Kaiken kohtaloko unhottua on?
Sata vuotta vain – ja kukapa muistaa meitä?
 Polvi uusi silloin kulkevi näitä teitä.
 Tuhat vuotta – monta sukupolvea, monta
 elänyt on, kukoistanut, kuollut,
 mennyt vuorotellen kohti tuntematonta.
 Kaiken kohtaloko unhoittua on? –

 Eipä! – Minkä suurta yksilö luo tai kansa,
 sille suopi Ikimahtaja mahtiansa.
 Vierii vuosisadat, niinkuin välkkyvät laineet
 soluu sukupolvet virtaan ajan.
 Menee mahtajat, mut manan vallatpa saineet
 eivät viedä mahtia voi rakoon maan.

 Mahtaja sa olit, Väinön kansa,
 pilvenkulkijapa olit kumma,
 olit päivänkirkas, yönpä tumma,
 tietäjä ja kaukonäkijä.
 Sulle lauloi lammen vilvas laine,
 sulle puhui tuulen vieno paine,
 haastoi oravakin oksaltansa,
 aaluva ja urpu unelmansa
 sulle uskoi, koivu värjyvä
 vaikerteli sulle vaivojansa.

 Mahtaja sa olit, joustavasti
 henkes tutki maan ja taivaan alat,
 tunsit ihmissielun suuret salat,
 syntysanat syvät tiesit sa.
 Milloin sankartöitä sotijalon,
 milloin ylistystä ylhän valon
 kantelosi kaikui ihanasti,
 milloin ehompaakin ehommasti
 emon lempeä sa ainoista
 soitit liikuttavan suloisasti.

 Mahtaja sa olit, runos soivat
 vuosisatojenkin jälkeen yhä
 niinkuin silloin, konsa kannel pyhä
 polvellapa helkkyi laulajan
 lumoten ja liikuttaen mielet,
 värisyttäin riemuun ilmapielet.
 Soreasti yhä soivat, soivat...
 Vahakansat niitä ihannoivat.
 Hengen kaunihimman kukinnan
 ajoiks ainaisiks’ ne ilmitoivat.

 ***

 Väinön kansa, tietäjältä
 sampo suistui merehen,
 särkyi kaunis kirjokansi,
 onni Suomen kera sen,
 mutta lähtiessään jätti
 kantelonsa laulaja
 soimaan hengen rikkautta,
 luomaan lempiluotteita.

 Kalevalan ikikauniin
 perinnöksi, kansa, sait.
 Siinä sun on lempiluottees,
 siinä sun on onnes lait. –
 Sun ei yksin, mun ei myöskään,
 kaikkien se meidän on.
 Suomen nimen säilyttääpi
 Kalevala verraton.