Luonnon kirja/Luku 11
Yhdestoista Luku.

Ilmasta.

Kerran oli Antti juossut itsensä väsyksiin paperileijaa vetäen
vastatuuleen. Tultuaan suuren tuulimyllyn luo kylän tykönä pysähtyi hän
katsomaan myllyn siipiä, jotka pyöriä hurisivat hyvää vauhtia tuulessa.

Mitä sinä katsot? sanoi Liisa, joka samassa käveli isänsä kanssa
maantietä. Antti sanoi: minä koetan katsoa ilmaa. Eikö voi nähdä sitä
ainetta, jolla on niin suuri voima, että se nostaa paperileijani ylös
pilveä kohti ja panee pyörimään myllyn siivet, jotka taas pyörittävät
raskaita myllyn kiviä?

Isä sanoi: ilmaa ei voi kukaan nähdä, sillä se on kokonaan läpinäkyvä.
Tässä on lasi. Se näyttää tyhjältä, ja sinä sanot siinä ei olevan
mitään. Mutta käännäppä sen suu alaspäin ja koeta sitä upottaa veteen,
niin siihen ei mene ollenkaan vettä. Siinä on jotakin, joka on veden
edessä, ja se on ilma. Mutta paneppa lasi suin vinoon veteen, niin ilma
pulppuaa ulos, kun vettä juoksee sisään. Ainoasti sumuja ja vesihöyryjä
täynnä ollessa voit sinä nähdä ilmaa; sillä silloin on se sameaa ja
usmaista, niinkuin autereessa, kun kesällä kauvan on ollut lämmintä.
Mutta katsoessa pitkälle ylettyvää selvää ilmaa, näkyy se siniseltä.
Siitä tulee taivaan sininen väri. Ja kun aurinko paistaa alaalta ilman
huuruin läpitse, saamme nähdä kauniimpia väriä aamu- ja iltaruskoissa.

Toisella kerralla auringon selvästi paistaessa akkunan läpitse, näemme
pieniä tomun kipeneitä heiluvan ilmassa ja olevan alinomaa liikkeellä.
Tästä näemme ilman olevan aivan _kevyttä_ ainetta, jonka pieninkin
täräys panee liikkeelle. Jos istut hataran akkunan luona, tunnet
selvästi ilma-_huo'un_ kylmemmästä ilmasta tulevan ulkoa. Jos puhallat
hiillokseen liedessä, niin menee ilmaa tohisten suustasi ulos. Jos
puhallat lasiputkeen, johon olet pannut herneen, niin lentää herne
siitä ulos, sillä ilma pakkaupi putkessa kokoon ja tulee siitä
väkevämmäksi. Seppä pusertaa paljetta pajassa kokoon, ja ilma puristuu
palkeessa kokoon ja puhaltaa ulos, juuri kuin tuuli, ahjoon. Välistä ei
tunnu mitään liikettä ulkoilmassa. Silloin sanotaan: nyt on _tyven_.
Mutta käypipä niin, että ilma jollakulla paikalla laajentuu lämpimästä
ja pakkaupi muita ilmakerroksia vastaan, niin että ne tulevat
liikkeelle, juurikuin virraksi. Siitä tulee tuuli. Tästä syystä tulee
aina tuuli suurissa tulipaloissa. Tuuli saattaa enetä useista syistä,
ja sitten tulee _myrsky_. Myrsky saattaa vielä väkiä niin hirmuisen
kovaksi, että se kaataa suurimmatkin puut, särkee huoneita ja hautaa
suuret laivat kuohuviin aaltoihin. Sellaista myrskyä saapi sanoa
_hirmumyrskyksi_. Välistä kulkee hirmumyrsky kummallisissa pyöräkkeissä
eli _tuuliaispäissä_. Toisinaan tapahtuu tyveneessä ilmassa, että
pilvi, jota kutsutaan _vesipatsaaksi_, imee vettä merestä ja repii
mukaansa kaikki, jotka sitä likenevät, siksi kuin pilvi puhkeaa ja vesi
putoaa alas _rankkasateena_.

