Ilotytölle
Tulit «huonomainehisten» hoitolasta
 saastan polttomerkki otsallas;
 nähtyäin sen, säälin nuoruuttas, –
 tuskin yhdeksääkääntoista vuotta vasta.

 Eihän sulle ollut lapsuusaika mikään
 leikin eikä onnen aika, ei;
 tuoni pian vanhempaskin vei,
 yksin harhailu kuin mustalainen ikään.

 Kaikki painoivat, kun hiukankin vain voivat,
 käyttäin sua astinlautanaan.
 Tyydyttäissään aistihalujaan
 miehet sulle elävältä haudan loivat.

 Kenties hapuilitkin noustaksesi tuosta,
 vaan kun kukaan auttamaan ei vie
 kättään, mahdotonta silloin lie
 yksin pelastua saastan uhrisuosta.

 Elon kurjuus vaatii uhrin moisen,
 vääryys vainen täällä mellastaa,
 herrat, hehän herkutella saa
 suloillasi sinun taikka jonkun toisen.

 Etsiskelit vainen pari päivää, yötä,
 löytäm elostelijoitten tiet;
 taasen «nunnakammioissa» liet, –
 nythän taasen hoitajillakin on työtä!