Kesä-aamu
Jo kesä helmassaan, eloisan lämmön kantoi
 Ja luonto unestaan, heräs ja toivon antoi.
 Se nuorra kukoistaa, riemunsa juhlaa viettää!
 Myös ihmis-rintoja, suloiset tunnot täyttää.
 Nuo kesä-satehet, meil’ uuden toivon toivat
 Ne maamme sylistä, tuhannet kasvit loivat;
 Myös puumme puvun sai, ja loistavaisen kanssa
 Ja lämpö syleilee, luotuja lapsiansa.
 Nyt kesä-aamu on, kas pilvet purppuraiset
 Noin sini-taivalla, virtaavat ihanaiset.
 Ah! idän rannalta, aurinko yleneevi
 Sen säteet sähkönä, maailman suuteleevi;
 Ja kaste pisaraan, kuin lehdellä on kirkas
 Yhtyypi auringon, kultainen säde vilkas.
 Myös kukka hymyilee, perholle lempiväri,
 Mi häntä muiskuilee, hartaasti hempiästi.
 Ja luokse kukkien sekoupi ilma-virtaan,
 Se kasvaa, levenee raittiiseen aamu-ilmaan.
 Ja linnut laulavat, ah toiset taasen yltyy!
 Näin kesä-aamuna lempi, ja riemu syntyy.
 Niin myöskin luonnon kans, nyt tahdom’ riemuella
 Mielellä vapaalla ja sovinnollisella!!

H[eikki]. W[irta]–nen.

Lähde: Tapio 10.7.1869.

Heikki Wirtanen
Runot
Tapio
1869