Kuin autio talo
Minun sieluni oli kuin autio talo,
 jonka nurkissa hiiviskelee kolkko yksinäisyys
 iljettäviä lukinseittejänsä kutoen.

 Minun sieluni oli kuin autio talo,
 jonka sokeat ikkunat tuijottavat yöhön
 ilmeettöminä –- kaihisen silmän tavoin,
 jota naapurit pelkäävät ja varovat lähestymästä,
 sillä he uskovat siellä aaveiden asustavan.

 Minun sieluni oli kuin autio talo, –
 sitä kaikki kammoksivat, kaikki, paitsi et Sinä,
 minun lohduttajani, minun elämäni valkeus.

 Kauneuden aarrelipasta povessansa kantavan
 satakielen lailla
 lehahdit Sinä akkunani alle
 ja lauloit sanattoman laulun elämän ihanuudesta.

 Kuin avaruuden otsalta maahan vuotava auringonkulta
 valui helmeilevä laulu minun sieluuni
 puhdistaen sen, täyttäen sen kammottavan tyhjyyden
 hyvien ajatuksien ihmeellisellä elämällä, –
 sytyttäen sinne rakkauden lämmittävän tulen.

 Kukaan ei tiedä, mistä Sinä tulit
 ja miten Sinä tulit.
 Mutta minä tiedän,
 että Sinun henkesi hallitsee sieluani, –
 että siellä on viihtyisää ja turvallista.

 Nyt sitä ei kukaan kierrä, nyt sitä ei kukaan pelkää,
 sillä siellä vilkuttaa tuttavallisesti
 Sinun sytyttämäsi valo yössä kulkijalle.