Eräälle runoilijalle
Kun korviini airuet maineen
 sun henkesi heelmät toi
 ja kansa kun laakerit laitti
 sekä seppelin kulmasi loi,

 hän on kuin tarmokas tammi
 – näin mietin mä mielessäin –,
 elon onnea säihkyvin silmin
 hän laulavi pystyssä päin.

 Sill’ lämpöä, riemua rinnan
 vain leimusi laulusi sun,
 opin niistä mä voimoa aatteen,
 imin intoa taisteluhun.

 On köyryssä, kuulehan, selkäs,
 on vaaleat huules nuo,
 punaruusuja poskies päille
 elon toivehet, auvo ei luo.

 Voi, virkahan, laulaja vaalee,
 puna poskien minne jäi!
 Mihin unhotit toivehet tuoreet
 elon taistossa temmeltäin?