Kirje Afrikasta (1887)/1
On jo kuukausia kulunut, viikkoja vierähtänyt
siitä, kun teille viimeiseksi matkoistani
kirjoitin. Onpa jo ehtinyt vuosiluvussakin
muutoksia tapahtua. Kahdeksan
(8) oikealle puolelle kuutosen (6)
sijaan on tullut seitsekkö (7). Niin —
 matkani on myös jatkunut.
Taival taipaleen perästä, toinen toistansa
kirjavampi on jäänyt jälkeeni kuluneiden
kuukausien ajalla matkaillessani
Sisä-Afrikaa kohden. Suvainnette ehkä
taasen kuulla matkoistani eteläisellä pallonpuoliskolla.
Kertoelen siis niistä vähäsen.

Matkailustani Kap-maalle sekä olostani
siellä kertoelin jo edellisessä kirjeessäni.
Matkatoverini myös tunnette jo
ennestään. Siis ei muuta kuin Kap’ista
eteenpäin. Mainitussa kaupungissa
lähes kuukauden odoteltuamme laivan
lähtöä Valaskalalahteen vihdoinkin mukavan tuulen tultua saimme v. Lokak.
23 p. jättää sen satamat. Mutta eipä
vieläkään pitkäksi ajaksi. Kun olimme
muutamia tunteja kulkeneet Atlantin aaltoilevaa
pintaa pitkin, alkoi tuuli kiihtyä
kiihtymistään. Seuraavaa 24 päivää
vasten yöllä klo 12—1 välillä oli
se jo paisunut ankaraksi myrskyksi. Aallot
heittelivät laivaamme hirmvällä voimalla
sinne tänne, jotta ankarasti veteen
syöstynä luulit sen tuhansiksi pirstaleiksi
menevän. Milloin nousi aluksemme
hirveän korkealle, milloin taas
syöksyi se alas syvyyttä kohden. Melkein
joka aalto meni suurella pauhinalla laivamme
yli uhaten sitä joka kerta ylitse
kulkiessaan jättiläisvoimallansa syvyyteen
syöstä. Laivan kannelta katsellessa
noiden jättiläsaaltojen hirveää leikkiä,
olisi se mitä kamalin näky. Kovasti
kiinni pitelemättä oli mahdotonta pysyä
pystyssä. Kaikki matkustavaiset, jopa
muutamat merimiehistäkin olivat kovasti
merikipeät. Meikäläisistä oli kirjoittaja
ensialussa muita vähän vahvempi, jotta
voi hoitaa heikompia, mutta ei kauvan
kestänyt kun tuli hänkin niin voimattomaksi
että töin tuskin jaksoi päätänsä
nostaa. Se oli kauhea yö! Vihdoin
kello 10 aamulla ilmoitti laivan päällikkö,
että eteenpäin kulkeminen on mahdotonta
ja että Kap’iin takaisin on kääntyminen.
Se oli ilosanoma kaikille. Toivo
elämästä kirkasti kaikkien, erittäinkin
naisten kasvot. Tunsit itsesi kaikessa
heikkoudessasikin puolta vahvemmaksi.
Toivo elähyttää —! Kello 3–4 aikana
j. p.p. alkoi tuuli jo vähän hiljentyä
ja Tauluvuori pistäytyä esiin
aaltojen takaa. Vielä pari, kolme tuntia
aaltojen hyrskyssä, vielä pari, kolme
kouristusta ruo’an sulatus elimissä
— ja silloin oltiin Kap’in satamassa
toistamiseen. Sanomattoman hauskalta
tuntui, kun sai vielä astuskella kuivalla
maalla ilman pelkoa tulla syvyyteen sysätyksi.
Nyt saimme Kap’issa taas aikailla
kokonaisen viikkokauden ja korjaella
myrskyssä läpikotasin epäjärjestykseen
hyrskytettyjä organismiamme. Saman
kuun 31 p:nä lähti laivamme taas uudestaan
kyntämään Atlantin aaltoja.
Olikin mukava purjetuuli, jotta pääsimme
oikein aika vauhtia eteenpäin. Marraskuun
3:na p:nä saavuimme Angra
Pequenaan. Mainittu paikka, jossa asustelee
muutamia eurooppalaisia kalastajoita
ja joku kauppias on merkillinen siitä
ett’ei siellä koskaan sada. Siellä on
ijäinen kuivuus. Juoma- y. m. elämänoloissa
tarvittava vesi tuodaan Kap’ista.
Epämukavien tuulien tähden viivyimme
siellä 4 päivää. Edellä mainitun
kuun 11:ta p:nä saavuimme
Valfisch Bay’iin eli Valaskalalahteen.
Tämä merimatkamme samoin kuin edellinenkin.
Englannista Kap’iin, oli jotenkin
hyvin onnistunut, joskin väliin oli
vähän liiaksi sekä tuulta että tyyntä.
Paikoin oli kulkuunne hauskaakin. Atlantin
asukkaat, näet, suvaitsivat toisinaan
huvittaa meitä näytelmillään. Milloin
näytteli Valas, tuossa melkein laivamme
vierellä, hirmuisen leveää selkäänsä
sekä mainiota veden ruiskutustaitoansa
puhaltamalla ilmaan vettä, joka
kosken kohinalla kohosi useampia syliä
korkealle. Milloin taas näyttelivät Merenporsaat
eli Springers’it () mainiota sukellus- ja uimataitoansa
kilpaillen laivamme kanssa, jotta
luuli heidän välistä tahtovan kaataa
sitä tai terävällä kärjellänsä puhkaista
sen kylkeä. Välistä myös näytteli Merikoira
()
sileätä karvaansa sekä pitkää kärsäänsä,
sitä ilmassa huiskutellen. Välistä taas
parvittainkin pyrähteli lentoon noita
kauniita siipikaloja ().
Kaikki tuo oli meille ensikertalaisille huvittavaa
nähdä.

Valaskalalahdessa otti meitä ystävällisesti
vastaan saks. lähetyssaarnaaja
hra Böhm, joka on jo alun 30 vuotta
ollut Afrikassa useammilla eri paikoilla
ja nyt tätä nykyä V:lahdessa. Hänen
luonaan majailimme 20 päivää odotellen
tilaisuutta jatkaaksemme matkaamme.
Täällä ollessamme olimme muutamasti
tilaisuudessa läsnäolemaan hollantilaisnamaqualaisessa
jumalanpalmeluksessa.
Vähän hauskaa oli nähdä ja kuulla kuinka
siinä Afrikan musta poika tulkita
nalksutteli ja laksutteli saarnaajan hollantilaista
puhetta Namaquan kielelle.
Kaikista mukavinta oli kuulla seurakunnan
yhteistä veisua. Siinäkös vasta
nalksuteltiin ja laksuteltiin. Namaquan
kielessä on nim. omituisia, kummallisia
maksutus ja laksutus ääniä, joilla kullakin
on oma konsonanttinen merkityksensä.
Ne tekevätkin kielen oppimisen ja taitamisen
niin vaikeaksi, ett’eivät edes kymmeniä
vuosia kansan keskellä olleet lähetyssaarnaajatkaan
voi kansaa opettaa
muutoin kuin maalaistulkin kautta.

1887
Uudelleen julkaistut kirjeet