Myöhään!
Pieni mieron tyttö rievuissansa
 Seisoo eessä linnan loistoisen,
 Avojaloin aivan, viluissansa,
 Iltaruo’aks’ anoo roposen.

 Kova et sä ole – mutta kuinkaan
 Päästä et voi povilakkariin,
 Jossa rahat; etkä saata suinkaan
 Tuossa seistä nyt, kun tuulee niin –.

 Pöytään, joss’ on herkut hopioissa,
 Istut pian sä, suojaan lämpimään.
 Mut – on liemestä nyt maku poissa,
 Vanhaltaan ei maistu viinikään.

 Ruokaa tarjottaissa poistat vastaan,
 Hajamielin kiellät; sä näet
 Pienen, laihan käden ainoastaan.
 Miks’en antanut? sä kyselet.

 Lähdet pois. – Ja, ett’ on sulla moinen
 Hellä sydän, s’uapa harmittaa;
 Aatteleet: On huoli suottamoinen,
 Tyttö kyl on siellä. Nyt hän saa.

 Myöhään, oi! On lapsi poistununna,
 Tyhj’ on nurkka, jossa viimestään
 Pienyt seisoi: hän on kadonnunna
 Ihmisvirtaan suureen, hämärään.

 Tietämmättään tuli, meni myöskin,
 Lähetyksestään sun luoksesi. –
 Ohjas ehkä Armon Herra varsin
 Vasetenkin hänen tiellesi.

Lähde: Vaasan Lehti 27.4.1882.

Carl Snoilsky
Runot
Vaasan Lehti
1882