Arttelit ahkerat luokaa
Kohta taas koittavi aika,
 Kun peltoa raatava rahvas
 Auransa kurkehen käy
 Peltoa muokkailemaan.
 Siementä kallista kylvää hän
 Maaemon muhkeaan multaan,
 Tarmokas mielensä on
 Toiveita tulvehillaan:
 Tästä se syksyllä nousee
 Karjalan lapsille laiho,
 Pilvet kun kastetta suo,
 Aurinko armauttaan.
 Nousevi, nousevi pellosta
 Läikkyvä, kultainen vilja,
 Tarmolla työhön jos käy,
 Voimia säästä kun ei.
 Siispä nyt peltoa vanhaa
 Ja uuttakin uskovin mielin
 Käykäätte kääntämähän,
 Nälkä ett’ poistuisi pois.
 Valkoiset vainolan miehet ne
 Raiskasi Karjalan maata,
 Kuoleman kylvöä vain
 Maallemme armaalle toi.
 Mutta me tahdomme kaiken
 jälleen korjata, nostaa
 Pirttimme entiselleen,
 Vainiot aaltoilemaan.
 Ei tule orttemme alle
 Sellaista puutetta, tuskaa,
 Mielen mi lannistais,
 Uskomme voittoomme veis.
 Karjala on punamaa,
 Ja sen raatajarahvas
 Onnensa lunnaiksi taas
 Tarmolla toimehen käy.
 Innolla työhön käykää,
 Tarttukaa kurkehen auran;
 Maastapa, maastapa voi
 Ouruta onnemmekin.
 Yksin jos voimia puuttuu,
 Yhdessä varmasti voitte
 Vastukset vaikeatkin
 Tieltänne työnnellä pois.
 Käykää toimehen joukolla,
 Arttelit ahkerat luokaa,
 Niin nälkä se poistuvi pois,
 On onnekas Karjalan maa.

1922