Enkä siksi ma voi
Joka linnahan, taloon ja töllihin
 tulee tuonen viikatemies.
 Missä ikinä, inehmo, kuljetkin,
 niin se kerran taittaapi ties.
 Ja sun armainpas viepi se sulta,
 kaikki, kaikki vaan peittääpi multa.

 Joka linnahan, taloon ja töllihin
 suru, huoli ja kärsimys saa.
 Alla silkin ja purppuraviitankin
 sydän itkee ja vaikertaa,
 sydän itkee ja värjyy ja säikkyy –
 hymy vaikkakin huulilla väikkyy.

 Katso tajuvin silmin, ja paljon sa
 näet sydäntä viiltävää,
 mutta paljon on mailmassa murhetta,
 jota kukaan ei koskaan nää,
 joka sielua silpoo, ja hankaa
 elon hienoa, haurasta lankaa.

 Minä näen sen laulajan silmällä,
 enkä siksi ma koskaan vois
 sitä lietsoa ilmoille liekkiä,
 joka kostoa, surmaa tois,
 yli kaikkien lehvän jos lauhan
 voisin nostaa ma onnen ja rauhan!