Veikoille (Hannikainen)
”Loppuiko jo laulu Karjalasta?
 Katkesko jo kielet kantelon?
 Herkesikö runot raikumasta
 Siellä, missä Väinö verraton
 Lauloi ikirunons ihanaiset,
 Kauas, korkealle kaikuvaiset?”

 ”Hylkäsikö hyvät ystävänsä
 Savon sinisilmä runotar?
 Ikipäiviksikö lempijänsä
 Heitti, unhoitti tuo sulotar,
 Kosk’ei sielläkään nyt runo raiu
 Kuni muinoin, eikä kannel kaiu?”

 Näinpä hongat huokaa saloillamme
 Kautta Karjalan ja Savonmaan;
 Ääni kaipauksen rinnassamme
 Yhtyy tuohon salon huminaan;
 Kuules myöskin aallon loiskutusta!
 Siin’ on samaa, samaa kaipausta.

 Vielähän on Savo niinkuin ennen,
 Vielä sama ”armas, kallis maa!”
 Nuo sen salot siniset! – oi kennen
 Sydänt’ ei ne saattais innostaa!
 Vielä myös on neidon Karjalassa
 Sydän hellä, poski purppurassa!

 Entäs meidän nuoret sydämemme?
 Maallemmehan ne on alttihit,
 Sillä onhan muistot isiemme
 Meille yhä rakkaat, kallihit?
 Mutta kuitenkin on runo poissa,
 Heläjä ei kielet kanteloissa!

 Mikäs voima esi-isät johti
 Ikirunojansa laulamaan? –
 Sama, jota kulkivat he kohti,
 Käskien myös meitä kulkemaan:
 Voima valon, lemmen, vapauden! –
 Siin’ on synty-sanat runouden!

 Ja kun noita kohti kulkiessa
 Heidät vallannut ol’ innostus,
 Silloin kaikui kielet kantelessa,
 Herui runsahana runous;
 Valon luokse kulki kansa voittain,
 Lemmen, vapauden kieltä soittain!

 Mutta tuli sorron aika kerta, –
 Sortui siinä kielen vapaus;
 Kansan sydän silloin itki verta,
 Kyyneleihin hukkui runous;
 Silloin vaiken’ ääni Karjalasta,
 Herkes Suomen kannel kaikumasta.

 Mutta laulun syntysanat jäivät
 Kansan sydämeen tok’ ainiaan;
 Muistain muinaiset viel’ onnen päivät,
 Suomalainen, vaikka sorrossaan,
 Kätens’ ojentaa tok’ yhä tohti
 Valon, vapauden liestä kohti.

 Siitä nousi Suomi sorrostansa,
 Taas sai paremp’ aika koittamaan,
 Vaan ei vieläkään oo kahleitansa
 Kieli täysin saanut suistumaan;
 Sempä vuoksi viel’ ei runo raiu
 Kuni muinoin, eikä kannel kaiu.

 Veikkoset! siis kilvan kokekaamme
 Nostaa kieli Suomen sorrostaan,
 Sekä saattaa armas isänmaamme
 Valon, vapauden valkamaan;
 Päivä tuo kun Suomellemme koittaa,
 Silloin, silloin runotar taas soittaa!

 Sitten kuuluu laulu Karjalasta,
 Heläjävi kielet kantelon,
 Eikä heitä konsaan raikumasta
 Siellä, missä Väinö verraton
 Lauloi ikirunons ihanaiset,
 Kauas, korkealle kaikuvaiset!

Juhani H. [P. J. Hannikainen]

P. J. Hannikainen
Runot