Luonnon kirja/Luku 10
Kymmenes Luku.

Wedestä.

Kerran, kun myrsky pauhasi kowasti, ja wesi hyökysi aaltoina, sanoi
isä: katso Jumalan woimaa! Elementit (alku-aineet) pauhaawat.

Antti sanoi: Elementit, mitä se on?

Isä sanoi: muutamat kappaleet maan päällä pysywät lujemmasti kiinni
toisissaan. Puun palasen eli kiwen saatan ottaa käteeni ja pitää
kiinni, ja sellaisia kutsutaan _kowiksi aineiksi_. Mutta wettä en saata
ottaa käteeni ja pitää sitä kiinni, ja sellaisia nesteitä eli märkiä
aineita kutsutaan _suliksi_. Sellaisia saatan kuitenkin ottaa kauhaan
eli ämpäriin, jolloin ne kuitenkin pysywät koossa. Mutta niin ei woi
pitää koossa höyryä, joka kohoaa kiehuwasta padasta eli häkää, jota
tulee uunista eli ilmaa, joka tuulee. Sellaiset aineet owat
_ilmanmuotoisia_.

Muinais-aikoina ei tunnettu luonnon aineita niin tarkoin kuin nyt.
Siksi puhuttiin tawallisesti neljästä _alku-aineesta_, joista luultiin
kaikkein saaneen alkunsa. Ja näitä alku-aineita sanottiin
_elementeiksi_. Ne neljä elementtiä owat: 1) _maa_, joka on kowista
aineista; 2) _wesi_, joka tawallisesti on juoksewaa ainetta; 3) _ilma_,
joka on ilmanmuotoista ainetta, ja 4) _tuli_, joka ei ole minkäänlaista
ainetta, waan toisten ainetten häwitys.

Nyt menemme merelle. Katsotaanpa tarkemmin _wettä_. Nakkaan mereen
puukappaleen. Miksi puukappale pysyy weden päällä? Siksi että on
keweämpi kuin wesi. Nakkaan kiwen weteen. Miksikä kiwi uppoaa? Siksi
että se on wettä raskaampi. Tuolla uipi wesilintu; tuolla soutaa poika
weneessä. Miksikä ne kulkewat eteenpäin weden pinnalla. Siksi kun
soutelewat wettä taaksensa, wesilintu jaloillaan ja poika airoillaan.
Tuolla käypi wesimylly. Mikä panee sen rattaat liikkeelle? Wesi töyttii
alinomaa rattaasen. Niin raskasta ja woimakasta on juostessaan wesi.
Kyllä se on wielä woimakkaampaakin, niin että se murtaa rikki suuria
laiwoja ja wiepi muassaan suuria kallioita ja jäätelejä, kun se on
tullut kowaan liikkeesen.

Eilen, kun satoi, oli kartano märkänä ja suuria wesilammikoita oli
kokounut maantielle. Mutta tänäpäiwänä on päiwäpaiste, ja kartano ja
tie owat taas kuiwina. Miksikä niin? Onko kaikki sadewesi juossut pois?
Eilen panin wesikupin lämpenemään takalle. Kun tänäpäiwänä rupesin
silmiäni ja käsiäni pesemään, olipa kuppi tyhjänä. Miksi niin käwi? Ei
suinkaan ollut wesi saattanut juosta pois kupin läpi. Ei, se oli
_höyrynnyt_ pois ja kohonnut näkymätönnä kaasuna ilmaan. Niin käwi
kartanollakin, ja niin käwi wesikupissakin. Tiedän paljo wettä olewan
höyrynä ilmassa, warsinkin lämpimällä. Nämä höyryt jähtywät ja kokouwat
sitten pilwiksi. Ilman wielä enemmän jähdyttyä sakeuwat höyryt pieniksi
wesiherneiksi ja putoawat sateena maahan. Ja koska kesällä yö on
koleampi päiwää, tiiwenewät wesihöyryt jähtyneessä ilmassa ja laskeuwat
alas aiwan pienissä herneissä _kasteeksi_ ruohoon ja muihin kappaleisin
ulkona. Wälistä ilman jähdyttyä märkäin paikkain ja wetten kohdalla
tiiwenewät höyryt _sumuksi_. Eilen käwellessäni sumussa ajattelin
itsekseni: kah, nytpä olen pilwessä aiwan maan pinnalla. Ja wettä, joka
putoaa ilmasta, wetäwät kaswut ja eläwät sisäänsä: mutta suurin osa
höyryää jälleen pois ja tulee sateeksi. Ja kaswut ja eläwät ja joet ja
järwet ja meret höyryäwät wettä jälleen ylös. Niin on wedellä
alinomainen kiertäminen maan päällä, eikä sitä ole wielä koskaan nähty,
että wesi sentähden olisi wähennyt, waikka se muutamissa paikoissa
saattaa wähetä muista syistä.

