Kello-laulu
Vivos voco. Mortuos
plango. Fulgura frango.

 Syvään muurattu on maahan
 kellonkaava torvineen.
 Valutyöhön joutukaahan!
 Joka mies nyt paikalleen!
        Toimeen hikipäin
        kaikki käsikkäin:
 Tulos palkitsevi vaivas,
 siunauksen suokoon taivas!

 Kun alamme nyt oivaa työtä,
 on sanat vakaat paikallaan;
 kun kelpo lause työss’ on myötä,
 niin toimet sujuu sukkelaan.
 Myös harkitkaamme arvioiden,
 mit’ aikaan heikot voimat saa;
 mies veltto, työtään hutiloiden,
 ei tiedä, mitä valmistaa.
 Juur ihmisälyltäs sa vaadit,
 ett’ ensin kuvaat mielessäs
 ja selvät suunnitelmat laadit,
 kun toimiin työn käyt käsilläs.

 Puita pesään, kuusipuuta,
 kuivaa, jota liekki syö!
 Kohentakaa uunin suuta, –
 hei, jo lieska hormiin lyö!
        Vaski sulaa on!
        Tinaa joukkohon!
 Niinpä saadaan pronssi oiva,
 syntyy meille kello soiva.

 Kun kyky, luottain tulen voimaan,
 maan alla kellon valmistaa,
 niin kirkon tornista se soimaan
 käy tekijäinsä kunniaa.
 Sen ääni kautta aikain kauan
 soi kaikuin korviin ihmisten,
 se murheet lientää luona hau’an
 ja yhtyy kuoroon hartaiden.
 Se katsoo ihmislapseen lietoon;
 ja vaiheet päiväin kerkeäin
 tuo juhlallisna kansan tietoon
 sen malmi, mieltä ylentäin.

 Kuplat kuohuu taikinassa,
 aine suli kauttaaltaan!
 Lipeää nyt saakoon massa,
 niin se juoksee solkenaan.
        Puhdas, vaahdoton
        seos olkohon:
 Saadaan puhdas sointu malmiin,
 heleys ääneen kellon valmiin.

 Kas, riemuisasti pikku lasta
 sen juhlasoitto tervehtii,
 kun elontietään alkain vasta,
 hän kehdossansa uneksii;
 niin synkeät kuin kirkkaat päivät
 ne vielä aikain kohtuun jäivät;
 nyt äidinrinnan hellä lempi
 on lapsen armas aamuhempi. –
 Mut vuodet vierii nopeaan!
 Pois poika viskaa tyttöin vauvan
 ja syöksyy eloon huimimpaan,
 hän kiertää maailmaa kanssa sauvan,
 on outo kotiin tullessaan.
 Nyt armain ilmein, viehäkkeessään,
 kuin taivaan-kuvan ihanan.
 ja rusoposkin kainoin, eessään
 hän näkee immen seisovan.
 Hän punehtuu, kun neidon kohtaa,
 ja hymy hänet hehkuun luo;
 kauniimmat ruusut, jotka hohtaa,
 hän lemmitylleen rintaan tuo.
 Oi, sulo toiveet, kaihot vienot
 ens lemmen kulta-aikojen!
 Ne aukee silmiin, taivaan-tienot,
 jää sydän hurmaan autuuden;
 oi, kestäis aina tämä taika,
 tää armas nuoruuslemmen aika!

 Torvet hohkaa putkijohteen!
 Pistän puikon metalliin;
 jos se nyt saa lasihohteen,
 valutyö voi alkaa niin.
        Pojat, sukkelaan
        kokein tutkimaan,
 miten hauras norjaan juontui,
 kuinka seoksemme luontui?

