Syksy ja Kesä
Synkällä syksy-säällä
 Kasvi-tarhan havaitsin.
 Synkäks’ muuttui mieleninki
 Miettien kun katselin:
 Muistin kesän ihanaisen
 Kasvi-tarhan kukkamaisen.

 Koko tarha ihanainen,
 Kukat puhkes’ kuorestaan,
 Ensin yksi sitte toinen
 Niinpä kaikki vuorostaan
 Kukoistivat ihanasti
 Kesä-päivän iltaan asti.

 Nyt on kaikki muuttununna:
 Kesä-päivät kulkeneet.
 Kauneus on puuttununna:
 Kukat ovat rau’enneet.
 Mikä heidät saatti niin?
 Luonto. – Painoi tainoksiin.

 Mutta uusi kesä-päivä
 Koittaa kevään takaa taas.
 Kukkanen on ylös käyvä,
 Vaikka talven makaa maass’.
 Silloin mieleninki vaihtuu:
 Ilo tulee, suru haihtuu!

 Eikös elo ihmisenki,
 Kuules veikko! ole niin?
 Kun vielä oomme nuorukaiset
 Verrataan me kukkasiin:
 Lempi asuu rinnassamme,
 Puna hohtaa poskistamme.

 Vanhuudessa lakastumme,
 Vaivumme kun kukkaset
 Hautaan. Sieltä noustuamme
 Olemme taas iloiset.
 Elo alkaa ihanainen:
 Enkelitten elon lainen.

K. F. Wahlman.

Lähde: Sanomia Turusta 8.11.1872.

K. F. Wahlman
Runot
Sanomia Turusta
1872