Wälistä tapahtuu kesällä, kun pilwet satawat, että ilma niitä alempana
on hywin kylmä. Silloin jäätywät wesiherneet pudotessaan, ja tulewat
_jäärakeina_ alas. Mutta jos ne jäätywät pilvissä, putoawat ne _lumena_
alas.

Talwella hyytyy weden pinta kaikissa järwissä ja jokiloissa täällä
pohjoisessa jääksi, mutta alimmainen wesi ei jäädy, sillä se wesi, joka
on raskainta ja painuu pohjaan, on silloin wähän lämpimämpää. Talwella
jäällä ajaessamme sanoi isä: tässä pitää waroa, tässä käypi wirta, ja
jää on heikkoa. Sillä wesi, joka juoksee sukkelammin koskissa ja
wirroissa, ei jäädy niin helposti, ja suolainen wesi meressä ei tule
niin pian jääksi. Lämpimimmissä maissa etelän puolella on harwoin eli
ei koskaan niin kowa pakkanen, että wesi jäätyy. Ja ihmiset, jotka
tulewat sieltä tänne pohjoiseen, eiwät woi kyllin ihmetellä nähdessään
koko maan olewan peitettynä lumella, juurikuin sokerilla, ja
katsellessaan, kuinka täällä käwellään ja ajetaan järwiä ja merta
talwella, juuri kuin sileää walkeaa lattiaa.

Oletko nähnyt, kuinka kauniina tähtinä lumisipaleet tarttuwat
akkunaruutuun? Nämä pienet lumitähdet, jotka näet nyt tässä kirjassa
kuwattuina, owat rakeita. Niitä tulee weden jäätyessä, samalla lailla
kuin ruokasuola ja muut aineet laskeuwat astian pohjalle. Silloin
sanotaan aineen muuttuwan juoksewasta muodosta kowan muotoiseksi.
Wedellä on se kummallinen luonto, että se saattaa olla kaiken
muotoisena. Kun lumi ja jää sulaa, muuttu wesi kowan muotoisesta
juoksewan muotoiseksi. Kun sula wesi nousee höyrynä ylös, muuttuu se
ilmanmuotoiseksi. Tämä tulee aina aineen kylmyydestä eli lämpimästä.