Tuolla purjehtii suuri laiva, joka on niin raskas, että sitä monien
ihmisten voimalla tuskin jaksetaan paikalta liikuttaa. Mikä kuljettaa
siis laivaa eteenpäin? Se on ilma, joka täyttää sen levitetyt purjeet.
Toisella kerralla näemme, kuinka ilma kantaa pilviä ja savua ja lintuin
siipiä ja muita keveitä aineita niinkuin paperia ja untuvia. Siitä
käsitämme ilmalla olevan jonkunlaisen _tiveyden ja painon_. Olemme niin
tottuneet ilmaan, ettemme ollenkaan tunne, kuinka se painaa meitä.
Mutta miksikä ei olut juokse ulos hanan reijästä, ennenkuin runtia
aukaistaan? Siksi että ilma painaa vastaan tapin reijässä. Ja jos imen
ilman pois sormustimesta tai kuppasarvesta, niin tarttuvat ne kiinni
käteeni. Miksikä niin? Siksi että ilma painaa niitä ulkoa päin, mutta
ei enää sisäpuolelta. Ja jos pistän veteen putken, joka on auki
molemmista päistä, niin on vesi yhtä korkealla putkessa sisä- kuin
ulkopuolellakin. Mutta jos imen ilman pois yläpuoleisesta päästä, niin
nousee vesi ylös putkessa aina suuhuni asti. Miksikä niin? Siitä syystä
että ilma painaa vettä ulkopuolella putkea ja pakottaa sitä ylöspäin,
kun ilma ei paina enää vettä putken sisällä. Sellaista putkea kutsutaan
_vetopilliksi_. Samasta syystä saan veden nousemaan pumpussakin. Sillä
kun pumpun vartta vedetään ylöspäin, niin pakottaa se ilman pumpun
torvesta pois avopäästä ylhäällä, ja ulkopuolella oleva ilma painaa
vettä siihen ilmasta tyhjänä olevaan pumpuntorveen.

Tahdotko nähdä kummallista, niin tee kuin kirjan lehden laidassa oleva
kuva osottaa. Ota ämpäri eli malja ja kaada siihen vettä. Ota sitten
mutkalle sujutettu putki, pistä yksi pää putkea veteen ja anna toisen
pään riippua alaspäin astiasta, mutta niin että se riippuu vähä
alempana astiassa olevaa vettä. Ime sitten ilma pois putken alapäästä.
Vesi alkaa nyt juosta putkesta ja juoksee juoksemistaan, sittekin kun
herkesit imemästä, niin kauvan kuin vettä on astiassa. Miksikä niin?
Vedenhän täytyy ensin juosta ylöspäin, kun putken mutka on ylempänä
veden pintaa. Emmekä koskaan näe veden muuten juoksevan ylöspäin. Mutta
niin tekee se nyt, siksi että ulkopuolella oleva ilma painaa vettä
sihen ilmasta tyhjään putkeen, joka ei ole muu kuin mutkistettu
vetopilli. Mutta jos koetan imeä vettä putkeen, joka on esim. 18
kyynärää korkealla veden pinnasta, niin en voi millään lailla saada
vettä nousemaan 17 kyynärää ylemmäksi putkeen. Miksikä en? Siksi että
ilman paino ei voi kohottaa vettä ylemmäksi. Ja tästä näemme, että ilma
painaa meihin joka kulmalta juuri niin paljo, kuin jos päällämme olisi
17 kyynärän korkuiselta vettä. [Muist. Oppineet ihmiset ovat laskeneet
kannun vettä painavan saman verran kuin 770 kannua ilmaa.] Se on hirveä
paino, joka kokonaan rusentaisi meidät, jos ei sisällämme oleva ilma
painaisi yhtä paljo ulospäin. Jos sisällä olevan ilman voisi pumputa
pois huoneesta, niin ulkona oleva ilma rusentaisi seinät kokonaan
rikki.

