Sakari Topeliukselle 14 p. tammikuuta 1898
Valkeni kun aamu armas,
 hehkui kaunis idänhohde
 Suomenmaamme suuren, laajan
 talvisella taivahalla,
 ja kun tuuli tuoksahteli
 sinisalon sydämessä,
 huojutellen honganoksaa,
 latvaa kuusen keinutellen,
 kuuluu sieltä kuiske kumma,
 sävel vieno vierähtävi,
 on kuin kielet kanteloisen
 heleimpänsä helkyttäisi
 tämän aamun armahaksi,
 päivän ihanan iloksi.

 Soita, soita Suomen metsä,
 soita kauas kuuluvaksi,
 kaukomaille kannattele
 nimi mielesi mukainen!
 Paina sitten povehesi,
 kätke kaunis katehilta,
 aartehenasi omana
 siellä sitä säilyttele
 ainaisena ilonasi!

 Lensi lintu liihoitellen
 noilla Suomen metsämailla,
 koivunoksahan osasi,
 lauloi siinä sinirinta,
 viserteli virren vienon,
 nimen kalliin kuiskaeli,
 ylisteli ystävätä,
 heikon henkivartijata,
 poljetunkin puoltajata,
 suosijata sorrettujen.

 Salotietä synkeätä
 tyttö pieni tepsutteli,
 kuuli tuulen tarinoivan,
 näki luonnon lumotuksi,
 alkoi hänkin heloäänin,
 ilomielin, kotikielin
 kiurusena kiitostansa
 sävelissä soinnutella:

 Kiitos Sulle, seppo suuri,
 kun sä tarun taikalinnat
 loihdit lasten ihmetellä!
 Nostit kukat, häädit hallan,
 hyvälle sä annoit vallan,
 hyvään nostit halun meissä,
 toden tielle ohjaelit.

 Tuhat, tuhat sydäntä nyt
 sulle sykkii syvintänsä –
 luulis hanget sulaviksi,
 kesäkukat puhkeeviksi.
 Tuhat, tuhat kättä pientä
 riistiin liittyy puolestasi,
 nousee tuhat rukousta:
 lempeälle, ylevälle
 lapsukaisten ystävälle
 suokoon taivas siunausta!