Kotini (Hellén)
Silmät avaan aamusella,
 nousen, riennän ikkunaan.
 Näen tyynen kotirannan,
 viheriäisen pihamaan.
 Puut ja pensaat kutsuu sinne
 metsän varjoon vilpoiseen,
 tunnen niityn kukkain tuoksun,
 kuulen kiurun säveleen.

 Istun kodin portahilla,
 kiitos nousee rinnastain.
 Kysyn kyynelsilmin – näin miks’
 kaunihin mä kodin sain?
 – Kesävihantina tuolla
 kotipeltoin pientareet,
 isän aura pellon kynti,
 höysti isän askeleet.

 Kotipolkuja mä kuljen,
 joka kumpu tarinoi,
 joka aho, aitovieri
 mulle säveleitä soi.
 Veikko reipas vierelläni,
 sisko kättä tarjoaa.
 Ja kun katson kauemmaksi –
 siell’ on suuri synnyinmaa.

 Metsän polkujakin kuljen
 salomaahan synkeään,
 mutta sieltä tieni tuopi
 tänne kotiveräjään.
 On kuin täältä ääni hellä
 kotiin kutsuis kulkijaa –
 eikös helmaan oman äidin
 armas oisi uinahtaa.

 Silmät suljen iltasella,
 kädet liitän ristihin.
 Nyt sen tiedän, näin miks’ sain mä
 kodin armaan, kaunihin.
 Suo mun turvaks’ nousta sille,
 voimat lapsen varttukoon!
 Kotia ja kotimaata
 taivaan Herra siunatkoon!

1898.