Khrysanthos
Alkupuolla kristikirkon aikaa,
 Uuden maailman kun loistaessa
 Vaalen’ maa ja usea uskovainen
 Silmäns’ siitä kauhumielin käänsi.
 Asui Atheenassa mies Khrysanthos.
 Varhain, ennenkuin viel’ la’en päältä
 Ruskee tukka kuihtui, kevään ruusut
 Posken jätti, korkee otsa uurtui,
 Ol’ sen korviin sana soinut, rinta
 Riemull’ auennunna Kristukselle.
 Mutta hänt’ ei uusi syntymänsä
 Saanut kammomaan, mit’ elämässä
 Pyhäks’, armahaks’ hän arvas ennen.
 Vihaamaanpa hänt’ ei koskaan saatu
 Maata, jossa häll’ ol’ isänmaansa,
 Kaunis Hellas; ihanteensa aina
 Ol’ Atheena, kirkas templikylä;
 Hekkumaanpa vielä sielu suli
 Äidinkielen joka ääntehestä.
 Hellaan kielen kannelsävelistä.
 Uskolaisens’ umpimielet, synkät
 Pyrki metsiin hiljaisiin, ja jylhäin
 Kolkkoin vuoriluolain pimennoissa
 Mailman viettelyiltä kätkeytyivät;
 Hän vaan kirkkaana kuin ensi aamuns’,
 Suoran’ astui, tyynnä, maltillisna,
 Hopeehapsin elon hyörinässä.
 Lasten tarut, miesten sanat tarkkas,
 Kuulemass’ ol’ torilla, kun kansaan
 Puhuja iski äänens’ ukkosella,
 Osaa otti päätöksiin ja laski
 Ääntöliuskans’ uurnahan, kuin muutkin.
 Väliin taas, kun väsyneenä päivän
 Huolista ja töistä, etsi rauhaa
 Ja rukouksen aaltoon henki tahtoi
 Pestä pölyt siiveltään kuin joutsen,
 Ei hän mennyt korven kolkon luoliin,
 Vaan miss’ Salamin salmi kuullakkainna
 Hymyy rannan vehmastoille, siellä
 Piiniain ja laaker’puiden alla
 Kävellen hän nautti viileyttä,
 Lemuja henki, silmäs ulapalle,
 Laskiessa auringon ja altoin
 Kuvastaissa iltataivaan ruskoo.

 Elellen näin, nyt kuin ennen, vanhus
 Sûnion huipull’ illall’ istui kerran.
 Povellaan ol’ kokoon-pantu kääry,
 Suuren pakanan Sofokleen teelmä,
 Jalon laulajan, ja kääryn reunaan
 Piirrettynä: ”Oidipûs Kolôneus.”

 Lukenut hän äsken oli draaman,
 Muistissaan sen ilmeet vielä viipyi,
 Lauletulla seudull’ liiti silmä.

 ”Oi Kolônos”, runoojaa hän säisti,
 ”Seutu kaikkein kauniin ilman alla,
 Lempee, kirkas, kuulakka Kolônos,
 Missä metsän vehmastossa viihtyin
 Satakieli helein virsin kiittää
 Tummaa muurikietolasta, pyhää
 Bakkhon marjapuuta varjokasta,
 Myrskytöntä; – missä Dionysos
 Kirmaa kuuluin kasvattajain kanssa;
 Naisjumalten kutrissa narsissi
 Loistaa, taivaan-kaste lehdillänsä:
 Krookos kellertää, ja vilkkaat lähteet
 Juottaa virtoj’, Afrodite ajaa
 Kultasuitsin runotarten kanssa!”

 Pakananpa laulust’ innoissansa
 Näin Atheenalainen kotiseudun
 Ihanuutta maalas – värit kyll’ ol’
 Pakanan, vaan lämpö kristillinen –
 Niinpä nuorukainen, pyhään oppiin
 Varhain viehätetty kuin Khrysanthos,
 Vitkaan käyden luontelihe, kunnes
 Seisahtui hän ukon jalkain juureen,
 Vaiti, kädet ristiss’ yli rinnan.
 Kasvoiltaanpa vivahteli varjot
 Surun, suuttumuksen, inhon, säälin,
 Silmäns’ oli luotu pergamenttiin.

 Kauan mietteissään hän seisoi, vihdoin
 Vaiti-olon katkais, lausuin: ”Ukko,
 Kutsuttiinhan suakin kerran valon
 Pyhään valtakuntaan, valuivathan
 Sunkin rintaas armon lämpösäteet –
 Niin mä kuulin; – mutta kuinkas elät?
 Tuolla missä mailman lapset turhaan
 Teuhaa, kärkkii, riehuu, rehkii, hukkuu,
 Missä milloin posken purppuralla,
 Milloin hyllyhuulten myhäilyllä,
 Milloin muilla symboleilla horna
 Merkinnyt on omans’, siellä, vanhus,
 Häärit, riehut, riemujas sa nautit.
 Harvoin yksin nähdään sua, ja jos se
 Joskus sattuukin, et Vapahtajaa,
 Maan ja taivaan herraa, avuks’ huuda;
 Vaan, ihastuneena myrkylliseen
 Tenholauluun, kuiskaat huulin, joita
 Valkaisee jo tuonen tulomuisku,
 Afroditeen nimee ja Dionyson.
 Mikä loppu tullee? kauheasti
 Kostetaan viel’ uskorikkos sulle;
 Sinä kerran armoliittoon päässyt,
 Hirmu-osan liekkijärvess’ saatkin,
 Toivoton kun kadotus sun nielee;
 Itkein et saa kyynelt’ itketyksi
 Janohos, ja kieles kuiva raukee,
 Avukses kun ikiturhaan anot
 Olottomia satujumaloitas.”