Vaikea on saada jotakuta paikkaa ilmasta tyhjäksi; mutta kuitenkin on
keksitty kone, jolla ilma voidaan saada pois lasikellosta. Siinäpä
nähdään, kuinka höyhen joka pannaan _ilmapumppuun_, putoaa alas yhtä
kiivaasti kuin kivi. Sillä siinä ei ole _ilman vastusta_, joka muuten
pidättää kaikkea liikettä. Jos ei tätä vastusta olisi, ampuisin kuulani
ja nakkaisin pallini kahta vertaa etemmäksi, kuin nyt voin tehdä.

Ilma juoksee näkymättöminä virtoina koko maan ympäri ja ylettyy noin
neljää peninkulmaa korkialle. Koko tätä _ilmakerrosta_ kutsutaan
ilmapiiriksi. Onpa keksitty täyttää suuri silkistä eli muusta hienosta
vaatteesta tehty pallo _ilmalajeilla_ eli ilmanmoisilla aineilla
(kaasuilla), jotka ovat ilmaa keveämmät. Kun pallo on sitten tiviäksi
tukittu, niin etteivät kaasut pääse siitä pois, kohoaa pallo ilmaan, ja
pallon alle on sidottu pieni vene, jossa on saattanut istua yksi eli
useampia ihmisiä. Pallo eli ilmapallo on kohottanut nämä uskaliaat
ilmapurjehtijat hyvin korkealle, vieläpä korkeammalle korkeimpia vuoria
ja korkeimpia pilviä. Sieltä ovat nähneet kaupungeita ja kyliä kaukana
alaalla jalkainsa alla siksi kuin ovat päästäneet kaasut ulos pallosta
ja sitten painuneet jälleen maahan. Mutta tuolla ilmassa korkealla on
ollut aivan vaikea hengittää, sillä ilma ohenee, jota ylemmä kohotaan.
Tapahtuu niinkin, että korkealla vuorella näkee pilvien satavan juuri
allaan, sillä se ohu ilma ei voi kantaa pilviä niin korkealla. Syvässä
meressä on vesi painanut sukeltajia kovemmasti ulkoapäin, kuin niiden
ruumiissa oleva ilma on vastannut sisältäpäin, ja silloin he ovat
olleet lähellä kuolemaa. Aivan toisin on käynyt niille, jotka ovat
kiivenneet hyvin korkeoille vuorille. Siellä on heidän ruumiissaan
oleva ilma painanut kovemmasti ulospäin, kuin ilma ulkopuolella on
painanut sisään päin. Siksi on veri tahtonut juosta niistä kuiviin
sisusilman painosta. Mutta syvissä kaivannoissa on ilma samassa
suhteessa tiiviimpi ja vaikeampaa hengittää, niin että nähdään, kuinka
Jumala on valmistanut ihmiselle sopivimman ilman maan pinnalla.

Ilma pakkautuu pian kaikkein läpitse: sitä on maassa, vedessä,
vaatteissasi olevissa langoissa ja ruumiisi sisässä. Ilmatta ei voi
yksikään eläin hengittää, ei mikään kasvi elää eikä tulikaan palaa.
Näin kerran rotan, joka pantiin ilmapumppuun, ilmattomaan paikkaan.
Kohta alkoi se hätäillä ja pyrki ulos. Kun ei päässyt, alkoi se aina
vaikeammasti ja vaikeammasti hengittää. Viimein hypähti sen koko
ruumis, tukehtui ja kuoli. Muuan poika sai kerran lihapalasen
kurkkuunsa. Siitä hän kuoli, kun ei voinut enää hengittää ilmaa.
Lukukinkereillä näin paljo väkeä matalassa tuvassa. Viimein tuli ilma
huoneessa niin lämpimän tukalaksi, että sitä tuskin voi hengittää, ja
kynttilät paloivat hyvin tummina pöydällä. Vedä pelti auki, sanoi
lukkari, että saadaan parempaa ilman vaihetusta. Ei ole se
terveellistä, kun ei saa alin-omaa raitista ilmaa huoneesen. Sillä se
ilma, jonka hengitämme ulos, on ilmanmoista ainetta, jota nimitetään
_hiilihapoksi_; se on vahingollista tulelle ja hengitykselle.

