Niinkuin kohoo tundra jäinen... (1936)
Niinkuin kohoo tundra jäinen
 kohti taivon pieltä,
 nousee kansa itsepäinen
 pohjan puolen tieltä,
 niinkuin puhuu tuuli tuima,
 puree vilu, halla,
 kasvaa kansan mieli huima
 pohjantähden alla.

 Karu tääll’ on taival käydä
 muukalaisen miehen,
 mutta ket’ ei pelko jäydä,
 tottuu korven tiehen,
 ken on kera kontioiden
 lyönyt painin lujan,
 ken on yli suurten soiden
 tehnyt kotikujan,

 ken on kuullut syksyn yössä
 koskiemme pauhun,
 tarpoellut talven työssä
 yli kalman kauhun,
 taikka päästen keskikesään
 alle aurinkoisen,
 vienyt linnun-laulupesään
 ihmislapsen toisen,

 hän se tuntee, hän se tietää,
 mikä tääll’ on taika,
 hän se kesät, talvet sietää,
 mikä liekin aika,
 olkoon aika rauhan rakkaan,
 taikka sodan soitto,
 yksin miehen uskaljakkaan
 täällä vain on voitto.

 Tääll’ ei auta ruikutus,
 ei valitus, ei parku,
 kurjan nöyrä kuiskutus,
 ei väistymys, ei karku,
 täällä täytyy täyttä miestä
 olla joka ainoon,
 kantaa taiston tuimaa iestä,
 valmis tuskaan, vainoon.

 Tääll’ on kova kovaa vastaan
 pakko aina panna,
 helli liioin maa ei lastaan,
 hevin leipää anna,
 senpä vuoksi siunattu
 tää olkoon kotitanner,
 rakastettu, puolustettu
 isäin mantu, manner.

 Ken se hikihelmet kerran
 Suomen korpeen puotti,
 käskystä kuin taivon Herran
 korpeensa hän luotti,
 taikka kenpä tanterella
 viljoin vuoti verta,
 vastakin hän hurmehella
 kastaa joka kerta

 perimiään peltomaita,
 rajaa rakkahinta,
 eipä kukaan silloin saita,
 kun on maansa hinta
 ostettava, maksettava
 vaikka heljin hengin,
 uudellensa laskettava
 sotaorhin kengin.

 Niinpä käskee, niinpä vaatii
 maa tää poikiansa,
 lait ja lujat sille laatii:
 ole kaunis, kansa,
 ole kansa kestävä
 ja sisukas ja sitkee,
 kun on tahrat pestävä
 ja maa kun verta itkee!