Jokelassa
Ma istun ääressä ikkunan
 ja katselen kesäyötä!
 Nään järven välkkyvän lahdelman,
 nään kaistaleen jokivyötä,
 ja kukkanurmet ja lehdot nuoret
 ja kaukaa siintävät jylhät vuoret.

 Lomitse latvojen helottaa
 jo laella taivaan päivä,
 ja idän rannoilla raukeaa
 jo hohtava rusohäivä,
 yön armaan loistossa luonto nukkuu,
 vain peippo valvoo ja käki kukkuu. –

 Ei nuku luonto, nyt sydän sen
 se sykkivi lyönnein suurin,
 ja työssä onpi se riemuiten
 nyt latvoin, rungoin ja juurin,
 nyt sen on päivä, ja juhlamielin
 se työss’ on laulaen tuhatkielin.

 Jos minne katson, niin elämää
 nään riemuista kaikkialla,
 nyt työtä, touhua virkeää
 on pienimmän pensaan alla.
 Maa luomistyössä nyt unelmoipi
 ja elon valtava laulu soipi.