Koskenlaskijat
Päin kalliota, ohi kiitäen,
 päin pyörteen silmää, hyrskivätä rantaa!
 Mut tiensä venhe löytää leikiten,
 sit’ ohjaa syvin voima syvyyden
 ja surman likitse sen eespäin kantaa.

 Tää elämäämme oisi, armahin!
 Vain yksi uoma, yksi määrä meillä
 ja yksi riento, vaara, riemukin,
 – vain vaaran riemu rakkain, suloisin,
 vain elon voitonhurma kuolon teillä!

 Ja ainut muistomme se hurma ois,
 kun saisi meri, illan-päilyväinen;
 se kultalangat välillemme lois,
 kun eri maailmoihin tuutis pois
 jo meidät hämy, yössä häilyväinen.