Laulun synty (Tamminen)
Jo ijäisyyden henkäys sai nousemaan
 vihannat lehdot alta valtamerten pinnan,
 ruusuiset hetket riemuin tanssiin ääriin maan
 jo riensi päivän kultavaunuin kanssa rinnan.
 Niin laski käsi enkelin
 upean linnun: sen suu täynnä taivaallista
 metosta taivaan ruususista.
 Se lensi maihin Eedenin,
 itsensä piiloon palmuun sulki.
 Kun rusko päivän kuudennen
 himmensi tähtiseppelen,
 niin lauluin taivaisin se tunteensa toi julki.
 Tuon Eeva kuuli unissaan
 ja heräs viehättyin. Kun loppui laulu soma,
 hän kuunteli sit’ yhä vaan,
 kohotti vihdoin ääntä omaa,
 lempensä lauloi armahalleen;
 yhdessä heiltä taas soi kiitos Jumalalleen.
 Ja paratiisin linnun – niin
 tuon vieraan nimi vielä yhä –
 se laulu saattoi hurmoksiin:
 siin’ on sen oma sointu pyhä,
 jonk’ ihmissydän sai selvempiin säveliin. –
 Ei laula enää koskaan lintu tuo,
 vaan tyytyy, että ihmislapsi sai sen
 suloisen lahjan taivahaisen,
 mi taivaan kuoriin hälle sijan suo.
 Jalaton on se; vaan kun siivillä se kiitää
 ja yhä taivahalle liitää,
 on hiljaisnakin kuva tuo
 laulusta, joka turhuudesta,
 maan huolista ja murehesta
 sielumme nauttimaan vie rauhaa Luojan luo.