Tuolla wuoren rinteellä ei kaukana tuwastamme on lähde, jossa on
selwä kirkas wesi, jota äiti sanoo _karkkaaksi_, kun se ei ole niin
_liukeaa_ kuin sade eli jokiwesi saippualla pestessä. Ei se ole
_mineraali- (kiwennäis) lähde_, jonka wesi maistuu raudalta eli muilta
sulaneilta aineilta. Eikä se ole sellainen _lämmin lähde_, joka muissa
maissa juoksee lämpimällä wedellä. Eikä se ole _kuohulähde_, joka
puhaltaa suihkuna maasta ylös. Se on parempi _kaiwoamme_, jonka isä
kaiwoi sille paikalle, jossa _wesisuonet_ kulkewat maassa kartanon
alate. Ensin juosta lirisee se pienenä _norona_, joka tulee suohon.
Siinä kokoupi monta sellaista noroa _puroksi_, joka kiertelee metsän
läpi, aina maan wiettämisen mukaan. Wähän aikaa kulkeissani puron
wiertä hawaitsin sen alinomaa isonewan monien muiden puroin siihen
wesineen yhdistymällä. Wiimein tuli se pieneksi _joeksi_, joka juoksi
järween, ja järwen toisesta päästä jälleen siitä ulos. Joki oli saanut
enemmän wettä ja paisunut _isommaksi joeksi_, jota myös kutsuttiin
_wirraksi_, kun wesi käwi siinä wäkewästi. Kun aina useampia puroja ja
_olkajokia_ juoksi isompaan jokeen, tuli siitä wiimein leweä ja iso
_wirta_ (kymi). Ja koko maata, josta wirta ja sen olkajoet saiwat
wetensä, kutsuttiin _wirran-ympäristöksi_. Jossa maa wirran juowassa
oli hywin wiettäwä alaspäin ja paljo kiwiä, wesi juoksi wäkewästi, ja
siinä oli _koski_. Yhdessä paikassa putosi wirta wahtoawana ja pauhuten
jyrkkää kallion rinnettä, ja oli _putous_ (ämmä, köngäs). Wiimein tuli
wirta niin suureksi, että laiwat purjehtiwat sen leweää juowaa. Ja sen
rannoille rakensiwat ihmiset myllyjä ja sahoja ja tehtaita ja suuria
kaupunkeja. Mutta wiimein juoksi wirta monia _suita_ (putaita)
äärettömään _mereen_.

Pyydinpä hywää ystäwääni merimiestä päästäkseni hänen laiwaansa. Hän
otti minun laiwaansa, ja me purjehdimme niin kauwas merelle, ettemme
kohta enää nähneet mitään maata, waan ainoasti taiwaan päällämme ja
merenweden ympäri laiwaa. Nyt wasta näin, kuinka suuri Jumalan woima
oli elementeissä, ja wapisin pelosta, että me, heikot ihmiset,
hukkuisimme. Mutta yhtä selwästi näin, kuinka Jumala oli luonut ihmisen
tänne koko luonnon herraksi. Sukkelasti ja taitawasti rienti laiwa
eteenpäin _hyökyn_ läpi myrskyn perästä, joka tätä ennen oli ajanut
meren suuriin _aaltoihin_. Silloin näin meren näön muuttuwan senjälkeen
kuin taiwas oli sininen eli pilwinen; mutta usein wiwahteli se
wiheriäiselle. Meriwesi oli hywin suolaista, ja nyt ymmärsin miksi
jokein ja lähdetten wettä sanottiin suolattomaksi, kun siinä ei ole
suolaa.

Täällä, sanoi merimies, juoksee wesi alinomaa samaa suuntaa, jos
tuulikin olisi wastainen, ja sitä kutsuttiin _meriwirraksi_. Warotaanpa
nyt, ettemme tule _merenpyörteesen_. Siinä käypi wirta pyörien, juuri
kuin wettä rattiin kaadettaissa ja wetää laiwan mukaansa, siksi että se
uppoaa keskelle pyörrettä. Mutta tultuamme suuriin _waltameriin_ näemme
jotakin kummallista. Kun laiwa parhaaltaan purjehtii rantawettä,
wetäypi wesi takaisin, niin että kuiwa hieta näkyy laiwan pohjan alla.
Sitä kutsutaan _pakowedeksi_ (luoteeksi). Ja kun kuiwin jaloin poimii
simpukoita meren pohjasta, saapi tarkasti kyllä pitää ajasta waarin.
Sillä kuuden tiiman perästä palaa wesi takaisin, niin että jossa juuri
wasta sai käwellä kuiwin jaloin, siinä purjehtiwat jälleen suuret
laiwat. Ja tätä kutsutaan _nousuwedeksi_ (wuokseksi). Mutta pakowesi ja
nousuwesi tulewat useista syistä, joita on waikea ymmärtääksemme, wielä
pieninä ollessamme. Kuka uskoisi kuun, joka on niin kaukana maasta,
wetäwän wettä ylemmä määrättyinä aikoina? Paremmin woinet käsittää
waltamerien wetten tulewan liikkeelle, kun saat tietää, että koko tämä
suuri maa kääntyy ympäri, juuri kuin wesi liikkuu maljassa, kun sitä
sukkelasti käännän. Ja samalla lailla tulee pakowesi ja nousuwesi meren
läikkymisestä edes takasin.

