
ja etsi myöhään, sillä ell’et löydä jälleen
olentosi helmeä, niin emme koskaan tapaa
toisiamme Jumalan kosvoin edessä.
Ja surkuteltava tyttö parka vaelsi levotonna
meren rantaan, sillä hänen oli
vaikea elää, niinkuin maailman ihmisillä
on vaikea, kun kadottavat sielunsa
syviin eksyksiin. Tyttö raukan valitutset
kuuluivat yli koko tähtimaailman.
Aallot vyörivät ylös alas, niinkuin heidän
tapansa oli. He tiesivät kyllä, mihin
olivat kätkeneet kurjan tytön helmikuoren,
mutta heitä ei liikuta inhimillisen
sydämen kipu.

Kerran kun tyttö kurjan onnettomuus
oli käynyt niin raskaaksi hänellä ett’ei
enää tietänyt missä olla, pisti hän pientä
jalkaansa veteen ja alkoi kahlata ulos
mereen ulapalle.

”Jos hukun,” sanoi hän, ”ja siten
jo nuorena kuolen niin mitäpä siitä, kun
vaan ldän olentoni helmen.

Samassa näki nuori tyttö koko meren
rannan täynnä ihmisiä, jotka kaikki kahlasivat
ulos mereen samaa matkaa kuin
hänkin. Toiset heistä näkyivät olevan
iloiset, toiset alakuloiset.

”Tähtemme palaa!...

Tuomion tuli hävittää sen!” huusivat
kaikki yht’aikaa; ”Tule pois, tule pois!
Meidän täytyy käydä meidän Herramme
kasvoin eteen.”

”Minä en vielä, minä en vielä,”
vastasi tyttö raukka. Mitä siitä, jos
tulenkin viimeisenä meidän Herramme
kasvoin eteen, kun vaan tuon muassani
olentoni helmen!”

Ja hän näki, kuinka samea savu
täytti ilman. Tuomion tuli ei ollut
hänestä kaukana, ja nyt oli jo niin
kuuma, että kaikki vesi kuivui hänen jalkainsa
alta, ja hän käveli kuivaa pohjaa.

”Kiirehdi, kiirehdi, lapsi parka, tule
muassamme, muuten sinä palat,” huusivat
tytölle kaikki.

”Ei ole kiirettä,” vastasi nuori neitonen.
”Mitä siitä, jos tulenkin tulen
turmelemana ja mustaksi poltettuna Herrani
kosvoin eteen, kun vaan tuon muassani
olentoni helmen, puhtaana ja
saastuttamattomana!”

Ja hän tunsi, miten hänen kähäränsä
paloivat ja koko ruumiinsa kuumettui!
mutta ei sekään estänyt häntä hakemasta
olentonsa helmeä. Viimein oli hän kivusta
nääntymäisillään, ja suuret kyyneleet
vierivät hänen silmistänsä. Mutta
nyt, kun viimeisen tuomion tuli päilyi
hänen kyyneleissään, näki hän näitten
läpi kuni läpi kirkkahimman klasin kadonneen
helmikuorensa olevan ihan lähellä.

Kun hän näki tämän kauvan kaivatun
aarteensa, huuhdahti hän kovaa ilosta
ja tarttui silmänräpäyksessä helmikuoreen.
Näin löysi hän siis vihdoinkin olentonsa
helmen. Mutta meren aallot eivät olleet
voineet sitä puhtaaksi pestä. Musta
likapilkku ei ollut vähäistäkään pienempi.
Silloin putosi tytön silmästä pieni kyynel,
ja mitä meren aallot eivät moneen
vuoteen voineet, sen teki pieni kyynel
silmänräpäyksessä. Ja nyt oli hänen
aarteensa puhdas kuin ennenkin.

Nyt oli nuoren neitosen hyvä olla.
Hän oli etsinyt varahin ja myöhään,
kunnes löysi olentonsa helmen, sillä jos
ei hän sitä olisi löytänyt ja vienyt
muassaan, niin hän ei olisi saanut koskaan
äitiänsä tavata Herran kasvoin
edessä.

Viimeisenä kaikista tuli hän meidän Herramme
eteen, viimeisenä ja tuomion tulen
turmelemana tuli hän; mutta mitä
oli hänelle kaikki tämä, ei se mitään
tehnyt, kun hän vaan toi muassansa olentonsa
helmen.

Lähde: Pääskynen 1872, no 14–15, s. 105–107 (1–3), 115–116 (3–4)

Anonyymi
Pääskynen
1859
1872
Sadut