Petetty neito
Kukka kasvoi kaunokainen
 Kesä-nurmen pinnalla,
 Toivon taimi ihanainen
 Siskojensa rinnalla.

 Keviästi kevä-tuuli
 Sai sen latvan häilymään,
 Vaikka aina kukka luuli
 Ruusujensa säilyvän.

 Soimais aina siskojansa,
 Ylpeili hän itsestään,
 Kääntänyt ei niskojansa
 Koskaan heitä näkemään.

 Niin hän kasvoi kaunihisti,
 Kasvoi kesän kaunihin;
 Mutta mato myrkyn pisti
 Kukka-ruusun juurihin.

 Valkeni sen kaunis varsi,
 Lakastui se kukkanen.
 Ylpeys näin kaikki karsii, –
 Kuule, neito rukkanen!

J. G. D[ahlman]–n.

Lähde: Sanomia Turusta 26.8.1864.

J. G. Dahlman
Runot
Sanomia Turusta
1864