 Näet missä vahva hentoon ryhtyy,
 miss’ ankaruus ja lempeys yhtyy,
 Saat hyvän soinnun syntymään.
 Niin tutki, kun teet liittovalas,
 taipuuko mieleen mielialas!
 Katumus syöpyy pettyvään.
 Myrtti kaino kiehkuroiden
 väikkyy päässä morsion,
 kirkonkellot kutsuu soiden
 vihkijuhlan loistohon.
 Oi, tän juhlan riemuun kätkee
 nuoruusajan toukokuu!
 Seppel kuihtuu, huntu ratkee,
 armaat unet unhottuu.
 Pois kiihko jo jää,
 mut lempi on luottava;
 kukan painuvi pää,
 se on heelmää tuottava.
 Käy toimihin mies,
 elon taistohon töytää,
 hän työalan löytää;
 hän rehkii ja raataa,
 alas estehet kaataa,
 hän puuhaa ja puhkuu,
 hän onnea uhkuu.
 Pian tulvivi anteja, kertyen hiljaa,
 ja aitat ne täyttyvät runsasta viljaa.
 Mut perhettä karttuu, ja kartano varttuu.
 Kodin ohjat on vaimon,
 on emännän aimon,
 ja lasten äidin;
 hän on holhooja perheen
 ja estäjä erheen.
 Hän tyttöjä neuvoo
 ja poikia ohjaa;
 hän liikkuu ja häärää
 ja askaret määrää,
 tuo voittoakin
 käsin järjestävin.
 Hän paisuvin aartein jo kaappinsa täyttää,
 hän rukkia hyrrää ja sukkulaa käyttää,
 ja kiiltävän kirstunsa taltehen saa
 viti-villaa ja puhtainta palttinaa,
 luo kaikkehen lämmön ja väikkeen ja valon
 ja on valvoja talon.

 Isä kartanoportailtaan
 ilomielin maitansa katsoo,
 arvaa uljasta onneaan,
 kuulee kilkkuvat karjankellot,
 näkee niityt ja notkuvat pellot,
 aitat täydet ja ahdetut luuhat,
 näkee riihellä puintipuuhat.
 Kerskuin hän naurahtaa:
 vahva kuin vankka maa
 ja iskuilta kohtalon
 turvattu talo on!
 Mut onni, mi hymyy viittoili,
 ei solmijaks ole liittoin,
 ja äkkiä turma saa.

 Valantaan nyt käydä saamme,
 murtopinnan tiiviiks nään.
 Hurskain mielin huokaiskaamme
 nyt, kun sulut päästetään.
        Tulppa auki lyö!
        Herran huomaan työ!
 Syöksyy kantakaareen kaavan
 kuuma virta lailla laavan.

 On tuli onneks ihmisen,
 kun vaalit sitä valliten,
 ja mitä luo se muovaillen,
 saa aikaan taivaanvoima sen;
 mut voima tuo on hirmuinen,
 kun kahlehensa katkaisten
 jo omaa tietään kulkemaan
 käy luonnontytär irrallaan.
 Voi sua, jos se hurjin paloin,
 kasvain, vyöryin valtoinaan,
 kautta kaupunkein ja taloin
 raivoo, riehuu vimmoissaan!
 Ihmisneron luoma jaloin
 sortuu roihuun kamalaan!
 Pilvi musta
 maahan sataa
 virvoitusta;
 leimaus silloin jyrähtäin
 iskee päin.
 Kuulkaa häivytystä, hoi!
 Kellot soi!
 Illan suu
 ruskottuu;
 niin ei hohda päivän koi!
 Tupruu sauhu!
 Valtaa kauhu
 kaupungin. –
 Tuli puhkee paloon roimaan,
 yli kattoin karkeloimaan
 liekit lentää, päästen voimaan.
 Roviona roihu riehuu,
 räystäät ryskää, kuumuus kiehuu,
 pylväät suistuu, palkit murtuu,
 Lapset parkuu, äidit turtuu,
 koirat vinkuu,
 huudot rinkuu.
 Kesken kauhuin käydään työhön,
 päivän kirkkaus hohtaa yöhön;
 kautta ketjuin, käsin vankoin
 jonot sankoin
 kiirein kulkee; vuolahasti
 vesi suihkuu kattoon asti.
 Saapuu myrsky, raivoisasti
 yhtyin liekkein pauhinaan.
 Hei, ne sinkuu liehuissaan
 varastoiden kuiviin orsiin,
 tarttuu pehkuihin ja korsiin,
 kuivat sälyt kaikki löytää,
 ja nyt telmii, kuin ne maan
 raastaa tahtois juuriltaan;
 kohti taivaankantta töytää
 hurjapäät!
 Turhaks näät
 taistos luonnonvoimaa vastaan,
 väistää voit sa ainoastaan,
 alistut, kun hukkuu työs.

 Tyhjiks jäi
 paikat palon;
 myrskyyn lentää tuhka talon.
 Kaaret törröttää ja mustat
 torvi-tynkät;
 katsoo taivaan pilvet synkät
 huoneisiin.

