Rahan kosto
”Nuorra silloin, muistatko,
 kun sä mulle puhuit pilkoin,
 olit rikas, rahas’ tuon
 kylvit ivahymyin, ilkoin.

 Raha ”kuollut metalli”,
 sitä halveksien syysit.
 Viisautta palvella
 silloin muka yksin pyysit.

 Rahan valtaa ivasit.
 Hyve tunnustukses niitti,
 kuljit siten pystypäin,
 ylpeyttä sulla riitti.

 Mua, mua halveksit,
 sepä oli syntis paha,
 sit’ et anteeks’ saada voi,
 armoa ei tunne raha.

 Niinpä silloin vannoinkin
 kostavani verisesti.
 Kostoni se koski kai –
 harvat sitä jaksaa kesti.

 Kostan, köyhyydellä lyön. –
 Viisaus ei kelpaa syödä,
 eikä hyve elätä. –
 Enkö osaakin mä lyödä?

 Nuorra ilkuit, nytpä sun
 sydäntäsi kipu viiltää.
 Silmäs sumennehet on,
 niissä tuskan kyynel kiiltää”.

 Rahan sielu haastoi näin. –
 Uhri kalveten sen kuuli.
 Tietään kulki. Tulkinnut
 mietteitään ei mykkä huuli.

Hilja Liinamaa.

Lähde: Kevään kosto: sosialidemokratinen vappujulkaisu. 1908. T. S. O. Raivaaja r.l., Lahti.

Hilja Pärssinen
Runot
Kevään kosto
1908