Ohmon Elli
Tuoll’ Ohmon tölli on rinteen alla,
 Asunto Anteron harmajan.
 Mä muistan, tyttönsä ainut Elli
 Kuin kulki kaitsien kankahalla
 Livertäin aamusta iltahan.

 Iloisin ain’ oli iloisista,
 Tansseissa, leikeissä parahin,
 Kot’-töissä nopsa ja riihess’ uuras.
 – Mut usein kuihtuvi kukkasista
 Kauneimmin kasvava, lupaavin.

 Mies vieras Ohmoon sai kiertäväinen,
 Käy metsäss’ seurana paimenen.
 Mut juorut ilkeät kylää kulki,
 Tul’ Elli raukasta hourupäinen.
 – Keväällä tappoi hän lapsosen.

 Mä muistan, kuinka hän vangittihin,
 Ei itkenynnä, vaan valkeni.
 – Hän neljä vuotta sai vankeutta
 – Niin Ohmo murheella mustattihin.
 Ken sinne mennä nyt hennoisi!

 Ja vanha Antero, ukko parka,
 Hän hakkaa käyränä halkojaan,
 Hän ennen ain’ oli naurusuinen,
 Van nyt on katseensa synkkä, arka,
 Hän tarkkaa työtään ja jalkojaan.

 Hän välttää ihmisten katseloita,
 Ei puhu koskaan, ei kellekään;
 Hän riutuu, sielua tuska kalvaa,
 Hän väistyy vastahan kulkijoita,
 Ja itkee ollessa yksinään.

sv:Elin i Hagen