Tytön kylmyys (1845)
Rannikolla, puitten peittehessä
 Istu paimen, päivän pa’etessa
 Poika siinä laulo lakkaamatta
 Tunnostansa, hellä huolistansa:
 Kurja laulo neion kylmyy’estä,
 Kovuu’esta kohden rakkauttansa,
 Surustansa siitä syntyneestä.
 Kun hän laulo, kaiku kallioiset,
 Kun hän laulo, raiku järven rannat.
 Laulamasta poian lakkauttua
 Soitti vielä viidan vieno lapsi,
 Vastaileva kaiku kallioilta.

 Sepä tuskin jätti jätkytyksen
 Koska poika piilopaikassansa
 Kuuli äänen oman kultasensa.
 Näinpä neito laulo lempehesti,
 Vastarannikolta vasta’eli:
 ”Mistä saapi paras poikaseni
 Namät kuvat, koskevaiset sanat?
 Miksi syöpi aina sy’äntänsä
 Surun tuimat, särkeväiset tutkat?
 Viimes kerran kun hän tänne tuli,
 Kau’an täällä viipy karjastansa,
 Pyysi hän ja ano armas multa,
 Antaakseni hälle sy’ämmeni,
 Ollakseni hälle omituinen.
 Mitä siihen saatto tyttö raiska
 Vasta’ella vallan pyytävälle?
 Sy’än suontu, mutt’ ei suontununna
 Kieli siinä sitä sanomahan,
 Mitä mieli sy’än tykkiväinen.
 Poika luuli minun povessani
 Kylmän kiskon muka makaavaksi,
 Ja hän läksi lopen innossansa
 Suuttununna täältä suotamahan.
 Poika paras kovin kolkostunut
 Viikot viipy, päivät poissa oli,
 Eikä tullut luokse tyttösensä.
 Pitkät päivät olen oottanunna,
 Ikäväiset, eikä kuulu häntä!
 Elä luule, lempi lintuseni,
 Ett’ on aina totuus toimessansa,
 Kylmyys kanssa kasvon kylmyy’essä
 Tyttösellä, poian pyytä’essä!
 Uu’et tunnot, uu’et liikutukset
 Saivat siilon vallan sy’ämmessä,
 Koska tyttö kuuli tyrmeyntynyt,
 Että poika pyysi omaksensa.
 Sy’än liikku liian piilossansa,
 Sanat puuttu paljon sanovalta.”

Lähde: Necken: poetisk kalender för 1846. 1845. J. C. Frenckell & son, Helsingfors.

Paavo Tikkanen
Runot
1845
Lähdeluokattomat