Lauleloita
Siivillä laulun kannan
 Pois täältä sun, armahin,
 Tuoll’ äyräillä Ganges-rannan
 On seutunen ihanin.

 Siell’ ihala tarha aukee
 Kuun luoden hopeitaan,
 Ja lotos-kukkaset raukee
 Ikävään sisartaan.

 Siell’ orvokit suutelevat
 Ja tähtiä tähystävät,
 Salasatuja kuiskaelevat
 Nuo ruususet herkeät.

 Ja kukkain kuisketta tuulet
 Myös kuuntelee hiljeten,
 Ja kaukaa solinan kuulet
 Pyhän virran aaltojen.

 Niin tuonne laskeudumme
 Me palmupuun juurellen,
 Ja lempeä, lepoa juomme
 Sulo-unta ihaellen.

 * * *

 Kohoopi kuusi yksin
 Pohjolan mäellä;
 Se uinaa; valkoiseen peittoon
 Sen kattoi kinos ja jää.

 Se unta palmusta näkee,
 Mi lounaalla kaukana
 Yksin ja ääneti kuihtuu
 Aavikon hiekassa.

 Sa kalastajaneito
 Venos rantaan soutele;
 Mun viereen’ tule ja istu,
 Käs’ kädessä riemuumme.

 Mun rintaani pääsi paina,
 Elä pelkää minua noin,
 Antauduthan joka päivä
 Syliin meren aallokkoin.

 Sydämmen’ on myöskin meri,
 Se hyrskyy ja tyyntyää,
 Ja moni kirkas helmi
 Syvässä kimeltää.

 * * *

 Sa olet kuin kaino kukka
 Niin puhdas ja ihana:
 Sua katselen, ja murhe
 Mun sydämmeeni saa.

 Ja päähäsi kädet pannen
 Ma tahtoisin rukoilla,
 Ett’ Jumala sua suojais
 Niin puhtaana, armaana.

Leimu [Kustavi Grotenfelt].

Heinrich Heine
Kustavi Grotenfelt
Runot