Pieni Helena
Sairas pieni ja tuskainen,
 ken ois lähtöäs surrut?
 Tauti kauhea nääntäen
 oli rintaasi purrut.

 Täällä äitisi eksynyt
 hennon hylkäsi armaan.
 Siellä vartovat hyväilyt
 joka pienoista varmaan.

 Vailla painoa, autuas,
 leikit pyhillä teillä,
 parvi kuultava seuranas,
 ilona enkeleillä.

 Hymyy kukkulat kultaiset,
 niissä loistaen liikut,
 sädeperhoja ajelet,
 sateenkaarella kiikut.

 Siivin välkkyvin sukellat
 syvälle taivaan veteen.
 Tähdet ripsissä kohoat
 pilvilaivojen eteen.

 Ulan langeten loistossaan
 kastetuoksuja vasten
 aukoo unikot keinujaan
 nukkua taivaan lasten.