 Näin hän lausui. Tyyni, niinkuin illan,
 Vanhuksen ol’ muoto. Katseen loi hän
 Nuhtelijaan: ”Nuorukainen tuima,
 Rauha! Uskos vankka on, mun mieleen’
 On ken uskoo. Vastaa sentään, voiko
 Nuori ruskee silmäs, tuomitessais,
 Nähdä läpi sy’änten, munaskuiden?
 Älä tuomitse, niin tuomion vältät,
 Sanoo Herra. Hurskas, uskollinen,
 Lempee, iloinen ja sietäväinen
 Kristitty käy mestarinsa jäljiss!
 Rakkautt’ uhkuu uskonsa, ja, poikan’,
 Rakkaus on laupias, se sietää,
 Ei se paisu, riehu, eikä pahaa
 Aattele, ei vihan vimmaan ylly.
 Rakkaus uskoo kaikki, toivoo kaikki,
 Kärsii kaikki eikä koskaan uuvu.
 Nuorukainen, jos sull’ oisi usko
 Siirtää vuoretkin ja nostaa laaksot,
 Rakkaudetta oisit tyhjä varjo.”

 Lausui näin, ja lempeästi nuorta
 Kätellen sen veti vierellensä;
 Samall’ louhell’ istuivat nyt kahden.

 Päivä vieri, himmeämmin hehkui
 Länness’ aurink’, unta tuuli etsi,
 Hellaan taivaalt’ illan rauha laski.
 Ei nyt tähän tauluun ukon silmä
 Viehtynyt, vaan nuorukaiseen yksin
 Silmä ynnä aatos kiintyi. Kauan
 Ääneti hän istui, vihdoin virkki:
 ”Sorja sulho, ellei vanhan neuvo
 Mieltäs pahoittanut, suo mun vielä
 Seikkaa kysellä sult’, ehkä kahta.
 Kun sun kasvos soikeat ma näen,
 Otsan, nenän uljaat oikoviivat,
 Kun sun sorjaa kieltäs kuulen, jossa
 Ionian ja Atthiin murteet yhtyy
 Sointuun suloiseen, kun tuomitsetkin,
 Tiedän Helleeniks’ sun. Mutta lausu,
 Millä paikkaa kasvanut oot? Ehkä
 Joku Arkhipelagin armas saari
 Näki syntys, Samos, Naksos, Paros,
 Mitylene? Ehkä päivään pääsit
 Rikkaan Aasian rannall’? Iloissaanpa
 Isäs sun, jos missä synnyit, nosti
 Sylihinsä, onnen unta nähden.”

 ”Delos”, äänell’ leppeemmällä vastas
 Miesi, ”aaltoin huuhtelema Delos
 Ol’ mun kotimaani, Kallinikos
 Se, jok’ isän’ maallinen ol’ ennen,
 Toisen oon nyt taivahasta löynnyt.”

 ”Kallinikos”, virkkoi vanhus jälleen,
 ”Ei oo nimi outo; Delon saarell’
 Ol’ hän muinoin vieras-ystäväni.
 Oi! sen saaren vihreen vielä muistan,
 Lauluin ylistellyn, jumaloille
 Armaan, mieluisan Dianan, Foibon
 Synnyinmaan, sen korkeet harjut muistan,
 Sypressein ja seetrein varjostamat,
 Ja sen laaksot – Nykton laaksot muistan,
 Sitran jumalalle pyhitetyn.
 Maata mont’ oon nähnyt, kuljeskellut
 Pelopin niemelt’ Thessaliaan, nähnyt
 Hellaan-merten saaret, salmet kaikki;
 Mutt’ ei mikään maa mua viehätellyt
 Niin kuin Delon laakso templineen ja
 Lehtoineen ja siin’ ol’ isäs mökki.
 Nuorukainen, nähtyäs niin paljon
 Kaunist’ elos aamust’ asti, vastaa:
 Synkätkö on mailman kuvat kaikki
 Sulle, eikö sielus pohjaan jäänyt
 Yksi muisto, jota siedät, säästät,
 Aioiltas, kun viatonna vielä
 Nykton kukkain keskell’ leikit, uinuit?”

