Eräissä kultahäissä
Tää jalo juhla, mistä saa
 kultaisen nimen tuo?
 Kullasta siitäkö, min maa
 vain hikiotsin suo,
 mi tuottaa vihaa, riitoja,
 vie rauhan rinnasta?

 On kultaa arvokkaampaakin
 kuin tuo, mi koristaa
 istuimen itämaisen, min
 sai miekat valloittaa.
 Mökissä, linnass’ sit’ on, vaan
 ei miekoin saadakkaan.

 Et sitä sulje lukon taa,
 et laske, punnitse.
 Sen rikas ja sen köyhä saa
 ja sitä nautitsee.
 En orjaks uuvu mammonan,
 jos sitä omistan.

 Se perhosta ja kukkasta
 ihmeesti koristaa;
 sit’ enin aamurusko ja
 aurinko omistaa:
 se sillä laskiessahan
 kaunistaa ulapan.

 Se sairaan tuskat huojentaa
 ja lapsen hiljentää.
 Se köyhän ihastuksiin saa
 ja vangin miellyttää.
 Taivaasta tullen, sinne tää
 sielumme ylentää.

 Pyhimysloiston lailla se,
 laskeissa päivyen,
 vanhuksen päähän laskeikse
 hopeahapsisen.
 Juhlalle tälle kulta tuo
 nimensä kauniin suo.

 Niin kauan harva elää saa.
 Vaan muistakaamme tää:
 on kultaa vielä kalliimpaa,
 ei silmin näkyvää.
 Valossa, jonka Sana suo,
 uskolla nähdään tuo.

 Itkeissäs paarten ääressä
 elosi kumppanin,
 iloitse: tuolla ylhäällä
 saat rakkaas takaisin.
 Siell’ yhteen teidät taivainen
 luo templi kultainen.