Mit oomme?
Me oommeko luotuna kerskumaan,
 sanaratsuilla ratsastamaan –?

 Tuot usein aattelen –
 ja tuntuu siltä,
 kuin sanasankareita oltais vaan.

 Me kerskumme kuin ”paratiisi”
 tää Suomi oisi
 ja enkel laulut ympärillä
 aina soisi.

 ”Sivistys” meillä on niin korkeaa,
 me käymme eellä muiden kansain,
 ”ensimmäisnä” –
 ja kuitenkin vaan loan lika-aallot
 tää ”sivistys” on voinut nostattaa.
 Ei sivistyksen siementäkään meillä
 ja tuskin maata, johon kylväs sen.

 Jokainen päivä likaista vaan kertoo
 ja kauhuntöitä, unta, hekumaa,
 yön kylmä rautarengas vielä
 puristaa orjanansa pohjolaa.

 On meillä ”tiedon” miestä,
 seppää ”taitavaa”,
 ne usein lainahöyhenet on vaan
 ja katin kultaa, löytö kunniaa.

 On meillä ”soittajia” kanteleen
 ja ”Suomen laulu” yli maiden raikaa,
 mut orpona on sentään oma kieli,
 omilla tantereillaan kulkurina käypi,
 kuin mieron lapsi.

 Me oomme ”katajaista” kansaa
 ja heinäkään ei notkeammin taivu
 kuin ”katajaiset” täällä taipui,
 kun idän taivas kerran salamoi.
 Ken paremp’ on, me siitä kiisteltiin
 ja sitte väsyksissä – nukuttiin.

 Me oomme ”pientä”, ”köyhää” kansaa
 mut kuitenkin me voimme vuodet
 veljesliitoihimme käyttää,
 ja pirstoa ja rikki kaiken lyödä,
 vaik’ joka korsi meil’ ois tarvis,
 päästäksemme tuuman edes eteenpäin.

 Sananko sankareiksi meidät
 on luotu vaan,
 narreina tyhjyyttämme
 kerskumaan –?

 Ei, ei sentään,
 aik’ on meidänkin jo nousta
 ja nousta että nousuksi se nähtään!
 Pois sanahelkkyily ja itserakas
 kersku laulu.

 Nyt työhön, totiseen ja suureen,
 nyt yöstä päivään,
 viel’ elää meissä pohjan kirkas henki.

 Ei kerskumaan,
 vaan teoin laulamaan
 on Suomi luotu tänne mailmaan --!