Silmästä silmään
Ma seison peilini eessä
 ja silmissä kuvastuu
 rypyn rikkomat, kalpeat kasvot;
 mies vieras lie joku muu. –

 – Ma kuljin auringossa
 ja taivaan ihanaa kastetta join,
 ma tiedon himmeitä tähtiä luin,
 satuvaippahan valkeaan pukeuduin
 ja keijuista unelmoin.

 Mies vieras on tuo, jota katson nyt,
 hän joskus on juhlissa hymyillyt,
 hän hekkuman herkut on tiennyt,
 on heleissä helmoissa uinunut öin
 ja lemmessä levännyt ruusuisin vöin
 ja kätensä varsille vienyt.
 Oman onnensa tahtoi hän valloittaa
 ja hän tahtoi kauvas vuorien taa,
 mistä kunnian kukkulat väikkyi
 ja aattehen salamat säikkyi.
 Hän lännen siivillä tahtoi pois
 kuin kuuman verensä valtijas ois,
 ja mielensä lauloi ja läikkyi,
 hän nauroi ja hehkui ja hullaantui,
 kävi vuoria, kovia koskia ui
 ja kaihosi kaukaista tulta.
 Hän vaaralle nous,
 missä kotka sous,
 näki poltetun metsän vaan
 ja hiiltyvän mustan maan,
 missä jalkoja poltteli multa,
 näki peninkulmien savuiset salot
 ja tuhassa toiveet ja tulessa talot,
 jotka etsijän tietä sulki.

 Hän taivaan tulille nyrkkiä pui
 ja kolkkoa korpea kammoksui,
 luuli tulevan maailman viimeisen yön,
 näki turhiksi taistot ja turhaksi työn,
 taas laaksoon hän murheella kulki.
 Nyt näki hän elämän erämaan. – –
 Hän elämän uness’ oli kulkenut vaan,
 sen itse huviksi poltti hän näin
 öin kulkeissa virvaliekkejä päin.

 Hän itki, itki
 ja kulki pitkin
 kuin hullu houreissa soista siltaa
 ja muisti lempensä ensi iltaa,
 myös epätoivonsa viime yötä
 ja monta syksyistä synnin työtä.
 Hän muiston yrttejä yössä kitki,
 ne poimi tähteen
 ja löysi lähteen.
 Hän itki kotia, kotimaataan
 ja muisti äitiä, muisti taataa,
 ja sydän paatunut heltyi, taipui,
 hän lähteen reunalle vaipui.

 Niin yksin, yksin siin’ istui hän
 ja tunsi ikuisen ikävän,
 hän katsoi alas
 ja silmää salas...
 Hän huomas kasvonsa kuihtuneiksi
 ja huulet janosta kuivuneiksi;
 hän lähteen silmästä joi ja joi
 ja katso, – kukkia reunat nousi
 ja pilven varjot ne pintaa sousi
 ja puissa iloiset linnut soi,
 hän raudan raikasta voimaa maistoi,
 hän nosti päänsä ja päivä paistoi
 ja nukkaa vihreän vihantaa
 taas nosti elämän erämaa.
 Hän tilit taivahan kanssa laittoi
 ja vanhat valheensa poikki taittoi
 ja yöstä rintansa rauhattuuden
 hän tunsi syntyvän aamun uuden,
 hän kulki lähteeltä riemuretkiin
 ja luomislaulunsa suuriin hetkiin.

5/VI 1901.