Kerran sattui purjehtiessamme laiwa matalalle eikä päässyt ennen irti,
kuin olimme nakanneet osan lastista mereen. Olipa onni, sanoi merimies,
että satuimme hietaharjanteelle, sillä jos olisimme karahtaneet karille
eli teräwäkiwiseen luotoon, olisimme warmaankin tulleet haaksirikkoon.
Sillä tietänet meren pohjan olewan yhtä epätasaisen kuin maankin
pinnan. Meren pohjassa on mäkiä ja wuoria ja laksoja, niin että wedellä
on aiwan erilainen sywyys. Siinä on juurikuin metsiä koralleista ja
korkeista wesikasweista, joissa kalat mielellään asuwat. Mutta suurissa
merissä, jotka owat sywempiä kuin korkein kirkontorni on pitkä, siellä
on alinomainen pimeys ja hiljaisuus sywyydessä. Sillä wesi ei ole aiwan
niin läpikuultawa kuin ilma ja paitsi tätä on se raskaampi, niin että
se mahtaa painaa hirweän raskaasti hywin sywissä paikoissa. Ja ihmiset,
jotka taitawat sukeltaa, owat laskeuneet hywin sywään meressä. Mutta
wiimein on weri puhennut niiltä suusta ja sieramista weden painamisen
tähden. Ja ei kukaan ole eläwänä päässyt sywimpiin paikkoihin, eikä
yksikään tunne kaikkea, jota on meren pohjassa. Sen tiedämme waan, että
kaswien ja eläwäin siellä sywyydessä täytyy olla niin warustetut, että
ne woiwat kestää weden suunnattoman painon joka kulmalta.

Purjehdittuamme wähän aikaa näimme merenrannan eli _rantamaan_
wieraasta maasta. Tässä saamme waroa _maininkia_, sanoi merimies; sillä
tässä murtuwat aallot waahtoon kiwiä wastaan. Onneksemme emme tawanneet
_jääwuoria_, jotka ajelehtawat alaspäin kylmimmistä meristä, muutoin
olisimme saattaneet pian mennä kumoon niitä wastaan. Mennäänpä nyt
maalle. Tämä maa ei ole _mannermaata_, joka on yhdistyksessä muiden
suurten maiden kanssa. Nyt olemme tulleet _saarelle_, sillä sen
ympärillä on wesi joka suunnalla. Mutta kun monta saarta on likitysten,
kutsutaan niitä yhteensä _saaristoksi_. Ja jos tässä olisi kolmella
kulmalla wettä, mutta neljäs siwu olisi kiinni muissa maissa, niin
olisi tämä maa _niemi_. Ja kaitaista paikkaa niemen juurella
kutsuttaisiin _kannakseksi_. Täällä pistää kaitainen maakaistale
mereen, ja sitä kutsutaan _niemekkeeksi_. Toisella puolella pistää
kaitaiselta merta maahan, ja tätä wettä kutsutaan _lahdekkeeksi_; mutta
jos lahdeke olisi isompi ja laajempi, kutsuttaisiin sitä _lahdeksi_.
Isoimpia pitkiä lahtia meressä kutsutaan myös _wuonoiksi_. Ja nyt
purjehdimme kaitaista wettä kahden maan wälillä yhdestä wuonosta
toiseen. Tätä kaitaista wettä kutsutaan _salmeksi_; mutta jos tämä
olisi suurempi ja leweämpi, kutsuttaisiin sitä _raumaksi_. Ja sellaisia
pienempiä meriä, jotka kaitaiset salmet yhdistäwät suuren meren kanssa,
kutsutaan _sisämeriksi_.

