Minun äitini
Nyt umpeen vaipui se kirkas silmä,
 se sydän lempeä nyt on kylmä!
 Jo äidin peittivät nurmen alle,
 jost’ ei se vastaa valittajalle.

 Ma täällä käyn hänen haudallansa
 yhäti mummoni vanhan kanssa,
 ja äidin muistelen armautta,
 sen suloisuutta, sen rakkautta.

 Ah, maksaa ken voi, mink’ äit’ on tehnyt,
 ja kaiken huolen, min’ meist’ on nähnyt?
 Jok’ unohtaa oman äidin voisi,
 maan päällä petturi ilkein oisi.
        Oi äitin’ armas, äiti kulta!

Kootut runoelmat ja kertoelmat, 1882.

Julius Krohn