Kauvan luulin ilman olevan yksinkertaista ainetta; mutta kaupungissa
nä'in apteekarin eroittelevan ilmaa kummallisiin lasiin. Siitä sai hän
kaksi toisistaan erilaista yksinkertaista ainetta. Toista kutsuttiin
_hapiksi_, sillä sitä on happo-aineissa, ja se on happo, joka pitää
kaikkia elossa ja tekee tulen palavaksi. Mutta jos happo olisi yksinään
ilmassa, panisi pieninkin tulen kipinä koko maan palamaan. Siksi
sekoitti Jumala ilmaan toistakin ainetta, jonka nimi on _typpi_, sillä
se voipi yksinään tukeuttaa tulta ja ihmisiä. Vedessä on happoa ja
muuta ilmanlajia, joka veden vuoksi on nimeltä _vety_. Nämä kolme
ilmanlajia: happo, vety ja typpi, niinkuin myös ne kaksi kovaa ainetta
kiiseli ja hiili, ovat yleisimmät luonnon kunnissa. Kasvien osuuksina
ovat enimmästi hiiltä, happia ja vetyä. Mutta eläinten ruumiissa on,
paitsi näitä, vielä typpeä.

Äänestä.

Eräänä päivänä otti isä pyssynsä ja meni ampumaan pyitä lehdikossa.
Antakaapa minullekin pyssy ja ruutia, sanoin minä.

Ei, sanoi isä; ei vielä, ennenkuin tulet vanhemmaksi. Ruuti ja pyssyt
ovat vaarallisia leikkikaluja.

Miksi niin?

Siksi että ruudilla on pyssyssä suuri voima. Jos panet sitä irtaalleen
tuohon maalle ja sytytät, niin sähähtää se ainoasti ylös. Mutta jos
panet sitä ahtaasen pyssyn piippuun ja tukit etulaahingin eli luodin
päälle, niin on ruudilla joka kulmalla jotakin edessä. Kun se
sytytetään, palaa se silmänräpäyksessä ilmanmoisiksi aineiksi.
Sellaiset aineet ovat hyvin pontevia ja paisuvat ihmeteltävällä
voimalla. Ruudin palaessa pyrkivät kaasut ulos ja pakkauvat kaikella
voimalla sille suunnalle, jossa kohtaavat heikointa vastusta. Pah,
paukahtaa pyssy, ja etulaahinki eli luoti lentää pois. Ja jos ei ne
mene pois edestä, kun pyssy on ruosteinen ja kehnosti laahattu, niin
pyssynpiippu räjähtää rikki. Vastustaminen ei siinä auta, vaikka olisi
vuori edessä. Sillä jos vuoreen hakataan reikä, ja tämä laahataan
ruutilla, niin kivi räjähtää kappaleiksi.

Mutta miksi paukahtaa pyssy?

Sen vaikuttaa ilma. Kun ruuti pakottaa etulaahingin eli luodin pois,
jääpi ilmasta tyhjä sija pyssynpiippuun. Siihen tyhjään sijaan
syöstäypi ilma vauhdissa, josta tulee jyrinä, ja siitä syntyy paukaus.
Kuka uskoisi tuon majesteetillisen ukkosen jyrinän tulevan ilmasta?
Mutta niin on se kumminkin. Missä leimaus kulkee pilvien välissä, ajaa
se ilman pois. Kohta syöstäypi uutta ilmaa siihen tyhjään paikkaan, ja
niin kuuluu järäys. Sitten kaikkuu järäys pilvissä ja maasta, niin että
luulee kuulevansa koko rivin järäyksiä.

