Isä Trifan
Pyhästä Trifan isästä,
 Jos laittais pienen laulun,
 Kun äkin Herra häneltä
 Katkaisi hauskan naurun.

 Hän Novgorodin sankari
 Ol’ karski aikanansa,
 Joi, nai ja verta vuodatti
 Rosvona kulkeissansa.

 Myös joskus verta kansamme
 Kalpansa lienee juonut,
 Siks’ rauhaa hälle perkele
 Ei sallinut, ei suonut.

 Tundrille Turjan saatana
 Vei vihdoin Trifan raukan,
 Murmannin Turska-apajat
 Hais’ nokkaan ryssän haukan.

 Siel’ ilman votkaa vaikeroi,
 Nyt Trifan kotvan aikaa,
 Ei palalaikka siellä soi,
 Ei maatuskoita lainkaan.

 Niin synnin suomut karisi
 Silmistä Trifanilta,
 Hän hurskaan maineen saavutti
 Pyhältä synoodilta.

 Luo Novgorodin ruhtinaan,
 Kuuluisan Ivan julman,
 Nyt Trifan riensi anomaan
 Lahjaksi Kuolan kulman.

 Pyhimystehdas, luostari,
 Näin Peisenvuonoon syntyi,
 Alue kirkon laajeni,
 Saarnaajaks’ Trifan yltyi.

 Sielt’ luostarille Peisenin
 Sai Trifan lahjakirjan.
 Anastaa rannat Muurmannin,
 Maan, meren, metsän viljan.

 Niin Lappi apostolin sai
 Ja Trifan tunnon rauhan,
 Kreikkalaiskirkko sielut kai –
 Ja Novgorodi Kuolan.

 Historia on ilkeä,
 Se kertoo kaikk1 kuin akat,
 Myös että Reininviiniä
 Joi Peisenissä papat.

 Ja votkaa kaksin tynnyrin
 A. Neich toi luostarille,
 Lahjaksi vain, kun saalihin,
 Veljet möi kansan sille.

 Mutt’ kansa raukka legendain,
 Pyhimystaruin kanssa
 Munkkein ja pappein laittamain
 Pidetään aisoissansa.

 Ja aisoihin jos nojaa vaan,
 Niin nagaikka soi selkään,
 Mutt’ viel’ ne kerran katkeaa
 Ett’ rysähtää –, mä pelkään.

Runot