Vellamon neito
Kuuhut loistaa taivahalta,
 Kuvastuupi aaltohon;
 Ihanaisna aallon alta
 Nousee neito Vellamon.

 Oi, hän jätti isän linnan,
 Ahdin kultakartanon,
 Viehkeätä tuskaa rinnan
 Viihdyttääkseen lepohon.

 Ja hän katsoo ihamiellä,
 Kuinka kuuhut kumottaa,
 Pilvet valjut, tummat siellä
 Toinen toistaan tavoittaa.

 Rannan metsä huokaa hiljaa,
 Kyntörastas visertää,
 Vienoon heiluu pellon vilja,
 Veden kalvo välkkyää.

 Lainehilla läikkyvillä
 Keinuu neito Vellamon,
 Mutta mieli noussut sillä
 Kohti sinitaivast’ on.

 Rauhallisna sydän sykkii,
 Sulaa suru ilohon,
 Toivon tuntehia tykkii
 Sydän vieno Vellamon.