Jumal-lapsi
Kehdolla lapsen kuolevaisen
 Herran henki liikkui,
 kultapilvinä elämä hälle
 kimmelsi ja kiikkui.

 Tummaisessa tuutusessa,
 orren tumman alla,
 itseksensä iloitsee hän
 haaveella haikealla.

 Taikka hän orjantappuroita
 vaeltaa ja astuu,
 sateenkaarina surut ja riemut
 silmissänsä kastuu.

 Kolme hän kukkaa kulmillensa
 elämän tieltä taittaa,
 runon ja lemmen ja maineen ruusut
 maailmakseen laittaa.

 Tuostapa piikit tuskan pitkän
 povelleen hän painaa,
 rinnan vaivalle vaikealle
 kiurun kielen lainaa.

 Yksi on muisto taaton, maammon,
 toinen ystävän kaipuu,
 kolmas on kaiho kauneuden
 ja hyvyyden, mi haipuu.

 Monta on luotu laulajata,
 monta laulun lasta,
 tuop’ on kaikuu kultakannel
 vielä kuolemasta.

 Suurta vain on taide, joka
 suitsuaa ja tuhlaa.
 Kaikki ruusut ruskottakoot
 jumal-lapsen juhlaa.