Haudattu sydän
Jo sateen sini
 on pilviryhmät raskaat värjännyt,
 mut hehku illan
 puun kultasilmustoissa viipyy nyt,
 ja teillä himertävät hunnut kevään.
 Noin helisevään
 et lauluun puhjeta, oi peippo, saa!
 Tuo julma maa,
 mi ruohoon peittyy, itse kätkee kevään.

 Näin älkää lävistäkö, sävelnuolet,
 sydäntä, josta haudattu on puolet
 maan alle tuoreen, kumpuun kosteaan.
 Sineä sateen juoda huulillaan
 ei voi hän, joka kylmin hiuksin nukkuu,
 ei nähdä pyrähdystä siipien
 niin keveiden,
 luo pesän, joka kultahuntuun hukkuu.

 Ei elää saata
 povessa sydän, jost’ on puolet maata.
 Mut sydämeni jäännös nyyhkien
 juo silmuhehkun, sateen sinisen
 ja linnunlaulun, joka ei voi laata.