Siellä siellä.....!
Oi, sydän, kurja, raukka,
 Mitenpä voinetkaan
 Noin toivoella, vaikka
 Ei varjot poistukaan?
 Miks tuota neitokaista
 Ihaillen katselen?
 No onpa kaikenmoista!
 Ma mitä aattelen?

 Mi ihme! Innokkaasti
 Yhäti vieläkin
 Toivoilen hartahasti
 Jos kohta suottakin!
 Ma katseen silmiensä
 Lempeän, loistosan
 Muistan ja poskiensa
 Punaisen purppuran.

 On jalo sydämensä
 Kyll’ aarre verraton;
 Vaan en oo lemmittynsä,
 Hän mulle kylmä on.
 Häneltä lemmen toinen
 On saanut, voittanut.
 Sä, näätkös, kurjanmoinen
 Oot turhaan toivonut.

 Miel’ haaveita on täynnä
 Ja unelmia vaan.
 Inehmon onni täällä,
 Se pettää toisinaan.
 Ja jospa vaikka mitä
 Sä täällä mielitkin,
 Niin useasti sitä –
 Näät – toisin käypikin.

 Kas maata! Mitäs maasta
 Sä enää huolitkaan,
 Kun, mitä taivahasta
 Anoit, et saanutkaan?
 Mut huomaa: toivoss’ olla
 On hyvä, sydän sun
 Hänetpä kohtaat tuolla
 Ylhäällä sittenkun – – – –

 Kun kuolon kello kerran
 Meit’ kutsuu riemulaan;
 Kun kaikkivoivan Herran
 Luo maasta matkataan,
 Niin siellä seurollnsa
 Sa nautit ainiaan;
 Oot riemuisempi kanssa
 Kuin maassa milloinkaan.

Kaarlo [Slöör].

Lähde: Keski-Suomi 5.7.1879.

Kaarlo Slöör
Runot
Keski-Suomi (lehti)
1879