Nyt muistin maassamme olewan paljo _maawesiä eli järwiä_ ja pyysin siis
lähteä purjehtimaan maawesille. Silloin nauroi merimies ja sanoi:
maawesien ympärillä on maa joka siwulla, niin ettei yksikään woi
purjehtia niihin mereltä. Ja hywin pieniä järwiä sanotaan _lammiksi_.
Mutta kun ihmiset mielellään tahtowat tulla wettä myöten järwestä
merelle, kaiwawat he wesijuowan, niin että weneet ja alukset saattawat
purjehtia tätä wäliä ja sellaista kulkujuowaa kutsutaan _kanawaksi_.
Wesi juoksee aina korkeammasta paikasta alaisempaan. Ja koska useammat
järwet owat merta korkeammalla, niin juoksisi järwien wesi kaikki tyyni
pois kanawaa myöten, jos ei olisi keksitty pieniä kammareja eli
salparakennuksia, joita kutsutaan _suluiksi_, joissa alukset nostetaan
eli lasketaan wedellä, niin että kanawassa on juuri kuin portaita,
joissa enin osa wettä on tyweneenä.

Nyt palaamme jälleen omaan maahamme, sanoi merimies. Mutta muistaaksesi
mitä olet nähnyt annan sinulle _kartan_, jossa näet koko maan pinnan
kuwattuna maineen ja wesineen. Siinä näet, kuinka maan päällä on paljo
enemmän wettä kuin maata, niin että suuret meret peittäwät kahta
wertaa suuremman pinnan kuin maat. Siitä saat myös oppia tuntemaan
_maailman-osat_ ja koko sen hyödyttäwän opin, jota kutsutaan
_maantiedoksi_ eli maanselitykseksi. Ja annan sinulle sellaisen kartan,
johon maa on kuwattu wäreillä, joka onkin tarpeellisinta; tämä on
_maakartta_. Mutta merimiehillä on toisia karttoja, joihin meri ja
wedet owat tarkoin kuwatut kaikkine karineen, luotoineen ja
mataloineen, ja sellaisia kutsutaan _merikartoiksi_.

Sanoin: kuinka suuri on wiisautesi, Herra Jumala, että lewität meret
peitteeksi maan sywyyksihin ja walmistat ne tieksi ihmisten lapsille!
Sinä suot sateen wirwoittaa janoawan maan; sinä annat lähdetten ja
wirtain kulkea elämän suonina maiden pinnalla, niin että ihmiset ja
eläimet ja kaswit saawat siitä rawintonsa. Wähinkin kasteherne kuwastaa
sinun kunniaasi, sinun henkesi kulkee pimeäin sywyytten päällitse. Ja
kun purjehtija panee lewolle heikolle alukselleen keskellä waltameren
aaltoja, sanoo hän itsekseen: katso, Herramme Kristus on kerran
käwellyt myrskyistä merta, ja aallot asettuiwat hänen allansa. Niin
tiedän minäkin wielä tänäpäiwänä Jumalan kaikkiwallan käden hallitsewan
elementtejä. Ja joita Jumala suojelee, niitä ei wahingoita wesi eikä
tuli eikä muu loukkaus. Niillä on rauha ja iloinen turwa. Sillä Jumala
on wäkewyytemme, ja meren aallot, jotka murtawat kallioita ja muureja,
asettuwat lakioiksi kuin lampaat hänen kunniansa istuimen eteen.

Weden häwityksistä.

