Tervehdys ja hyvästijättö
Pois satulaan. Löi sydän kiihtyin.
 Kuin aatos nopsaan lähtö käy;
 jo uinuu maa yön helmaan viihtyin,
 ei vuorilt’ enää rusko näy;
 jo tammi, jättiläinen vakaa,
 tuoll’ usmavaipan ylleen saa;
 pimeyden silmät lehväin takaa
 vain sadat, tummat tuijottaa.

 Kuun vaisut kasvot kaihtaa sumu,
 se katsoo pilvikummultaan;
 soi hiljaa tuulten siivenhumu,
 yön kuiske kolkon, kammotkaan;
 yö tuhannet loi hirmuhaamut,
 mun riemunraikas mieli on:
 mun sielussani mitkä aamut!
 Mi rinnass’ ahjo auringon.

 Sun näin, ja vienon riemun valoi
 poveeni sulo silmäys;
 vain sulle sydän sykki, paloi,
 sua palvoi joka hengähdys.
 Rusotti hohde kevätkoinen
 nuo armaat kasvot kirkastain,
 ja – taivaat! – hellyys mulle moinen,
 sit’ ansainnut en, toivoin vain!

 Mut ah, kun nous koin kultasoihtu,
 nous eteen eron ankaruus:
 sun huulillas mi hurma, loihtu,
 sun silmissäs mi suruisuus!
 Ma läksin, kostui katse, jolla
 mua saatoit, murheen painamaa;
 mut sentään: rakastettu olla
 ja rakastaa kuink’ ihanaa!

Johann Wolfgang von Goethe
Otto Manninen
Runot