Linnunpesä maantien varrella (Forsman)
Pikku lintu, miksi meluisen
 Tien oot viereen pesäs rakennellut?
 Eikö salo hausk’ oo, vilpoinen,
 Salon puita lehti koristellut?
 Eikö koitar siellä hurmaakaan
 Niinkuin täällä lempiruskollaan?

 Hiljaa lähteen laine hopeinen
 Uipi kauko-laakson vehmastoissa;
 Täällä turhuus vierii kolisten
 Raskahissa rautavaljakoissa.
 Piillen tyyntä rauhaa nautitaan;
 Lintu parka! tääll’ on pelko vaan.

 Miksi lehdon lemut vaihetit
 Pölypilviin maantien vieremillä?
 Tomua poljettuako armastit,
 Vaan et kukkia lehdon liepehillä?
 Mailman hyörinääkö nähdäkses
 Uhrasit sa rauhas, tyvenes?

 Etkö usein päivää pitkäksy,
 Kunne yöhyt majaas tuopi rauhaa?
 Eikö syömmes usein säikähdy,
 Kaukainen kun jyske yltyy, pauhaa?
 Eikö siipes, pieniä suojellen,
 Usein nouse lentoon säikkyen?

 Eipä mieltäs tuska huolettais,
 Jos viel’ oisit kauko-lehtoloissa;
 Pienoisetkin tyynnä olla sais,
 Vaikka äiti joskus viipyis poissa;
 Luonnon hiljuus saman suojan sois,
 Minkä heille hellä siipes lois.

 Lintu, lintu! sulkapurjeitaan
 Konsa pienoiset jo nostaa alkaa,
 Johda empimättä heidän lentoaan
 Seutuun, miss’ ei nähty ihmisjalkaa;
 Neuvo heitä suvell’ laatimaan
 Kutaki rauhass’ sulo-suojuttaan!