Mä en voi olla siellä
Läpi elontieni sielussain
 Yks’ kuva armas säilyy,
 Se surussain ja riemussain
 Vain arvokkainna päilyy.
 Lapsuuden koti pieni on
 Tuo kuva unhottumaton –
 Vaan voi en olla siellä.

 Mä lasna siellä uinailin
 Unelmat herttaisimmat,
 Pelloista kodin perkkailin
 Vainiot vihannimmat.
 Mä siellä tunsin tuntehet
 Niin viattomat, vienoiset –
 Vaan voi en olla siellä.

 Mun yltyi sielu isoomaan
 Tiedonpuun omenoita,
 Epäillä alkoi toiveitaan
 Ja utu-unelmoita;
 Aatteita alkoi etsimään,
 Totuuden tielle pyrkimään,
 Sai ihanteensa siellä.

 Vaan vanha taatto kauhistui
 Mun koiton ”kiihkoiluista”.
 ”Tuo poika”, lausui, ”hullaantui,
 Ei leipää tule nuista”.
 Hän tiedon kielsi kerrassaan,
 Kuin seinä seisoi kiellossaan. –
 Siks’ voi en olla siellä.

 Me kauvan, kauvan taisteltiin,
 Hän seisoi horjumatta;
 Kun vihdoin viimein vaijettiin
 Jäi kumpii kaatumatta.
 Mä väistyin, elän aatteillen’,
 Hän elää leivän etehen –
 Siks’ voi en olla siellä.

1893.