Eetun uni
«Lähtölaulu päässeen vangin
 valopilvelt’ yön nyt soi.
 Sinne pitäis seuraamankin,
 nähdä, min hän nähdä voi.
 Sinne syntiin langetessa
 nostettihin Eedeni,
 niinkuin ruusun vaaletessa
 tuoksu siitä haihtuupi.»

 Unissaan on katsomassa
 Eetu Fannyn lentoa,
 kuin hän virran hopeassa
 käy ja kultahiekassa,
 keveä kuin ruusunlehti,
 tähtikirkas, kastetaan,
 aamuruskoon liitelehtii
 pyhästä hän pesostaan.

 Rauhan kyyhky onneiselle
 nyökkäyksen rakkaan suo,
 hänet elon lähtehelle
 valon enkeli kun tuo.
 «Juo ja katso lähteen pintaan:
 kuvas taivainen on tuo –
 Luojan kuva: sulle rintaan
 itse Jumala sen luo.

 Juo! Sä niin saat voimaa yhä.
 Mitä olet miettinyt
 hyvää, ihanaa ja pyhää,
 elää, kukkii täällä nyt.
 Katso, lehdot sua varjoo
 (multaa maan ei kaipaa ne),
 kukkii, hedelmiä tarjoo,
 hajahtavat hyvälle.

 Kieltä osaa ihaninta
 kukat nuo ja lehdetkin.
 Kuule! Mitä tuntee rinta,
 soittaa ne ja laulaakin.
 Niiden lemu selittääpi
 sulotunteet povessas.
 Käske: luonto totteleepi
 kuten kätes tahtoas.

 Vielä juo, niin kokonansa
 elosi käy selväksi;
 takaisin saat kerrassansa,
 mitkä sulta pakeni.
 Kukin kyynelees maan päällä,
 voittaessas itsesi,
 taivaan kuvastain on täällä
 helmi seppeleessäsi.

 Lempimäsi luokses palaa:
 halaa, niin se saapuukin;
 Eetun itkevän luo halaa,
 niin jo siellä seisotkin.
 Seuraa häntä korpeen vielä,
 niin tok’ olet autuas,
 Eedeni kun loistaa siellä
 puhtahasta sielustas».

 Heräs Eetu: suloksensa
 Fannyn tunsi läsnään hän;
 maisin kaihoin riemuksensa
 taivaisen sai ystävän.
 «Ollos enkel’-armahani,
 lupaukses mukahan,
 lohtua tuo rintahani
 hengen kuolemattoman!»