Hävityksen enteitä
Soolo:

 Verenkarvainen ruskotus yltyy yhä.

 Tytöt:

 Sen punaroihuiset liekkikielet
 nuoleskelevat taivaan lakea

 Pojat:

 ennustaen hävitystä ja kuolemaa,

 Kuoro:

 tieltänsä kaiken tuhoavan kulovalkean
 pikaista syttymistä.

 Tytöt:

 Hätääntyneenä tuijottaa ihmiskunta
 sodanjumalan saalistakarjuvaan kitaan.

 Pojat:

 Sähisten luikertelee sieltä esille
 kähyjä sylkevä käärme...

 Soolo:

 – Eikö kukaan kykene sen päätä rikki polkemaan?

 Kuoro:

 Ahdistettuja sieluja jähmettää hyytävä väristys
 On kuin kuoleman sormet kuristaisivat kurkusta.

 Soolo:

 – Siis sittenkin – – –

 Kuoro:

 – Vain mittaamattomat kärsimyksetkö
 juoksuhaudoin ja piikkilanka-aidoin koristetuilla
 ruumiskentillä
 on miljoonien,
 työtä ja leipää
 ja hitusen elämäniloa janoavien matkan pää?

 Tytöt:

 Verenkarvainen ruskotus yltyy yhä.

 Kuoro:

 Sitä hehkuttavat he,
 jotka kuvittelevat pedon irtipäästämisellä
 ratkaisevansa ajankohtaisia pulmakysymyksiä.

 Soolo:

 Narrit!

 Kuoro:

 He näkevät vain alun, mutta ei loppua,
 eikä sitä, mitä sitten seuraa!