Antaa mennä!
Viis siitä, että maaksi kerran maatuu
 tää ”maasta tullut” sielun suojus-aine
 ja jos jää unelmaksi yksi maine,
 kun tämä poika ketaroiltaan kaatuu,

 jos sortuu suurena kuin hyökylaine,
 mi rannan kiviin kuolee kohahtain
 ja tietää siksi sortuvansa vain,
 kun alas painaa avaruuden paine.

 Niin huimasti ei elonhetket lennä,
 mä etten ehtis huutaa: antaa mennä!
 niin että nopeemmin nään lopun tästä.

 Jos kuinka elo tahtois täällä viihtää,
 niin enemmän vain kysymys tää kiihtää:
 mä mihin muutan tästä elämästä?

1913.