Vaeltaja (Goethe)
Vaeltaja:

 Sua Herra siunatkoon, oi nuori nainen,
 ja poikaa, mi lepää
 imien sinua rinnoillasi
 Suo mun liki kallioseinää
 jalavan sinisiimeessä täällä
 pois taakkani heittää,
 ja luonasi levähtää!

 Nainen:

 Mikä tehtävä saa
 sinut helteessä päivän
 tien pölyssä tänne taivaltamaan?
 Tavaroitako tuot sa
 maaseudulle kaupungista?
 Hymyätkö, mies outo,
 mun tiedustelullein?

 Vaeltaja:

 Tavaroita tuo kaupungist’ en.
 Nyt viilenee ilta.
 Minut kaivolle neuvo,
 min vettä sa nautit,
 nuor’ armas nainen!

 Nainen:

 Ylös kalliopolkua astu!
 Käy eteenpäin! Viidakkojen läpi johtaa
 ylös tie majalle,
 mi on asumuksein,
 siellä on kaivo,
 min vettä ma nautin.

 Vaeltaja:

 Näen viidoissa näissä
 inehmon käden ohjaavan jäljet!
 Kiveä kivehen, rikas luonto,
 sa lahjoittavainen, et liittänyt täällä!

 Nainen:

 Ylemmäks yhä vain.

 Vaeltaja:

 Pilareita sammaleen peitoss’!
 Sinut tunnen, muotohon muovaava henki!
 Kivehen olet leimasi lyönyt!

 Nainen:

 Mies outo, käy eelleen!

 Vaeltaja:

 Ma kirjoja kivessä tallaan.
 Saa selkoa niist’ en.
 Kuluneet ovat askelten alla
 sanat, kaiverretut syvähän,
 jotk’ kuuluttaneet sukukunnille
 ois mestarin hartahan hengen.

 Nainen:

 Mies outo, kiintyykö noihin
 kivihin sinun silmäs?
 Monen monta sellaista makaa
 mun majani ympärillä.

 Vaeltaja:

 Ylhäälläkö tuolla?

 Nainen:

 Heti, kun vasemmalle
 sekahan käyt pensaiden noiden:
 kas täällä.

 Vaeltaja:

 Sulotarten henget, ja muusat!

 Nainen:

 Tämä on asuntoin.

 Vaeltaja:

 Oi, rauniot temppelin vanhan!

 Nainen:

 Tiepuolessa täällä
 hete pulppuaa, joka
 suo vettänsä mulle.

 Vaeltaja:

 Elät, henkäilet hehkuen vielä
 yli hautasikin,
 ah, Henki! On sortunut ylles
 oma mestarityösi,
 sa kuolematon!

 Nainen:

 Sa hetkinen vartoo,
 ma maljan sun juodakses noudan.

 Vaeltaja:

 Muratti kiertää näitä
 jumalaisia, hentoja muotoja.
 Miten tomusta maan
 kohoat,
 ah pylväspari!
 Ja tuoss’, sisarpylväs yksinäinen,
 miten sammal synkkä peittää
 sun kiirettäs korkeaa, pyhää.
 Sa murheella muiden lailla
 majesteettisesti katsot
 sisaruksia rauenneita
 nyt sirpaleiks’, raunioiksi,
 alas jalkojen juureen.
 Maan multa ne peittää
 pois piilohon pensaiden varjon,
 yli niiden heinä tuuhea häilyy!
 Niin halpako, luonto, on sulle
 työ mestarin mestarillinen?
 Pyhäkkös jaotatko niin kylmästi
 maan tasalle sekä kylvät
 sen ylle vain ohdakkeita?

 Nainen:

 Miten syvästi nukkuvi poika!
 Mies outo, mielitkö maata
 sa majassa? Vaiko ennen
 ulos luonnon helmaan jäät sa?
 Ota poika, on viileä ilta,
 sill’aikaa vettä ma noudan.
 Nuku, armahin, nuku!

 Vaeltaja:

 Unes on ihana!
 Kuin terveydessä taivaallisessa
 sa kylvet – hengität rauhaisasti!
 Sa, syntynyt suojassa pirstaleiden
 pyhän menneisyyden,
 sua varjostakoon sen henki!
 Kenen yllä vain se lepää,
 joka hetki on hälle
 jumalainen nautinto.
 Sisässäs elon siemenet verso
 sa säihkyvän kevään
 ihanin koru, loista
 ja veljiäs johda!
 Jos verho kukkiva kuihtuu,
 povestas kohotkoon
 täys heelmä,
 mi päivän paahteessa kypsyy!

 Nainen:

 Ah, siunaus Herran! – Hän vieläkö nukkuu?
 Veden raikkahan lisäks
 pala leipää vain tarjota on.

 Vaeltaja:

 Sua kiitän.
 Miten kauniisti kaikki täällä
 vihannoi sekä kukkii!

 Nainen:

 Kotihin pian pellolta
 mieheni saapuu.
 Jää luoksemme, mies,
 syö kanssamme iltainen eine!

 Vaeltaja:

 Te asutte täällä?

 Nainen:

 Majan kivistä laati
 mun taattoni näiden
 muurien suojaan.
 Me asumme täällä.
 Minut kyntömiehelle naitti,
 ja henkensä luonamme heitti. –
 Lepäsitkö jo, armain?
 Miten hilpee hän on, – ja leikkiä mielii!
 Sa veitikka pieni!

 Vaeltaja:

 Ikiversova luonto!
 Elon riemusta saa kukin osan,
 joka lapselles perinnöksi
 majan annat sa äidillisesti.
 Ylös temppelin räystäälle pääsky
 pesän laatii tietämättään
 pyhän paikan minkä hän tahraa.
 Kotelon mato talveksi kehrää
 siron, kultaisen lehvän suojaan.
 Ja, ihmislapsi,
 sa laadit
 majan keskelle menneisyyden
 pyhän raunioita.
 Surutonna haudoilla elät! –
 Jää hyvästi, onnekas vaimo!

 Nainen:

 Sa jäädä et tahdo?

 Vaeltaja:

 Niin teitä kuin poikaa
 kaitkohon taivas!

 Nainen:

 Ties onnekas olkoon!

 Vaeltaja:

 Mihin johtaa polku
 yli vuorien tuonne?

 Nainen:

 Pois Cumaan.

 Vaeltaja:

 Miten pitkält’ on sinne?

 Nainen:

 Peninkulmaa kolme.

 Vaeltaja:

 Hyvästi jää! –
 Minun matkaani ohjaa, luonto!
 Ja muukalaisaskeliani,
 jotk’ käy yli hautojen pyhäin
 pyhän menneisyyden!
 Majan luo minut ohjaa,
 mi suojass’ on pohjoiselta,
 jota poppelit varjostavat
 sydänpäivän paahdetta vastaan!
 Jos ehtoolla jälleen
 kotihin majallein
 ma palaan,
 jota illan viimeinen rusko kultaa;
 minun kohdata tällainen nainen suo,
 käsivarsilla poikaani kantain!

Johann Wolfgang von Goethe