Kuusijuhlassa
On joulua ilmassa, tunnemme sen,
 on tähtien heijastusta,
 on tuoksua kuusen kotoisen,
 on rinnassa riemastusta!
 Oi, ojenna kätesi, ystävä, mulle!
 Minä kuiskaan iloisen asian sulle:
 On koulussa meillä nyt joulu.

 Syysilta niin tummana tuijottaa
 kuin ilkkuen ikkunasta.
 Vaan meillä on kirkasta, valoisaa
 ja lämmintä, kodikasta.
 On kuin helkkyisi hopeapurojen juoksu,
 kuin tuntuisi keväisten kukkien tuoksu,
 ja liverrys ensi leivon.

 Tänä iltana kaiken, mi vaikeaa,
 niin helposti unohtaa voipi,
 kun toveripiirissä riemuita saa,
 käy leikki, ja laulu soipi,
 kun tähtinä katsehet kimmeltävät
 ja huulet niin hellästi hymyilevät.
 Niin, tämä on koulun joulu.

 Tänä iltana hengetär herttainen
 on mukana piirissämme.
 Me tunnemme suihkeen sen siipyen,
 hän harras on ystävämme.
 Se hengetär toverihenki on hyvä,
 sen otsa on puhdas ja katse on syvä,
 on uskollinen sen mieli.

 Ah, meidätkin kerran kantava on
 eri suuntiin elämän haaksi.
 Tämän iltainen ilo, tää viaton
 meitä seuraa vuottenkin taaksi.
 Moni matkalla kuihtui, ei puhkea kukkaan,
 tämän iltainen ilo ei unhotukkaan. –
 Soi muistojen kultainen kannel.

 On joulua ilmassa, tunnemme sen,
 on tuoksua kuusen ja juhlaa.
 Kentiesi se tonttukin pienoinen
 jo, veitikka, lahjoja tuhlaa.
 Me tunnemme: lähellä on jo se aika,
 joll’ on lapsiin lumottu, tenhoisa taika –
 on lähellä siunattu joulu.

Joulupukki, 1933.

Immi Hellén