Puotineiti
Lakkaamatta ovi aukee,
 talvipäivän valo raukee
 katsoo sisään ikkunasta.
 Siin’ on vanhaa, siinä lasta
 tungeskellen raha käissä –
 saisko vuoron ensimmäissä!
 Kauppaa tehdään tinkien
 vielä illan joutuen.

 Puotineiti pöydän takaa
 tavaroita heille jakaa.
 Häll’ on koko aarrevuori.
 Neiti herttainen ja nuori,
 kauniskin – ken sitä kysyy? –
 iloisena aina pysyy,
 katsoo hymy huulillaan
 jokaisehen ostajaan.

 – Kangasmetri, rihmarulla,
 rientäkää, on kiire mulla!
 – Rintaneula mitä maksaa?
 Kaikki muistaakin hän jaksaa.
 Kas, kuin siron käärön laittaa
 käsi hento. – Eikö haittaa,
 väsymys? – Ken kysyy sitä?
 – Varmastikko solmu pitää?

 Hetket häipyy, tunnit lentää,
 tuskin hengittää hän entää.
 Neiti nuori, neiti sorja,
 hymyhuuli, toisen orja
 myöhään iltasella vasta
 vapaa päivän toiminnasta
 kulkee laitakaupunkiin
 yksinäisiin kamariin.

 – Ken on sulla saattajana?
 Talven tuuli tuttavana,
 kuu, mi loistettansa valaa.
 Ahdistaako sydänalaa?
 Ystävää ei yhtään noissa
 sulla ollut ostajoissa,
 joita päivän palvelit –
 vierahille hymyilit.

Immi Hellén
Runot