Nymfi soittaa
Nymfeistä huimin, hirvijalkainen,
 valkea ja raikas kuin nuori, hoikka puu,
 hiukset liekkikukkana yllä kasvojen
 Panin huilun varastaa ja vanhus raivostuu.

 Hei, nauraen lävitse metsien
 nyt nymfi huilun vie,
 ja jäljessä ähkien, etsien
 käy vanhan Panin tie.
»Älä juokse, Pan»,
 huutaa nymfi,
»sinulle nauretaan!»

 Ken tuulen voisi tavoittaa,
 ken hirvijalkaisen?
 Pää tulinen kaukana leimuaa,
 ja Pan on hikinen.
»Mitäs, jätän sen
 vanhan huilun
 ja hiukan lepäilen.»

 Nukahtaa alle laakeripuun
 Pan muistain nuoruuttaan,
 ja hellästi hopeoi lyhty kuun
 hänen pientä kaljuaan.

 Ihmiset pimeän laakson tuskastaan
 heräävät hopeaisen huilun lauluhun
 nuoreen, tulenihanaan, kun nymfi yllä maan
 vuorella soittaa säkenöivään aamuhun.