Merimiehen morsiammen Laulu
Soisin sulhoni tulevan
 Oman kultani osaavan
 Illat pitkät istumahan
 Vieressäni virumahan.

 Ikävät on mulla illat
 Yötpä kahta katkerammat,
 Kuin ei kuulu kultoani
 Tulevaksi tuttuani.

 Kultain läksi läntiselle
 Poikesi pohjan merelle,
 Laivan kanssa kaunihimman
 Meri-aatran ankarimman.

 Sillä aaltoja ajeli
 Lainehia laikutteli
 Tuulella tuhottomalla
 Rajusella, rankasella.

 Meren selvällä selällä
 Läksi hän vetelän päällä
 Maille viehto vierahille
 Vesille verettömille.

 Tok ei kuulu toivomani
 Ainoa mun armahani,
 Vaikk’ on kuukausii kulunna
 Vuosi-kausia valunna,

 Sille kuin mä viime kerran
 Näin mun sulhoni suvella
 Mailta marssivan omilta
 Suomen saaren saapuvilla.

 Liekkö laine lainonunna
 Veden-nielu nielassunna
 Itsellensäpä i’äksi
 Vienyt kuolon kumppaliksi?

 Vainko aaltoset ajana
 Myrsky-tuulet tuuvittana
 Maille vienä vierahille
 Kantanunna kaukasille?

 Jost’ei urkene uroni
 Kuulu kultani omani
 Kohtapa kotia tulne
 Näille maille matkustane.

 Suru muuttuu suuremmaksi
 Murhe paisuu paksummaksi,
 Että itken illat kaikki
 Yötpä yksinäni halki;

 Valittelen vaikeasti
 Päivät päätän haikeasti,
 Kuin ei kuulu kultoani
 Tulevaksi tuttuani.

 Kell’ on kehnompi elellä
 Ikävämpi ihmisellä,
 Kuin on kurja kummanlainen
 Merimiehen morsiammen?

 Sen on, raukka, rakkauuden
 Elämällä että muuten
 Muita suhteen surkeammat
 Monet vaiheet vaikeammat.

P[ietari]. M[ansikk]–a.

Lähde: Sanan-Lennätin 20.6.1857.

Laulut
Pietari Mansikka
Runot
Merenkulku
Sanan-Lennätin
1857