Halla (Leino)
Suot on suuret Suomenmaassa,
 rimmet sekä nevat,
 Suomen soilla hallan immet
 öisin laulelevat.

 Noin ne laulaa hallan henget:
 »Heilu-, heilukaamme!
 Kukkii viljat vainioiden,
 tähkät täydet saamme.

 Meille heilii hengen laihot,
 meille miesten mietteet.
 Suot on suuret Suomenmaassa,
 liejut sekä lietteet.

 Suo on Suomen sydämessä,
 viluinen ja arka.
 Kunis ei kuulu kuokkijoita,
 sinis ei siitä sarka.

 Kukat kasvaa Suomen suosta,
 kamalat ja kummat.
 Sumut nousee Suomen suosta
 myrkylliset, summat.

 Peittää päivän paistamasta,
 pilvet sit’ ei peitä.
 Kansa vaisu vaeltaapi
 virvatulten teitä.»

 Noin ne laulaa hallan henget
 Suomen sydänsoilla,
 noin ne heiluu Hiiden neiet
 Suomen rapakoilla.

 Kunnahilla kultaviljat,
 tieteet sekä taiteet.
 Kansa raukka rakentaapi
 kansalliset kaiteet.

 Vihurit ei viljaa kaada,
 lyödä voivat lakoon,
 kamalampi hallan kanssa
 käydä tasajakoon.

 Saat sa pivoon korren tyhjän,
 toiseen torajyvän.
 Kuka rakas rakentaisi
 meille muurin hyvän?

 Ettei tuhmuus, tunnottomuus
 yöllä yli hiipis,
 ettei hengen tähkäpäitä
 rivo koura riipis.

 Vaan ne vastaa hallan henget:
 »Meit’ on monta, monta,
 kukin hoitaa toimensa,
 ei yhtään toimetonta.

 Puhallamme miesten poviin –
 itsekkyys syö aatteet.
 Nakerramme naisten mielet –
 jälelle jää vaatteet.

 Vallan haluun vaihdamme
 me edistyksen enteet,
 leipähuoliin hukutamme
 monen miehen jänteet.

 Mukavuutta muille suomme,
 nautintoa hiukka,
 itse imarrustakin,
 jos tulee tuiki tiukka.

 Tuhmuudella tuon me lyömme,
 ilkeydellä toisen,
 kansan nimellä kukistamme
 miehen minkä moisen.»

 Noin ne kuiskii äänet kummat
 Suomen sydänsoilla,
 noin ne raikuu surman naurut
 Suomen rapakoilla.

 Kunnahilla kultaviljat,
 tieteet sekä taiteet.
 Ah, te armaat, vienot, lujat
 kansalliset kaiteet!

 Kuinka vähän autatte
 te vastaan Suomen hallaa,
 kuinka teidät helposti
 myös vihur’ vieras tallaa!

 Aik’ on ylös yksilöin,
 ei monet maata nosta,
 monen kanssa kohota
 ei koskaan rapakosta.

 Monet kaikki kaatavat,
 miss’ yhdet voivat seista.
 Monet koskaan rakenna
 ei kansaa pirstaleista.

 Vaan ne vastaa hallan henget:
 »Heilu-, heilukaamme!
 Suo on Suomen sydämessä,
 tää on meidän maamme.

 Kuinka yhdet seista vois,
 kun paikkaa ei, mi kantaa.
 Suomen suossa hyllyvässä
 ei oo saarta, rantaa.

 Hento, hieno sammal vaan
 ja alla lieju musta,
 siin’ on Suomen kulttuuri –
 ei mitään pelastusta.

 Missä jalan maahan poljet,
 siinä puhkee kuori.
 Suomen suohon uponnut
 on moni haave nuori.

 Rakas, heikko rahkasammal –
 hallan vaan se kestää.
 Liiku hiljaa, jos sa tahdot
 tapaturman estää!»

 Jos ei kestä Suomen suo,
 me tuntureille noustaan.
 Tulkoon tänne jokainen,
 ken jännittää voi joustaan!

 Kuoltava jos kunkin on,
 niin kuollaan kukkuloilla.
 Lumeen kuollaan kukkuloilla,
 lokaan Suomen soilla.

 Suomen sumut päivän peitti,
 pilvet sit’ ei peitä.
 Siksi täällä tarvitahan
 tarmon säveleitä.