 Näin hän virkkoi. Nuoren poskipäillä
 Vaalevilla nähtiin heikon liekin
 Välkähtävän, kohta sammuakseen.
 Vanhus jatkoi: ”Kerrottu on mulle
 Kerran taru, jonk’ Arkhipelagin
 Saaret uskovat ja ehkä kohta
 Levennee se kautta manterenkin.
 Näin se kertoo: Delon maalla syntyi
 Marmaryne. Kahden lustrin kesät
 Tuskin nähtyään, jo lemmen liekit
 Sytytti hän seudun nuorukaisiin.
 Mutt’ ei aistillisen halun haltuun
 Puhdast’ itseään hän huoli heittää.
 Foibon vaan hän lemmikikseen otti,
 Rupes puhdasna ja uskollisna
 Nyktoslaakson kukkain vaalijaksi.
 Aamuin, illoin, joskus kaiken päivää
 Kukkain kesken liikkui hän kuin sisko
 Vanhemp’, yhtä tuttava ja hellä,
 Hoiti, istutti ja kasti niitä.
 Mutt’ ei ainoasti käsin niitä
 Hoidellut hän, kallistuipa usein
 Kukkaa kohden, loi sen silmään silmäns’,
 Antain pienokaisen juoda tulta
 Sielustaan ja henkens’ elähyttää
 Kasvin pölyä himmeää ja mykkää.
 Itse hengelleen hän ruumiin otti
 Kukkasilta, pienimmänkin aatteen
 Puki kasteen, tuoksun, värin verhoon,
 Mullan lasten kanss’ siis vaihtoi lahjoj’,
 Antoi, otti, lempi loppumatta.
 Tässä rauhalassa, jost’ ol’ joukko
 Suljettu, sai joskus nuorukainen
 Sulo-uniin päivän hetket viettää,
 Elää kauniin kukkaisheimon kanssa
 Ja sen armaan hoitajankin kanssa.
 Mutta tuosta taru taasen kertoo:
 Kun hän, sydän täynnä ääretöntä
 Lempeään, ei koskaan lausumaansa,
 Marmarynen kukkain kesken kulki,
 Neiden viipyessä temppelillä,
 Ilmestyi tää häntä ilahuttain
 Luomansa ja hoitamansa tarhan
 Joka kasvissa, jok’ olennossa.
 Ruusu hohti hänen rusojansa,
 Lilja immen silmin katsoi, puiden
 Humina sen ääntä yksin kaikui,
 Tuhansissa eri haamuis’ eli
 Hurskaan poian lemmellen vaan impi.
 Kun taas kukkasista immen puoleen
 Joskus silmäns’ sai hän nostaa, kuulla
 Haasteloissa, puhtaissa kuin soitto,
 Hänen sanojaan, niin poiast’ tuntui,
 Kuin jos puiston ruusuin hehku hienoin
 Hänen poskilleen ois liekin luonut,
 Kaikki liljat säteens’ sulatelleet
 Immen silmiin, koko kasvitarha
 Kirkkaampana immess’ ilmestynyt. –
 Näin on juttu. Olen tiedustellut,
 Ken tuo Delon nuorukainen lienee; –
 Kallinikon poika, kuului vastuu.”

 Nuoren poskill’ itkuhelmet vieri.
 ”Isä”, niin hän lausui, ”heitä nimet,
 Jotka sävelistä maan on soineet
 Kauimmin mun korviin’; unhotin ne.
 Suo mun inhota ja unhoon peittää
 Öisen eloni varjohaamuin muistot!”

 Mutta vanhus vakavasti virkkoi:
 ”Poika, älä vihaa Nyktos-laakson,
 Nuoruutesi koulus muisteloita!
 Jalon opin siellä sydämmelles
 Sääsi kuvat himmit, heikot, hennot.
 Katso maalimaan! Oi, mitä nähnet?
 Sovittajan kukkaisvallan yksin.
 Sille synkkänä, ken umpisilmin
 Sinne ryntää, on se kirkas, auki
 Sille silmällen, ku rakkaudessa
 Hiljaa ylennäksen häntä kohden.
 Poika, nähtävä se kukkaismaa on.
 Auringoita, tähtiä hän kylvää
 Niinkuin liljoj’, isot maat hän hoitaa,
 Tukee kansat, kuulee pienimmänkin
 Ihmistaimen itkut, kaikkein puoleen
 Kääntyy, suoden lempeänsä juoda.
 Käy kuin ennen Marmarynen tarhaan
 Mailmaan, iloiten ja pelkäämättä,
 Herran kukkatarhassapa kuljet.
 Jos vaan Kristus asuu sydämmessäs,
 Riehumatta, kainona sa nähnet,
 Kuinka kaikess’ ilmestyy hän, päivä
 Loistaa hänen loistoansa, tähti
 Välkkyy häntä, hänen lempee äänens’
 Soi läp’ elon hyörinän ja pauhun.
 Nähtyäs sen, palaa hänen luokseen,
 Hänen sanaansa, ja katso, sana
 Siltä tuntuu, kuin jos kaikki valo,
 Jok’ on hänen taivaastansa tullut,
 Lämmin aurinkonsa, tähtiensä
 Lempee lauma, ihmissukunsakin –
 Koko ihmeikäs tuo kukkaisvalta
 Kirkkahampana vain siinä asuis.