Lehmuksen alla
»Lehdon on vienon
 nurmikolla,
 miss’ alla lehmuksen levättiin,
   päät heinän nyt hienon
 kuopperolla –
 siin’ uinutti kulta mun kukkasiin.
   Lehto ja laakso ne vihannoi,
 rallalalei!
 sorjasti niin satakieli soi.

   Mun saapuvan salaa
 nähdä sai vaan,
 jo varroten ystävä rientää luo
   ja hellii ja halaa,
 Neitsyt taivaan!
 ett’ onnen ja riemun se rintaan tuo.
   Suikkasi kai tuhat suudelmaa:
 rallalalei!
 Huulteni hohtoa katsokaa!

   Hän kukkia taittaa,
 niistä armaan
 nyt vuoteen allemme laittelee.
   Jo kelpaa ja maittaa
 nauru varmaan,
 jos siitä ken sivu kulkenee.
   Eiköpä vaankin hän siellä nää,
 rallalalei!
 miss’ oli ruusuilla mulla pää!

   Jos tiettäis maanneen
 siellä mun – sietää
 ken vois, hyvä luoja, sen häpeän! –
   ja lempeä saaneen –
 kuunaan tietää
 sit’ ei saa muut kuin minä ja hän –
   ynnä pikkuinen lintu vain:
 rallalalei!
 ei sitä kulje se kuuluttain.»

Walther von der Vogelweide

de:Under der linden
fr:Sous les tilleuls