Jos huiskin ruoskalla taikka saikaralla ilmassa, kuuluu siitä suhina.
Jos soitan kirkon kelloa, niin lyöpi kieli kellon laitaan. Kello alkaa
juurikuin täristä, ja tärinä tulee ympärillä olevaan ilmaan. Samalla
lailla, kun näpsäyttää viulun kieltä, näkee selvästi, kuinka kieli
tärisee jälestäpäin, ja tärinä yhtyy herkkäliikuntoiseen ilmaan. Siitä
voin käsittää kuinka ääni tulee ilman tärinästä. Likimmäinen ilma panee
aina eteenpäin etimmäisen ilman tärisemään, ja niin menee ääni ilman
läpi, välistä pitemmän, välistä lyhyemmän matkan, aina sen jälkeen kuin
tärinä on kovempi eli heikompi. Tyynellä ilmalla kuulen kirkon kelloin
äänen runsaankin peninkulman päähän merelle; mutta tuulella kuuluu se
etemmä sille suunnalle, johonpäin tuuli kulkee. Kun vihollisten
sotalaivat viimein ampuivat Wiaporin linnaa, kuului järinä 30
peninkulman päähän, kun korvansa pani maata vasten. Siinä kulki tärinä
maan läpitse; muuten ei olisi kuultu tärinää niin kauvas.

Kun läiskyttää veteen, lyöpi kämmeniään yhteen, polkee jalkaa eli lyöpi
rumpua, tulee aina erinäinen ääni ilman tärinästä. Kun puhun, vihellän
eli laulan (veisaan), tulee ilma keuhkoistani ja panee ulkopuolella
olevan ilman tärisemään. Samalla lailla soitetaan _uruilla_ kirkossa
kauniita virsiä. Keuhkoin sijassa on uruissa suuret palkeet, jotka
puhaltavat ilmaa piippuihin urkuinpolkijan astuessa polkimille. Sitten
tulee siitä ilman tärinä (vipajaminen) urkujen pilleissä olevissa
pienissä reijissä, ja jokainen pilli antaa äänteen. Laulu ja
kaikkinainen soitto, joka hartaasti silloittaa ihmisen mieltä, on jakso
äänteitä, joista yhteensä tulee _sävel_. Ja kun useita äänteitä sointuu
yhdeksi suloääneksi, kutsutaan sitä _akkordiksi_ (sointumaksi). Sitä
soitetaan monellaisilla _puhallussoittimilla_, niinkuin huiluilla,
klarineteilla, räikillä ja vaskitorvilla. Mutta viulu ja kantele ja
piano kuin myös monta muuta ovat _kielisoittimia_. Kerran kiinnitin
rautalangan kahden huoneen välille, jota ei ollut pitkältä. Kuulinpa
rautalangan tärisevän tuulessa, ja siitä tuli pitkä, kaunis ja surkea
ääni. Jota lyhyempi lanka oli, sitä kimeämpi oli ääni. Siksi saadaan
eri ääni samasta viulun kielestäkin, kun sormitetaan eri paikoille
kieltä. Ja sisältä on viulu tyhjä, ja sillä ovat ohuet seinät,
sentähden tärisevät seinätkin ja enentävät äännetten voimaa.

Kerran nä'in merkillistä, jota en kohta voinut käsittää. Mies hakkasi
puita kaukana metsässä. Jokaisella lyönnillä näin kirveen putoavan,
mutta vasta vähän ajan perästä kuulin lyönnin. Muistinpa siitä, että
olin usein nähnyt savun ampumisesta paljoa ennemmin kuin kuulin
paukauksen. Nyt ymmärrän syyn siihen. Valo kulkee sukkelammasti kuin
ääni. Siksi näen kirveellä lyönnin ja pyssyn savun, ennenkuin kuulen
äänen lyönnistä ja paukauksen ampumisesta. Ääni kulkee 558 kyynärää
sekunnissa eli ei täyttä peninkulmaa puolessa minuutissa. Ja jos tahdon
kello kädessä laskea ajan pyssyn savun ja paukauksen välillä, niin
saatan sanoa varmaan: nyt on ampuja niin ja niin kaukana.

"Metsässä huutava saa vastauksen", sanotaan sananlaskussa. Sen olen
usein kuullutkin, varsinkin jos vuoria eli kukkuloita on ollut likellä.
Sitä kutsutaan _kaiuksi_. Ensin luulin metsään jonkun piilouneen, joka
nyt matki minua. Mutta sitten havaitsin, että tärisevä ilma ikäänkuin
kimpousi takaisin puista eli vuorista ja tuli jälleen tyköni, kun
huusin. Se kuuluu kyllä naurulliselta ja kummalta. Tuvankin tykönä
kuuluu kaiku seinää vasten. Mutta seisoessani 30 kyynärää likempänä
seinästä en kuule enää kaikua, sillä ääni palaa niin sukkelasti
takaisin, etten voi eroittaa oman ääneni ja sen kaikumisen väliä.