Pyhä raamattu puhuu ensimäisessä Moseksen kirjassa suuresta
wedenpaisumisesta, joka hukutti kaikki ihmiset heidän synteinsä tähden,
paitsi Noakkia sukuineen. Sitten lupasi Jumala wesikaaren merkillä,
ettei yhdenkään niin suuren tulwan enää pitänyt maata häwittämän.
Sellaista ei ole sittemmin ollutkaan. Mutta kyllä wieläkin tapahtuu
wälistä, että wesi tekee suuria häwiöitä. Kun suuret wirrat paisuwat
sateista, eli kun niiden suut tukkeuwat jäistä, kohoaa wesi ylemmä
wirran ääriä ja lewenee maille. Silloin täytyy ihmisten ja eläinten
pelastaa itsiään miten parhaiten taitawat, muutamain weneissä, toisten
katoille, toisten wuorille. Metsät ja pellot häwitetään, myllyt ja
ladot wiepi wesi mukaansa. Kaduilla ja maanteillä soudellaan; kalat
uiskentelewat ihmisten huoneissa. Silloin tulee useinkin suuri hätä
maahan. Mutta suuri Niilin wirta Afrikassa tekee maat hedelmällisiksi.
Joka wuosi paisuu se maille, ja kun wesi laskeutuu takasi, jättää se
paksulta liejua, jossa kaswaa sanomattomasti paljon eloa.

Tunnen kummallisen maan, jota kutsutaan Alankomaiksi, siksi kun se on
hywin alaista. Siinä on meri muinoin lainehtinut maan päällä, mutta
sitten on meren hieta kokounut harjanteihin rannoille, juuri kuin
muureiksi aaltoja wastaan. Uuttera wäki on rakentanut suuria patoja
puista, kiwistä ja sawesta merta wastaan. Ja se wesi, jonka meri on
jättänyt sisäpuolelle patoja, on pumputtu takaisin mereen. Niin on
saatu suuri kappale maata meren alta. Mutta wälistä, kun on kowa myrsky
ja meriwesi pauhuaa korkealla, tapahtuu wieläkin, että meri murtaa
padot ja juuri kuin ottaa waltaansa entisen alustansa. Silloin tapahtuu
näillä tienoilla suuria häwiöitä, niin että on nähty monia kaupunkeja
ja kyliä kaikkine asukkaineen nieleywän meren aaltoihin. Niin nähdään
siinäkin, jossa nyt laiwat purjehtiwat merellä, jotakuta pistäywän ylös
wedestä, ja tarkemmin katsottua tutaan se kirkontorniksi kylässä, joka
kauwan aikaa jälkeenpäin on mennyt weden alle. -- Usein kuullaan,
kuinka laiwoja ja weneitä tulee haaksirikkoon merellä, ja joka wuosi
hukkuu tällä lailla monta ihmistä. Muita putoaa kehnoon jäähän, eli
hukkuu uidessa; sillä ihmiset kuolewat wedessä sentähden, etteiwät
siinä woi hengittää.

Wedestä lääkkeenä.

Mutta onpa Jumala antanut wedelle awullisen, wirwoittawan ja parantawan
woiman. Wedettä ei woi yksikään kaswu, ei yksikään eläin, ei yksikään
ihminen elää; moni kiwuloinen saapi wedellä terweytensä takaisin. Monta
sairasta matkustaa satoja peninkulmia kylpemään ja uimaan etelämaiden
lämpimissä lähteissä. Moni terwehtyy _terweyswettä juomalla_; muut
saawat terweytensä takaisin uimalla eli kylpemällä kylmässä wedessä
niiden määräysten jälkeen, joita lääkäri säätää. Maassammekin on
_terweyswesilähteitä_ mutta ei yhtään lämmintä. Turussa on
_kylmäwesinen parannuslaitos_. Jos uit meressä eli muuten kylmässä
wedessä, elä pelkää ollenkaan wettä, jos olet palawissasikin. Wedessä
ei wilustuta, waan paremmin kylmässä ilmassa. Riisu siis sukkelasti
waatteesi ja pukeu niihin jälleen pian. Eläkä juokse, niin että
hengästyt, ennen uimista, eläkä ui kohta syönnin jälkeen, sillä se on
wahingollista.

Maamme wesistä.

