Tuomiopasuuna
Soi tuomiopasuuna. Jylisten
 maan ääriin ääni sen kaikuu.
 Yli vuorten huippujen ylisten
 se merten rannoilla raikuu.
 Käy vuorissa valtava jyminä,
 kun pauhaavat taivahan torvet,
 ja metsissä mahtava hyminä,
 kun vastaavat kaukaiset korvet.

 Ylt’ympäri salamat sinkoilee,
 ne iskevät maahan ja mereen.
 Tulipalloja taivas linkoilee,
 maa näyttää peittyvän vereen.
 Maankuori repeillen järisee,
 tulivuoret syytävät tuhkaa.
 Perustukset huoneitten tärisee:
 Tuho yleinen tulla nyt uhkaa.

 Ja korkeilla vuorilla kumisten
 käy ikuisten jäitten jyske,
 ja rinteillä vuorten lumisten
 alas liukuvan laviinin ryske.
 Se painuu raskaana notkoihin
 ja jälkensä sileiksi tasaa,
 ja syviin kallionrotkoihin
 se soraa ja kiviä kasaa.

 Meren aallot laivoja tärskyttää,
 rajuilma purjeita ratkoo
 ja vaahtoa kannelle pärskyttää
 ja köydet ja kettingit katkoo.
 Ja hyrskyt hylkyjä hakkaavat,
 ne hautaavat syviin vesiin,
 vaan ruumiit rannalle nakkaavat,
 näin kantaen kuolleensa esiin.

 Ja ihmiset katsovat kauhulla,
 he ryömivät luolihin lymyyn,
 kun taivahan voimat pauhulla
 nyt yhtyvät yhtehen jymyyn.
 Vaan turhaan he pyrkivät pakohon;
 ei löydy luolista suojaa.
 Ei paeta kallionrakohon
 voi vuorten ja luolien luojaa.

 Voi teitä, te köyhien nylkijät
 ja leskien leivän syöjät!
 Te Ihmisenpojan hylkijät
 ja orpojen orjiksi myöjät!
 Te kelmit saatanan sukua
 nyt valjuina vapiskaatte,
 kun töistänne laskea lukua
 ja ansaitun palkkanne saatte.

 Soi, tuomiopasuuna! Jylistä
 ja tuomion tuloa pauhaa!
 Ja Ihmisenpoikaa ylistä,
 ja ihanaa, ikuista rauhaa
 nyt ihmiskunnalle julista,
 kun saatanan ikeen alta
 on päästy, ja järveä tulista
 ja tuhkaa on mammonan valta.

 Tulenliekkejä pilvet heijastaa:
 yhä enemmän yltyy kulo.
 Vaan taivaanranta jo seijastaa –
 se on Ihmisenpojan tulo.
 Jo haudan ovi on haljennut
 ja haudasta nousee haamu.
 Jo aurinko nousee. Valjennut
 on tuomiopäivän aamu.