Jäänlähtö Kääpän joesta
Kauvan kattoi rantoasi
 Lunten laajat peittehet,
 Kauvan kietoi aaltojasi
 Jäiden kylmät kytkyet.
 Usein päälle peittehesi
 Uhkuit, hanget hautoen,
 Mut sait kelpo harteillesi
 Katteen kaksinkertaisen.
 Valtoas on vaimennellut
 Talvi, vanha vainomies.
 Ootko suotta ponnistellut,
 Suotta mereen käynyt ties?

 Ukko pilvivaippahansa
 Kätkee armaan auringon;
 Tuul’ vie pilvet helmassansa
 Hajalleen ja roukkohon.
 Ukon ään’ käy korkealla,
 Pilvist’ ampuu Pitkäinen.
 Maassa hirmu-hirnunnalla
 Kulkee myrsky raivoten,
 Paljon turmaa aikaan saapi,
 Sade maahan virtoaapi.

 Puro pieni lainehtiipi,
 Mäeltä rientää notkoon päin;
 Läpi tien ja maan se hiipii,
 Kääpän puoleen käännähtäin.
 Tuuli vinkuu,
 Lumi sinkuu,
 Oksat ohkaa,
 Veet ne vohkaa
 Täyttäin Kääpän tupo tulvilleen:
 Vesi nousee valkovaahtoineen.

 Kauvas kuuluu Kääpän roiske,
 Vetten loiske,
 Jäiden jyske,
 Rantain ryske:
 Jää jo lohkee – lohkee lähtien!
 Huimast’ huudan sille riemuiten:
 Riennä, lennä,
 Joesta ennä,
 Kahle lauhain lainehien,
 Kate kaunorantasien!
 Pauvanne kun pauhoaa,
 Voiman, voiton Kääppä saa.

 Niin sun kylmän kahlehista
 Kevät päästi kaunoinen;
 Läpi surun sulkusista
 Jouduit riemujuhlallen.
 Nyt sä uhkut uusin toimin,
 Nouset vapauden voimin,
 Rannan hanget hajoovat,
 Vetten vaahtoon vajoovat.
 Nouse, mutta muista taas:
 Äyrään all’ on armas maas!

 Äärihinsä astuu hyrsky,
 Laine heittää loiskunnan,
 Möyryynnästä taukoo myrsky?
 Päivyt paistaa rauhaisaan.
 Kas, mi tuolla veessä väikkyy
 Kaikuvasti kalskaten?
 Kalevaisten kalpa läikkyy
 Läpi laineen hiljaisen.

Ado Piirikivi