Maassamme on useita isoja jokia, niinkun Keminjoki, Oulunjoki,
Kokemäenjoki ja Wuoksenjoki; mutta muissa maissa on wielä paljoa
isompia jokia, ja sellaisia, jotka suista owat juurikuin meriä. Maamme
joissa on monta _koskea_, joissa tarwitaan hywää taitoa saattaa laskea
kiwien wälitse. Täällä on myös monta pienempääkin _jokea ja ojaa_.
Kaksi suurta _koskiputousta_ (köngästä), Imatra ja Kyrönkoski, owat
Suomen kaunistuksina. Siellä ei kuule kukaan toisen puhetta rannalla,
sillä niin kowa on pauhu. Niitä ei woi yksikään wene päästä häwiämättä
alas. Wälistä nähdään paksun hirren menewän putousta alas, ja ennenkuin
se on päässyt alle, on sen jo koski kiwissä rouhinut pieniksi
säpäleiksi. Mutta suurin koskiputous (köngäs) koko maan päällä on
Amerikassa, ja sen nimi on Niagara. Siitä kuuluu hirmuinen pauhu monen
peninkulman päähän. Ja kuin aurinko paistaa utuun, joka alinomaa
pirskuu ylös putouksesta, näkyy siinä kaunis wesikaari.

Kaksi merta lainehtii Suomen rantamaita wasten, nimittäin Pohjanlahti
ja Suomenlahti. Nämä molemmat suuret lahdet owat osia sisämerestä,
Itämerestä, joka taas on waltameren lahti. Maassamme on monta tuhatta
järweä ja lampia, muutamat suuria, toiset pieniä. On siis Jumala
siunannut tämän kauniin maan paremmin kuin useat muut maat maan päällä
suurella weden rikkaudella. Merenrantawesissä on saaristoja, saaria,
kareja ja luotoja, joskus ihanoita, joskus waarallisiakin. Onpa koko
maakuntia ja pitäjiä, niinkuin Ahwenanmaa (Oolanti), meren piirittämiä.
Mutta se on kummallista, että rantamaamme alinomaa lisäywät. Alinomaa
lewenewät ne ulospäin, sillä että wesi wetäypi takaisin, niin että nyt
saatetaan käwellä kuiwin jaloin, missä satoja wuosia tätä ennen
vedettiin nuottaa ja soudeltiin weneellä. Tämä tulee siitä syystä, että
maa nousee maanalaisesta woimasta. Sitämyöten wetäypi wesikin rannoilta
etemmä, ja näin tulee Suomemme alinomaa isommaksi.

Haluatko nähdä kaiwantoa, niin mene Saiman rannalle; se on maamme
suurin maawesi. Siihen on keisari maamme rahain suurella kustannuksella
teettänyt kaiwannon, joka on liki wiittä peninkulmaa pitkä, ja siinä on
18 sulkulaitosta. Yksitoista wuotta on monta sataa miestä sitä
walmistanut. Ne owat murtaneet juowan suurten wuorien läpi ja kaiwaneet
sen sekä soiden että hietaharjuin läpitse. Ne owat muuranneet lujia
seiniä kiwestä ja rakentaneet kauniimpia patoja ja kammareja
sulkulaitoksiin. Mutta onkin se nyt teos, josta maallemme on ijäistä
hyötyä. Sillä ennen täytyi kuljettaa kaikellaisia kaluja maisin reillä
ja kärryillä Saimaan rannoilta mereen. Se wei paljon aikaa ja oli hywin
waiwaloista. Mutta nyt saadaan kaikkia paljoa nopeammasti ja
helpommasti aluksilla, jotka kulkewat ylös- ja alaspäin pitkin _Saimaan
kanawaa_.

Lähde.

 :Laakson läpi lirisee
 :Pieni lähde hiljallensa,
 :Tietymättä lainehensa
 :Nimetönnä virtailee.

 :Vaan kun vaipuu luoksi sen
 :Matkamiesi vaivoistansa,
 :Niin hän virvoituksestansa
 :Sitä siunaa riemuiten.

 :Armas Jumalani, suo,
 :Anna, Isä taivahassa,
 :Eloin juosta maailmassa
 :Niinkuin tyyni lähde tuo.

Lähde keväällä.

