Viisaus
Minä vastasin: »Herra, sun eteesi sieluni vaipuu.
 Sen pohjaan sa näät, sua vain se ei nähdä saa.
 Sua janoan – vaan miten jaksaisi rakastaa
 sua, rakkaus itse, ihmisen tuska ja kaipuu.

 Sinä, rauhan lähde, johonka janomme haipuu,
 mua katso ja nää tätä taistoa raatelevaa.
 Sano, jalkaisi jälkiä saisinko rakastaa
 näin, verisin polvin, jotka sun eteesi taipuu?

 Yhä etsin ja hapuilen, kättäsi tavoittain.
 Edes varjosi jos vois tuskani peitoksi tulla,
 oi rakkaus-liekki, vaan ei varjoa sulla,

 sinä, elävä lähde – katkera niille vain,
 joita häpeä hurmaa – maailman valo ja huomen,
 sinun suudelmas polttaa ihmisen silmäluomen.»

 [– –]

»Mik’ olen ma, Herra? Sa näät minut kyynelissäni
 syvän riemun tähden. Sun äänesi hyväillen
 mua haavoitti, mutta kipu on suloinen,
 ja ma nyyhkytän nauraen, autuas, kyynelissäni.

 Kuin aseisiin! olis käsky ja vierelläni
 sotatorvi sois, ja viireissä hulmuten
 sinen, valkean loistosta haamot enkelien
 läpi pauhinan kutsuis ja vaatisi sydäntäni.

 Oi hurmaannusta ja kauhua valitun!
 Sinun armosi tiedän ja sieluni alhaisuuden.
 Mikä jännitys, vaan mikä hehku! Ah näet mun

 rukoukseen nöyrtyen myrskyssä rauhattomuuden.
 Saa ääretön pelko rintani kuohuksiin
 ja ma hengitän vavisten.»
                         »Niin, oi poikani, niin!»

Paul Verlaine
Runot
Saima Harmaja

fr:Sagesse/« Mon Dieu m’a dit »