 Sortui lies!
 Raunioihin
 kylmiin noihin
 vielä kerran katsoo mies. –
 Niin tyynnä tarttuu matkasauvaan.
 Vaikk’ kohtas isku kohtalon,
 jäi vielä sulo lohtu toki:
 kun rakkaitaan hän koota koki,
 kas, tallellahan kaikki on!

 Alas virtas! – vaski riittää, –
 kaava tuli täytehen!
 Tokko tekijöitään kiittää
 työ, kun tuomme esiin sen?
        Ehkei luontunut?
        Jos lie haljennut?
 Oi, kenties, kun toivo hymyy,
 edessä jo turma lymyy.

 Maan poveen, kätköön pyhän mullan,
 uskomme työmme tuottehen;
 niin maamies kylvää siemenen
 ja luottaa nousuun viljakullan,
 kun aika tulee täytehen.
 Myös kallihimmat siemenetki
 peitämme murhein poveen maan
 ja toivomme, ett’ tulee hetki,
 kun käy ne eloon ihanaan.

 Tornista kirkon
 verkkaan vain
 soi kuolinkellot,
 kumahtain.
 Surusoitto seuraa haudan pieleen,
 matkalaista saattain viime tielleen.

 Oi, jo puolisosi rakkaan,
 oi, jo uhrautuvan äidin
 tumma Tuonen ruhtinas
 tempas, mies, sun rinnoiltas,
 luota lasten hentoisten,
 joita kantoi hellien,
 joita hellään vaali innoin,
 imettäin ne äidinrinnoin. Oi,
 nyt perheen siteet sulta
 laukes, iäks katketen;
 kodin onni, äiti kulta
 muutti maille varjojen;
 poiss’ on kodin hellä käsi,
 silmä, joka valvoi öin;
 orpoja ja itseäsi
 vieras hoitaa lemmetöin.

 Kunnes kello jäähtyy siinä,
 raskas työ nyt seiskohon.
 Pojat, joit’ei mikään kiinnä,
 vapaat niinkuin linnut on.
        Tähtein tuikintaan
        ollaan jouten vaan,
 kunnes iltakuoro haipuu;
 mestari vain huoliin vaipuu.

 Metsätöiltään miesi palaa
 reippain mielin illan suussa,
 kodin lämpimille halaa.
 Lampaat määkyin kotiin kulkee,
 ammuu karja
 kiiltokarva, käyräsarvi;
 kellot kilkkaa,
 kun ne tulee perävilkkaa.
 Lyhdekuormaa
 ruuna kiskoo;
 kiertäin vyhteen,
 poika viskoo
 yli lyhteen
 kukkasvyön.
 Tanssihin käy nuori kansa
 jälkeen työn.
 Tiet ja torit tyhjenevät;
 hauskan lieden luokse kertyy
 perhekunnat; kirskuin kiinni
 portit kaupungin jo pannaan.
 Hämy synkkä
 maahan lankee;
 vaan ei pelkoon meitä saata
 varjot yön;
 rauhanmies voi tyynnä maata: –
 laki valvoo, poistain pahantyön.

 Kallis oikeus, kaikkein suoja,
 taivaantytär, onnen tuoja,
 kevein pakoin sidot vapaan;
 perustan loit kaupungeille,
 johdit yhteistoimen teille
 metsäläiset ihmistapaan,
 yhteen liitit höllät ohjat,
 annoit siveystajun pohjat,
 kallihimman tunteen toit,
 lemmen isänmaahan loit!

 Sadat käsivarret käkee
 yhteistyöhön rattoisaan;
 liikkeist’ innokkaista näkee
 voiman, tahdon tarmokkaan.
 Mestari ja sälli kanssa
 tietää vapaan työnsä lait;
 kukin mies on paikallansa,
 herjaaja se olkoon vait.
 Työssä sun on kunnias!
 Vaivannähnyt palkan kantaa:
 Arvon saakoon ruhtinas,
 meille arvon työmme antaa.

 Rakas rauha,
 sulo sopu,
 jäämään jääkää
 kaupunkiimme hiljaiseen!
 Älköön koskaan päivä nousko,
 jolloin sodan julmat joukot
 tyyntä laaksoamme raastaa,
 jolloin taivas,
 jota vieno rusko
 illoin seijastaa,
 kaupunkein ja kyläin hurjaa
 palon lieskaa heijastaa!

