Vaari ja vaarin kello
Kaappikello se käy ja kukkuu,
 mikäs on ollessa vanhan vaarin,
 tiki-taki-tiki-taki- vanhan vaarin,
 vaarill’ on piippu ja tulusmaari
 ja Miri, joka nurkassa nukkuu.

 Tomu se kiirii jo puhteen pitoon,
 päiväkin pirttihin päänsä pistää,
 tiki-taki-tiki-taki- päänsä pistää,
 loukossa vaari ei huoli mistään,
 vaan verkkonsa silmiä sitoo.

 Eihän ne vaarilta muonaa kiellä,
 rieskaa, suolaa, kystä ne antaa,
 tiki-taki-tiki-taki- kystä ne antaa,
 nuoret on nuoria, kaunaa ne kantaa
 ja vanhan askel on tiellä.

 Kello se aikaansa jouten jauhaa,
 hammasrattaat ne tempoo ja ryskii,
 tiki-taki-tiki-taki- tempoo ja ryskii,
 vaari se kiertää, korjaa ja yskii
 ja hoitaa kuin sielunsa rauhaa.

 Vaari on vanha kuin pihaton aita,
 vanhempi kello, jo taatan tuttu,
 tiki-taki-tiki-taki- taatan tuttu,
 sillä on vihreänkukkainen nuttu
 ja ruskeanruusukas paita.

 Himmeni aamuhun ampuva nuoli,
 musteni kellon posliiniposki,
 tiki-taki-tiki-taki- posliiniposki,
 vallaton aika se vaariinkin koski
 ja valkoista arkkua vuoli.

 – Hopealippaan ne tahtoisi riistää,
 vaarin ne tahtoisi vainaitten joukkoon,
 tiki-taki-tiki-taki- vainaitten joukkoon,
 kellon ne veisi jo ullakon loukkoon,
 kun aikaa aina se niistää.

 Nauraa se piika ja nauraa se renki
 pirtissä punteilla – eihän maarin,
 tiki-taki-tiki-taki- eihän maarin,
 tietää sen Miri ja tietää sen vaari,
 että kelloss’ on haltian henki.

 Vaari sen kuullut on usein yöllä,
 kuinka se’ hiipii ja kaapissa häärää,
 tiki-taki-tiki-taki- kaapissa häärää,
 heilurin juoksua mittaa ja määrää
 ja vasara pieni on vyöllä.

 Hiljaa se nostaa töppyistä jalkaa,
 hämähäkin seitistä kutoo se pajaa,
 tiki-taki-tiki-taki- kutoo se pajaa,
 lattiarakohon rattailla ajaa,
 kun kukko virtensä alkaa.

 – Päivät ne luistaa ja toistaan ne lykkii,
 talvet ne riipotti hiuksihin lunta,
 tiki-taki-tiki-taki- hiuksihin lunta,
 vaari se kellosta näkee unta,
 sen tahtiin sydänkin sykkii.

 Kaappikello se korahtain kukkuu,
 aamulla seisahtui se niin hiljaa,
 tiki-taki-tiki-taki- hiljaa, hiljaa,
 tuoni se niitti jo tuvassa viljaa; –
 miks vaari niin kauvan nukkuu?