Kadonnut tunne
Vilahti kerta tunne uskonnon,
 Mi autuaana ennen hymyili,
 Taas pakeni, ja tyhjä syömein on,
 Mä toivoin että saapuu vieläkin –
 Mä toivoin turhaan, tuu ei konsanansa;
 Nyt hoivun tyhjän sydämeni kanssa.

 Ei paennut, sen kurja karkotin,
 Se jäi kuin miekin, huoleen, ikävään,
 Viel’ kerran kaihoin katsoi takaisin
 Kuin peura ammuttu, vaan kerkeään
 Taas läksi, palanneeko konsaan! – Ei,
 Tuo ammunta sen ijäiseksi vei.

 Jos luen värsyn miten voimakkaan,
 Se turhaa on, on poissa loisto sen,
 Sill’ ei oo mulle mitään ollenkaan
 Lausuttavaksi; ijankaikkisen
 Painaapi viha vaan kuin kahlehet,
 Kuin ruostunein’ on syömeen syöpyneet.

 Ja nuoli, mikä poisti tuntehet
 Nuo taivahaiset, ylpeyteni
 On äänetöin ja himot liekkiset,
 Kuin usvaan kietoo raukan syömeni –
 Saisinko vielä lapsiajan armaan,
 En päästäisi, vaan pitäisin sen varmaan!