Ilmansuunnista ja tuulista.

Tahdotko tietää ilmansuuntia, niin merkitse se suunta, jolla näet
auringon olevan puolenpäivän aikana, justiin kun kello on 12. Käännä
sitten selkäsi aurinkoon päin, niin nyt ovat silmäsi _pohjoista_ ja
selkäsi _etelää_ kohti. Oikealla kädelläsi on _itä_, ja vasemmalla
kädelläsi _länsi_. Keskellä pohjoisen ja idän väliä on _koillinen eli
itäpohjoinen_. Keskellä idän ja etelän väliä on _kaakko eli itä-etelä_.
Etelän ja lännen välin keskellä on _louna eli länsi-etelä_. Lännen ja
pohjoisen välin keskellä on _luode eli länsipohjonen_. Nyt tunnet
tavallisimmat ilmansuunnat. Merimies jakaa ne sitten pienempiin
piiruihin kompassille.

Tuulet jaetaan ilmansuuntain mukaan, niin että jokainen tuuli saapi
nimen siitä maailman suunnasta, jostapäin se puhaltaa. Neljä päätuulta
ovat: kylmä _pohjonen_, joka tuopi hallaa; sateinen _itä_, joka antaa
vettä ja lunta; lämmin _etelä_, joka tuulee kesällä, ja lauhkea
_länsi_, joka tuopi meille kaunista ilmaa. Pohjonen on siksi kylmä,
että se tuulee sellaisilta tienoilta, joissa ei lumi koskaan sula.
Kaukana tuolla etelässä puhaltaa kuumia hieta-aavoja pitkin tuuli,
nimeltä Samum ja on niin kuuma, että se tappaa ihmisiä. Kun sellainen
tuuli kulkee meren ylitse, jäähtyy se; mutta jos meri ei ole laaja,
saattaa se kuitenkin olla hirveän kuuma. Muutamilla tienoilla maata
tuulee koko puolen vuotta sama tuuli, ja maapallon keskustalla tuulee
alinomaa itä. Sellaisia tuulia kutsutaan _pasaatituuliksi_, ja ne pitää
kaikkein merimiesten tarkasti tuntea. Hirmumyrskyjä pauhaa usein
lämpimimmissä maissa ja ilmauvat siellä yhtäkkiä. Juuri kun ilma on
kaunis ja tyyni, nousee aivan pieni pilvi selvälle taivaalle. Joka
silloin makaa, hänen täytyy nousta aivan sukkelasti ylös sängystään, ja
joka istuu pöydässä, ei hän ennätä päättää atriaansa. Kaikkein täytyy
rientää ulos ja nakkauta maahan, sillä vähäisessä ajassa on kukatiesi
koko huone mennyt tuuleen.

Höyrykoneista ja rautateistä.

