Meren rannalla
Meri laaja, siintävä lainehtii
 Kotirantani ääress’ aivan.
 Mon’ alus sen pinnalla purjehtii:
 Näet milloin uhkean laivan,
 Jonk’ ajaa tyynen ja myrskysään
 Yl’ aaltojen höyry ja tuuli,
 Tai ehkäpä purtosen retkellään,
 Min lastuksi laineilla luuli.

 Nuo suuret ja mahtavat laivat käy
 Yli aavojen valtamerten,
 Joill’ ei viikkokausihin maata näy;
 Mutta hoitajat pienten purtten
 Ne eivät uskalla matkallaan
 Kotirantoja ulommaks’ mennä.
 No, eihän pienoinen peippokaan
 Yli pilvien kokkona lennä.

 Ja meri kun kuohuen myrskyää,
 Se vihaiset aaltonsa nostaa,
 Kuin tahtoisi taivahan yllättää
 Ja rohkeille pursille kostaa,
 Jotk’ uhkamielin on vallanneet
 Sen neitseellisen, ujon poven
 Ja Ahdin linnahan aukaisseet
 Ikikuuluhun aukion oven.

 Vaan toisin ajoin on povi tää
 Kuin nukkuvan immen rinta,
 Mi vienosti huokuen hengittää,
 Tai tyyni kuin maidon pinta Ja
 taivahan kirkkahan kuvastaa
 Täm’ aava, välkkyvä vesi,
 Kun päivä uus’ usvasta sarastaa,
 Tai yöllä se tähtöstä pesi.

 Niin aattehen merikin aukenevi,
 Ik’ ulappa ankaran syvä –
 Sen pinnalla purtoset viiltelevi:
 Ja rannoilla liike on hyvä.
 Siin’ istuen monikin venhettään
 Käsi-melalla oivasti johtaa,
 Kun sää on tyyni, mutt’ ymmällään
 Heti, tuulen puuska jos kohtaa.

 Mutt’ ulommaks’ ei moni uskalla,
 Ani harva purjehin täysin
 Ulos laskevi hyvällä tuulella,
 Merikunnossa olevin köysin:
 Ne väljillä vesillä viilettää
 Ja raittihiss’ ilmassa liikkuu,
 Heitä raikas tuulonen lennättää,
 Ja alus se aalloilla kiikkuu.