Nuppulinna


1 Idän alta 

 Idän alta ukkospilvi
   uhkasi kuin lonka,
 jonk’ on päällä päivän lapset,
   alla tuulen vonka,
 tuulen, joka tuntureilta
   tullen liikkuu hiljaa,
 vieden kesän kauniin kasvut,
   koskein korven viljaa.

 Idän alta irjut nousi,
   kautta kaiken yömme
 samat rastit rakennamme
   pilkoin piilu vyömme,
 nousee kerran korven kosto,
   hengeltänsä vapaa,
 jonk’ ei tarvis tajuta
   maan mieltä, taivaan tapaa.

 Elämässä ensikerran
   Hälle sijan suon ma,
 koska luomislauluaan
   ma laulan sekä luon ma,
 veisi vuoren vinkalohon
   viitehen jo tieni,
 ellei pino eessä ois,
   sen pilkkoja niin pieni.

2 Sarkatakki 

 Synnyin alla päiväntähden.
   täyden niinkuin kesä,
 missä joka linnullakin
   lienee linnunpesä,
 harhaelen kallioita
   nyt ma vuoren karun
 lailla muinaismuiston synkän
   taikka mierontarun.

 Mitä tehnyt lien, en tiedä.
   Kärsinen kai syytäin,
 vaikka myönyt en ma vielä
   ensilemmen lyytäin,
 kärsin, onnun, nilkutan
   kuin nilkka, polvi Pollen,
 vaikka jaksa jalkoa
   en enää vaiti ollen.

 Luulin ennen kuuluneeni
   rotuun roudan, petun,
 kuulin sitten kuuluvani
   heimoon kesäketun,
 ketetään ja petetään
   vain Suomen suuren mieltä,
 niinkuin täällä pilpatellaan
   pienen Suomen kieltä.

 Ei se koidu kunniaksi
   kansakunnan suurten,
 että he ei taida kieltä
   isäin ikijuurten,
 eikä ole aina rääsyt
   rengin uusin kuosi,
 vaan on herra, ken sen eestä
   enin verta vuosi.

 Kuulukohon kunnialla
   siksi maine maamme,
 että kodin korkeamman
   toisen kerran saamme.
 Maamies, astu aurallesi,
   sotamies, käy miekkaan,
 muuten vuotaa kansan hien
   ja hurmeen huolet hiekkaan.