Nimipäivät »Villa Trianonissa»
Ah, Villa Trianonissa
 kuin öljy Libanonissa
 meilt’ ikään meni hauska iltapuoli;
 kaks siellä kukkii missiä
 kuin liljaa ja narsissiä, –
 heill’ emännyydest’ oli harras huoli.

 He liikkuivat ja liehuivat,
 ja kutsukahvit kiehuivat,
 ja kakut, kupit kukkuraiset tuotiin.
 Jo nyki makuhermoja,
 kun näki niitä kermoja, –
 ne kahvit tosi tuntehella juotiin.

 Ja viel’ ei päästy kahvista,
 jo eikös vaankin vahvista
 ne vaikutusta uusin argumentein!
 Ne emännät ne ennätti,
 ne leilit pöytään lennätti
 niin pulskat paljon puhuvaisin entein.

 Ne pullonkaulat kaitaiset
 ja lasit kukkalaitaiset
 ja sisus kullankelta kertoi, että
 ei Pistyanissa estettä,
 saa jalompaakin nestettä,
 saa muutakin kuin savea ja vettä.

 Kuin Bakkhos sota-aseineen
 ne pullot loisti laseineen
 ja katsoi meihin meinaten, me vastaan.
 Ne seisoi kaula kurolla,
 kuin hanhi-emo purolla
 ois ohjaamassa kuutta kultalastaan.

 Mut kukin omaan rakohon
 ne hanhenpojat pakohon
 jo puitti vaan, ja sille tielle jäivät.
 Ei merkitystään salaista
 ne voineet meille valaista:
 ett’ oli meillä Sissi-missin päivät.

 Vaan vertaus ol’ oikia:
 kuin liuta linnunpoikia
 meill’ alla liivein liikkua jo alkoi;
 niin utuhienot untuvat
 niill’ oli, tuskin tuntuvat, –
 mut siivin aatos ilmoja jo halkoi.

 Kuin meri mieli läikehti
 ja välkehti ja väikehti,
 ja kuut ja tähdet kuvasti sen kalvo;
 sai lentää siivet levällään
 tai uida aatos evällään,
 ei matele, ei maallisia palvo.

 Jos enempää voi vaatia,
 niin Fazerin suklaatia
 me mutustimme muistain synnyinmaata;
 niin laajaks sydän laajeni,
 ja tarinat ne taajeni, –
 me jutustimme, tuskin muistain laata.

 Päät oli vaan kuin pahvista,
 ei kakuista, ei kahvista
 ne kekkää, ei ees vihjaa viini jalo, –
 kun telegrammit sateli,
 se vihdoin ilmi mateli,
 käy ylös yksi kynttilä ja valo.

 Niin kaiken loppuponneksi
 me joimme Sissin onneksi
 ja terveydeksi toivotuksin parhain,
 näist’ että kylpyaltaista
 ois hyvää kaikenkaltaista,
 joiss’ uitetaan jo aamust’ ani varhain,

 joiss’ on niin lieju tulista,
 ett’ ihan täytyy ulista –
 mut kohta vaan, kuin kuore kalakukkoon,
 jo kuumaan saveen peitetään,
 vain henkireikä heitetään –
 jos toisinaan ei sekin menne tukkoon.

 Ei nousevaksi neitosta
 sielt’ uskois saven peitosta,
 vaan luulis, että sinne se jo suli.
 »Herzkühler» vaikk’ on varalla,
 on helle sydän-paralla,
 kuin rasittaisi rakkauden tuli.

 Kun sillä lailla liotaan
 ja paahdutaan ja hiotaan,
 ett’ ihan tuoksuu tulikiven käryt,
 kun muokkaa moiset lipeät,
 saa totta kyydin kipeät
 ja kolotukset, lemmot, leinit, säryt.

 Taas nuori kaht’ on norjempi
 ja sorja kahta sorjempi
 ja paulova kuin soitto Paganinin,
 kuin keiju tanssii, ratsastaa,
 saa kainaloonsa katsastaa,
 ei sauvoja, vaan kavaljeerin fiinin. – –

 Näin sommitellen sanoja
 ja sammutellen janoja,
 mink’ osasimme oudostaan ja voimme,
 me Trianonin villassa,
 maan eteläisen illassa,
 ne Sissin-päivän onnenmaljat joimme.

 Vaan paikkaan, joss’ ei palele,
 mars taas ja itses valele
 sen liemillä niin sisältä kuin päältä
 ja usko, siinä sivellä
 ei turhaan tulikivellä:
 pois tanssijalkaa palajamme täältä.

 Meist’ innoissaan on lääkärit
 kuin jäniksistä jääkärit,
 lie kristitty tai juudi, mahometti.
 Me kalpenemme, laihdumme,
 pois hikenä me haihdumme,
 ja kassakin kuin kangastus se petti.

 Kun saamme loppulaskumme,
 jää meille tyhjät taskumme,
 ja joonapot! ja pillit pussiin pannaan.
 Pois kynittyinä hiivimme,
 jos riittää kreditiivimme,
 jos ei, niin jäämme pantiks savivannaan.