 Muotin nyt me murtaa voimme,
 rikki sen jo lyödä saa;
 kohtasilmin ihannoimme
 kuvaa sopusuhtaisaa.
        Käykää vasaraan,
        kuori pois nyt vaan!
 Olet kellon ilmiin saava
 vain jos pirstaks menee kaava.

 Vain mestari se viisain toimin
 voi kaavan murtaa aikanaan;
 mut voi, jos vaski omin voimin
 käy hehkuvuona virtaamaan!
 Se sokein vimmoin, räjähdyttäin,
 lyö säpäleiksi kehystät,
 kuin hornan-liekein kaikki syttäin,
 sen tuholaineet vierivät.
 Kun voimat raat saa riehakoida
 ei muodostelmaa luoda voida;
 kun kansat raivoo valloillaan,
 ei onni pääse taimimaan.

 Voi maata, missä paloaineen
 näät kyliin kurjiin kertyneen,
 ja rahvas, ryöstäin linnat maineen,
 käy itse käsin oikeuteen!
 Kapina tarttuu kellon kieleen,
 sen kupu ulvoin ämyää!
 vihitty rauhaa soimaan mieleen
 nyt väkivaltaan yllyttää.

 Vapaus, veljeys! huuto raikuu;
 jo rauhanmies käy miekkahan,
 ja torit täyttyy, kadut kaikuu,
 näät murhajoukkoin riehuvan.
 Hyeenain lailla, kilvan kiistäin,
 siin’ irnuu vaimot ilkkusuin,
 kuin pedon hampain irti riistäin
 sydämet äsken surmattuin.
 Ei mikään ole pyhää, taukoo
 jo tunteet, joita kainous toi,
 ja hurjuus kaikki sulut laukoo,
 ja ilkivalta mellakoi.
 Herännyt leijona on kiivas,
 on julma hammas tiikerin,
 mut ihminen, min raivous riivas,
 on hirmuisista hirmuisin.
 Niin on! – ei taivaansoihtu valon
 oo käsiin umpisokeiden!
 He sit’ ei nää, he syttää palon,
 maat, kaupungit vain tuhoten.

 Riemuun vaihtui huolten taakka!
 Kas! kuin kirkas täysikuu
 kello ehjä kehään saakka
 kotelostaan paljastuu.
        Kuvun laitoineen
        vienoon väikkeeseen
 ilta luo ja kilpileiman,
 nimen taideniekan reiman.

 Hei, joukkohon!
 Työmiehet, kapsuttakaa jalkaa!
 nyt kellon vihkiäiset alkaa.
 Concordia sen nimi on.
 Niin sopuun, yksimielisyyteen vahvaan
 Se liittäköön ja kootkoon rakkaan rahvaan.
 Ja tehtävään se käyköön, oi,
 johonka mestari sen loi:
 Pian maisen elon yläpuolla
 se heiluu siinnoss’ ilmojen,
 jyrinän naapurina tuolla
 on välimailla tähtien.
 Soi kehottain sen ääni silloin,
 kuin vilkkuin haastaa tähdet nuo,
 jotk’ kiittää Luojaa aamuin, illoin
 ja vuoden vaihteet tietoon tuo.
 Iäiset vakavuudet selkoon
 se saattakohon soitollaan,
 ja joka hetki, heiluissaan,
 sen kieli aikaa kosketelkoon.
 Se elon vaiheet tuokoon julki
 vaikk’ itse on se tunnoton,
 ja heille, jotka kuoloon kulki,
 se viime rauhaa soikohon.
 Ja kuten kaiku kohta-ikään
 soi loppuun, kun se korvaan saa,
 se kumutkoon: ei kestä mikään,
 maan päällä kaikki katoaa!

 Köysin vahvoin nostakaahan
 ylös kello kuopastaan!
 Pääsköön sointuin ikimaahan,
 taivaan sineen kohoomaan.
        Kaikki kiskokaa!
        Hei, se heilahtaa!
 Riemua se tuokoon lauhaa,
 ensi ääni soikoon rauhaa.

Friedrich Schiller
Runot
Valter Juva

de:Das Lied von der Glocke (1854)
en:The Lay of the Bell
fr:La Chanson de la cloche