Latsaruksen rukous
Sanomme: »Murheen laakso ompi maa,
 ja elon kaiken saa vain surra, huolla,
 mut luvattu on tuskan vuotten taa
 ikuinen riemu meille tuolla puolla.»

 On oma mieli mulla paikasta,
 miss’ – Sanaan luottain – itkua ei laisin,
 ja jos sais päättää kuolon portilla,
 niin kääntyisin ja eloon palajaisin.

 Ma kääntyisin, taas polut kulkisin
 eloni raskaimpien hetkein vaivaan.
 Maan joka soppi, jossa valitin,
 ois mulle enemmän kuin ihmeet taivaan.

 Ja jos ma vaipuisinkin lokahan
 ja oisin inhottava kerjäläinen,
 ja madot lihan söisi poveltan,
 ja oisin vierottu ja viheljäinen,

 ja jos ma aivan maassa makaisin,
 ja rääsyt verhona ois raajoillani,
 ja turhaan leivänpalaa kerjäisin,
 vain koirat tulis, nuolis haavojani,

 ja nähdä saisin häpeässäni
 vastaani säteilevän taivaan sulon,
 ja Abraham jos sylin avaisi
 ja viittailisi merkiks’ tervetulon,

 niin kouristuisin kiveen allani
 rukoillen patriarkkaa, hälle haastain:
»Oi Abraham, vie koirat luoksesi,
 mut jätä minut, älä vie mua maastain!»

Hjalmar Procopé