Toivotonta
Kun lammasnahkanaamasi
 ja nöyrän ilmees nään mä,
 niin tahtomatta miettimään
 taas kohtaloas jään mä.

 Noin syvään harvoin syöpynyt
 on otsaan orjanleima;
 on vieras sulle jokainen
 jo miehenpiirre reima.

 Ja kaippa sentään sinäkin
 mies mielit olla varmaan,
 vaan säikähdit, kun vastassas
 näit elon arjen harmaan.

 Ja kättäkään et nostanut,
 kun toden tunsit kuivan,
 vaan annoit itses sitoa
 kuin härjän, riihtä puivan.

 Ja kuinkas myös? Voi uhmata,
 kun yksin täällä häärää,
 vaan toinen nuotti silloin soi,
 kun perhe suunnan määrää.

 On silloin leipää saatava
 jos mihin hintaan hyvään;
 ei auta vaikka kumartaa
 sun onkin pakko syvään.

 Ei auta vaikka loukataan
 sua sisimpääsi saakka
 ja vaikka liian raskas on
 sun hartioillas taakka.

 Ei auta vaikka näetkin
 sa vaihtuvasi juhtaan,
 näet tekojasi valvovan
 vain mielivallan puhtaan.

 Ei auta vaikka tunnoton
 sua teettäjäsi riistää. –
 Ei sulla varaa valita,
 ei pontta liioin kiistää.

 Sun onhan pakko ahertaa,
 suut nälkäiset kun vaatii;
 ja arvelu ei auta kun
 lain elonhuoli laatii.

 Ja katkeruus jos joskus sun
 on vallata, niin tiukkaan
 sa huulipariin suljet sen
 tai kyhmynyrkkiin piukkaan.

 Sun tarinasi tuttu on,
 ja kohtalosi koki
 niin moni muu. Vaan seikka tää
 voi ihmetyttää toki:

 Noin syvään harvoin syöpynyt
 on otsaan orjanvana.
 Ei sitä muu kai pyyhi pois
 kuin yksi mahti: Mana!

K[össi]. K[aatra].

Lähde: Kansan Lehti 10.9.1910.

Kössi Kaatra
Runot
Kansan Lehti
1910