Jos annan olutputellin seisoa uunilla lämpimässä, paukauttaa oluessa
oleva hiilihappo korkin pois sen suusta. Jos katan kiehuvan padan, niin
ettei höyry pääse siitä ulos, lähettää höyryn voima kannen pois. Kaikki
tämä tulee ilmalajien ja höyryin suunnattomasta paisuntovoimasta. Mies,
nimeltä _Watt_, keksi höyryn voiman kokoomisen. Sitten oli Amerikassa
mies nimeltä _Fulton_. Vähitellen johtui hänelle mieleen tehdä raudasta
kone, jonka suuressa kattilassa kiehuvan veden höyryvoima saattaisi
panna liikkeelle. Hän alkoi rakentaa pientä laivaa, johon valmisti
sellaista konetta. Kaikki, jotka tätä katselivat, nauroivat ja
sanoivat: Fulton on hulluna! Mutta Fulton ei ollutkaan hulluna, hän oli
vaan köyhä. Kukaan ei tahtonut lainata hänelle rahaa sellaiseen
kokeesen, jota kutsuivat hulluksi yritykseksi. Mutta Fulton ei luopunut
yrityksestään, ja monia huolia ja vaivoja kärsittyään sai hän laivansa
valmiiksi. Nyt saivat kaikki nähdä laivan lähtevän liikkeelle kulkemaan
eteenpäin ilman purjeitta ja airoitta, ainoasti höyryvoimalla. Ne,
jotka enimmän nauroivat, kummastuivat nyt enimmän. Fultonin nimi tuli
kuuluisaksi, ja hänen keksimisensä tuli merkillisimmäksi ja
hyödyllisimmäksi, kuin koskaan muut tehdyt kokeet. Sillä nyt, jo
viidenkymmenen vuoden kuluttua, kulkee tuhansittain höyrylaivoja, jotka
eivät tarvitse kuluttaa kallista aikaa tyynellä ja vastaisella. Laiva,
jonka tässä näet, on höyrylaiva. Laivan sisässä on uuni, jossa kiehuu
suuressa höyrykattilassa vesi, ja savu nousee ylös korsteenista.
Vesihöyryt pyörittävät konetta, ja kone vetää laivan sivuilla olevat
rattaat pyörimään. Ratasten pyöriessä lykkelevät ratasten siivet vettä
pois edestään, niinkuin airotkin tekevät soudettaessa. Ja kun kone
vetää niin paljo, kuin esimerkiksi viisikymmentä hevosta vetää,
sanotaan: koneella on 50:nen hevosen voima. Paitsi tätä tekee höyry
työtä työtehtaissa ja vapriikeissa, niin etteivät monen tuhannen
ihmisen voimat voisi sitä toimittaa. Ja joka päivä aletaan höyryä
käyttää uusiin toimiin, niin että ihmisen valta luonnon ylitse tässä
ilmestyy selvemmästi kuin missään muussa kohdassa.

Sellaisia kuormia, joita ennen monta sataa hevosta vaivoin veti pitkin
tavallisia maanteitä, vetää nyt yksi ainoa höyrykone paljoa helpommasti
ja sukkelammasti _rautateillä_. Tässä näet rautatien kuvan; niin sitä
kutsutaan, kun siinä ovat raudasta ratasten jälet, joita myöten rattaat
aivan keveästi pyörivät eteenpäin. Etu-nenässä kulkee höyrykone ja
vetää perässään koko rivin vaunuja, joita saattaa olla paljoa enemmän
kuin tässä näkyykään. Muutamissa vaunuissa on kaluja, ja toisissa istuu
ihmisiä. Rautatien ei saa olla mäkisen eikä kovin mutkaisen. Sentähden
että se tulisi suoraksi ja tasaiseksi, on monissa maanpaikoissa
särjetty kallioiden läpitse kulkujuova ja siltoja rakennettu järvien
ylitse. Monissa suurissa kaupungeissa kulkee rautatie huoneiden kattoin
päällitse. Ja nykyjään on rakennettu riippuva silta rautatien kanssa
tuon hirmuisen suuren Niagaran vesiputouksen ylitse.

Myrsky.

 :Kas, siivin näkymättömin
 :Mä ilman kotka lennän,
 :Maailman äärist' äärihin
 :Kohisten hetkess' ennän.
 :Sa purjehtija ulapan.
 :Sun syvyytehen upotan.

 :Mä rantaa vasten vyörrytän
 :Laineeni vaahtoharjat,
 :Mä yli maiden lennätän
 :Pilveinkin synkät sarjat,
 :Mä syöksen korvet kumohon,
 :Kaupungit mullan peittohon.

 :Mut kun ma raivoon tuimimmin,
 :Mun voimain murtaa Luoja,
 :Ett' asettuen näyttäisin
 :Kuin maailmaa Hän suojaa.
 :Mä tyynen illan rauhaan näin
 :Pois nukun noista melskeistäin.

 :Myrskyissä vaikka nähdähän
 :Myös Herra voimissansa,
 :Luo Eljaksenp' ei tullut Hän
 :Raivoisen myrskyn kanssa,
 :Ei leimauksen liekissä,
 :Vaan vienon tuulen hengissä.

Luonnonkirja