Punanen lippu (1903)
Oi, veljyet, lippua katsokaa
 miten yllä se hulmuten liehuu!
 Kuin huomenrusko se punertaa,
 väri hohtava kuin veri kiehuu!
 Veripunasena merkkinä olkoon se:
 niin nuorekas, kuohuva veremme
 on rinnassa, suonissamme!
 Veripunasena yllämme hulmuten
 se olkohon muistutin ainainen
 mikä, veljet, on ohjelmamme!

 Me olemme juuri ja varsi maan,
 on meissä sen kukkimisvoima.
 Mut hoivana meillä on nälkä vaan
 ja kurjuus, sorto ja soima.
 Maa luulevi voivansa kukkia
 ja kuitenkin sulkea, tukkia
 valon, lämpimän varreltansa...
 Rikas luulevi luovansa kulttuurin,
 kun verhoupi kultahan, silkkihin,
 vaikk’ kahleissa kerjää kansa...

 Mut kansa ei kärsiä voi, ei saa
 elon orjuutta kauvan jatkaa!
 Sen täytyvi vapaus valloittaa,
 omin askelin astua matkaa!
 Työkansa jo voimansa kerätköön
 joka mies sekä nainen herätköön,
 pää pystyssä käyköhän valoon!
 Joka mies sekä nainen yhtyköön
 ja ympäri lippumme ryhtyköön
 vapahduksemme taistohon jaloon!

 Oi, siskot ja veljyet, katsokaa
 miten yllämme lippu liehuu!
 Kuin huomenrusko se punertaa,
 väri hohtava kuin veri kiehuu!
 Sen alla on joukkomme perhelies,
 joka ukkokin niinkuin nuori mies
 sen ympäri liittohon käyköön!
 Kukin kohdaltaan, rivit kauttaaltaan,
 koko tarmolla vaatien vapauttaan,
 yön usvista selvittäyköön!

 Niin vauhdilla taistelun tarmoisan
 ja voimalla yhteisponnen
 me saavumme uutehen aikahan
 ja löydämme rauhan ja onnen.
 Se aika jo ruskona kimmeltää,
 se meille jo silmihin himmeltää
 sinirannalta toivon taivaan.
 Oi, sillä on kirkas loistokkuus!
 Sen koitosta hohtavi onni uus
 jo aikamme taistohon, vaivaan.

 Mut kerta kun toivotun päivämme
 ajan siivetär maahan kantaa,
 veli veljelle, kansakin kansalle
 yli vetten kättä kun antaa,
 ja miekka kun taltaksi taotaan
 ja keihäs kyntöauraksi maan,
 ja voima on rauhan työssä –
 pois kuivuvat silloin kyyneleet,
 vuostuhanten aikana virranneet
 väkivallan ja sorron yössä.