Kuunvaloa
Mun povessani vaikutat ja luot
 maan päällä yhä, henki aurinkoinen,
 mi syvimmästä totuudesta juot.
 Saa päivieni kulku vaivalloinen
 sun kauttas rauhan ylistettävän,
 saa tajuttoman riemun öitten unet.
 Ja rinnan kun sa kasvat, kirkastunet,
 nään seestyvän myös maisen hämärän
 povessa, jonne taivaan valo häilyy
 sun kauttas, jolle selvänä se päilyy.

 Siks että päivän silmäs nähdä saa,
 kuunpaiste sydämeeni lankeaa.