Mierolla
He kahden kulkivat mieron tiellä
 ja eli päiviä puutteiden,
 ja toinen töistähän auttoi siellä,
 he avun tarvitsi kumpainen.

 Se toinen vanha jo oli muori
 jo kyllin elänyt mielestään,
 ja toinen poikapa, lapsi nuori,
 ei ikää vuosia viittäkään.

 Se vanha yötänsä vietti aina,
 ei valo silmähän sattunut,
 kuin veret virtasi elokkaina
 jo oli loistonsa sammunut.

 Näin pitkää yötähän viettäissänsä
 sai puute vierehen tuttuna,
 ja huolet turmeli elämänsä,
 tuon lopun, pimeän iltansa.

 Se toinen tyttären oli poika
 ja muorin seurana mieroten.
 He toinen toisensa oli hoiva
 ja vilu, nälkäkin yhteinen.

 Ol’ isä poikasen kaukomailla
 ja äiti piikana rikasten.
 Nää kaksi huonoa huolekkailla,
 sai teillä kulkea anellen.

 Ei tiedä poikanen isästänsä,
 ei äidin omata hempeä;
 vain muori ainoa mielessänsä
 min ääni sointuvi lempeä.

 Ja saunan savusen nurkka heillä
 asunto kolkko ja pimeinen,
 kun milloin jaksanut kyläteillä
 ei käydä leipeä hakien.

 He kahden istuvi nurkassansa,
 se vanha virsiä hyristen,
 tai itki kovoa osoansa
 ja huolen hetkiä pimehen.

 Se toinen lohtua tuoda koitti
 armaalle muorille omalleen
 ja usein surujen tulvan voitti,
 sai itkun hymyksi, ilokseen.

 Taas kyläteitä kun kuljettihin,
 sai poijut vanhusta taluttaa;
 vaan usein matkalle uupuilikin,
 nyt muori pienosta hoitaa saa.

 Näin toinen autteli toistaan aina
 poluilla surujen tummasten
 ja ilomielellä tuli laina
 takaisin, hyväksi kumpasen.

 Jos leipää välillä annettihin,
 sai kestää nöyränä herjatkin,
 ja pilkka, häpeä tulvailikin
 useimmin vastassa osaksi.

 Ja usein murehen kielet soivat
 haikeena rinnassa molemman,
 ja silloin pilvehen taivaan loivat
 myös pienen mieroa kulkevan.

 Mut ensin seestyvi pienen mieli
 ja alkoi vanhoa lohduttaa.
 Hyväili käsi ja kuiskui kieli,
 rohkaisi lapsonen sortuvaa.

 Kun tyhjät silmien kuopat kaasi
 veshelmet poskien kurttuihin,
 niin pehmyt kätönen silloin vaali,
 sai hoivaa tuskihin tuimiinkin.

 Pois posken ryppyjä suoriellen, –
 harmaata hiusta ihannoi
 ja kyynelhelmiä suukotellen
 ne kuivi, lapsena ilakoi.

 Mut usein uupuvi kummaltakin
 jo voimat vähäset kulussaan,
 vaan saihan leponsa nurmellakin,
 se otti helmahan tuoksuvaan.

 Ja silloin sylin he aina nukkui
 tienvarteen, lepohon vaivoistaan,
 ja mielen murehet häipyi, hukkui,
 soi hetkeks uinua – onnelaan.