 :Jo silmäsi jällen
 :Sä päilyä suot,
 :Sen sinertävällen
 :Jo taivaalle luot.
 :Myös iloiten näet
 :Sun kukkaiset maas.
 :Ja lehdet ja mäet,
 :Kaikk' ystäväs taas.

 :Jos minnekkä taivut,
 :Miss' siintyvän näyt,
 :Jos minne sä vaivut
 :Ja lepohon käyt,
 :Niin laulelot sorjat
 :Sua seuraelee,
 :Ja kukkaset korjat
 :Ain imartelee.

 :Taas iltani täällä
 :Nyt viettää mä saan,
 :Ma sammalen päällä
 :Käyn loikuilemaan;
 :Täss' saan minä kuulla
 :Kuin aaltosi soi,
 :Niin huolet ne mulla
 :Ei pysyä voi.

Koski.

 :Mä seisoin kosken kuohun partahalla
 :Ja katsoin vaahtoharjain ottelusta,
 :Kuin nälin heitä nieli pyörre musta,
 :Mi määrätöinnä mylvi hourun alla.

 :Kuin oris karhun kourien alaisna,
 :Vapisi kalliokin tuskissansa;
 :Ja hätähiki hänen kapeiltansa
 :Yleni vihmana viluttavaisna.

 :Vaan sumun suitsevaisen harmahille
 :Kirjaili aurinkoinen taivon kaarta.
 :Kuvaillen kuohun päälle sulon saarta,
 :Asuttavaksi Päivän tyttärille.

 :Niin ihmissydänki on tuima koski;
 :Sen syvyydess' on pyörre pauhaamassa,
 :Se vaahtoo, vapisevi vaivoissansa;

 :Mut päällä paistaa päivän ruusuposki,
 :Luvaten rauhan runsaan kuolemassa,
 :Kun taistelus on viimein alaltansa.

 : : : : : : : Y. K.

Meri yöllä.

 Lapsi. Oi, kuink' aallot riemuisasti
 : :Sinne tänne kulkevat,
 : :Kuinka tuolla kirkkahasti
 : :Taivaan tulet tuikkivat.
 : :Mua, meri, heijaele,
 : :Kiikuttele!

 Äiti.  Varo, ettet uppoaisi
 : :Aavan meren syvyyteen,
 : :Ettei sua kuolo saisi
 : :Viedä haudan synkkyyteen.
 : :Lapsi, neuvoani nouda,
 : :Rantaan souda!

 Lapsi. Äiti, jospa uppoaisin,
 : :Taivashan on sielläkin.
 : :Senpä syliin päästä saisin,
 : :Minust' on se rakkakin!
 : :Tähdet, jo mä riennän sinne
 : :Tanssihinne.

Valtameri.

 :Oi ihmisraukka, kuin tohditkaan
 :Sä lähteä merellen!
 :Sen aaltojen päällä sun laivasi vaan
 :On mitätön lastunen.
 :Mun päälliten käypi myrskyjen tie,
 :Ne siinä pauhata saa.
 :Mi maailmassa mun vertani lie,
 :Kun lainehet kuohahtaa.

 :Mut myrsky kun uupuvi siivekäs
 :Ja pauhu viihtynyt on,
 :Ma olen kuin nukkunut jättiiäs,
 :Mi väsyi taistelohon.
 :Nyt painuu purjehet höllälleen.
 :Ei enää aaltoa näy,
 :Vain hopiamaininki hiljalleen
 :Viel' ulapan poikki käy.

Järvi.

 :Luoksen, ystäväinen,
 :Tule, armainen,
 :Olen päilyväinen,
 :Taivaan sininen.
 :Eipä myrskysää
 :Pauhaa pinnallani;
 :Tuuli lainettani
 :Hiljaa väristää.

 :Koivut kuvauupi
 :Pintaan tyynehen,
 :Lepät ihastuupi
 :Minuun katsellen.
 :Rannalleni tee
 :Tänne pieni suojas,
 :Kiitä että Luojas
 :Maatas varjelee.

Luonnonkirja