J. E. Sandelin
Sin’ olet poissa! – Yhden talven lumi
 Jo kattanut sun hautakumpus on;
 Sin’ olet poissa! – Yks’ on kevät saanut
 Jo haudallesi luoda kukaston.
 Nyt kesän aika kuluu kulumistaan
 Ja syksy saapuu kylmin myrskyineen –
 Mut sinä nukut Tuonen syvää unta,
 Et enää herää eloon maalliseen.

 Sin’ olet poissa! – Kylm’ on sydän lämmin,
 Mji rakastaa ja osaa ottaa voi,
 Mi tunsi toisen ilot sekä huolet
 Ja murretulle lohdun sanan soi.
 Ol’ lahjan suuren sulle taivas suonut –
 Kun tuntea soi ihmissydämmen, –
 Siks’ erhetysten, rikostenkin alta
 Sun syvä silmäs keksi ihmisen.

 Sä tiesit, että ihminen on heikko,
 Mi langeta – mut nousta jälleen voi.
 Sä tiesit, ett’ on kallis ihmishenki
 Silloinkin, kun se yössä haparoi.
 Ja siksi muistos rakkahana säilyy,
 Kun monen muun jo peittää unheen yö,
 Ja siks’ ei turha elämäsi ollut –
 Siks’ ompi siunattu sun elos työ!