Kirkonkellot (Leino)
Soikoot kaikki kirkonkellot,
 koska suomenkieli laulaa,
 maat ja metsät, puut ja pellot
 joikuu pitkin joutsenkaulaa,
 koska kieli kirkonkellon
 on kuin maan ja puun ja pellon,
 raikuu Suomen malmin suulta,
 ei vain onnen oksapuulta.

 Soikaa kirkonkellot kielen,
 jonk’ on valtakunta vakaa,
 jolle taatot mietti mielen,
 jonka maammot maassa makaa,
 soikaa suurta sunnuntaita
 pitkin Turjan tuiman maita,
 huokaa valtakunta lunten
 ääriin pohjan yön ja unten!

 Siinä soreammin soikaa,
 miss’ on nälän, taudin valta,
 ottaa jäinen kukka voikaa
 orvon, köyhän akkunalta!
 Soikaa kirkonkellot Suomen,
 vaikk’ ei meille nouse huomen,
 kurjuuteenkin kuolevilta
 sanan saakoon itkun ilta!

 Onko tässä maassa kukaan,
 koska kutsuu kirkonkellot,
 jok’ ei marssi muiden mukaan
 koska puhuu puut ja pellot?
 Soikaa silloin soreammin,
 koska koittaa koreammin
 Suomen auvo suuren aamun
 haipuessa vainon haamun.

 Soikaa kirkonkellot kielen,
 isän, äidin, lasten sarjain,
 pimeänkin pihtipielen,
 kellot kirkon, kellot karjain!
 Papin parran muut jos näki,
 näin ma, mit’ on nousta mäki,
 tuska tunturille päästä
 poron yöstä, pohjan jäästä.

 Siellä, kirkonkellot kielen,
 soikaa pitkin Suomen viljaa!
 Suomen mielen, pirtin pielen
 mietteet, soikaa hiljaa, hiljaa!
 Menee mailleen päivät. Vaipuu
 valtakunnat. Jää vain kaipuu
 ynnä yö ja yksinäisyys,
 piin ja raudan itsepäisyys.

 Iske tulta! Päälle hakkaa!
 Soikaa kielet kirkon, koulun,
 ettei Suomen laulu lakkaa,
 kuole kaiku Kainuun, Oulun
 eikä Turun, eikä Hämeen,
 räntä karjalaisen rämeen,
 Kolin päältä nähty havu,
 Puijon päältä saunan savu!

 Muut ne papin parran näki,
 vaan ei paimen Suomen suolta.
 Muille kukkui muuta käki,
 mulle nälkää, huomenhuolta.
 Sentään isän, äidin kielen
 kiitän, laulan lapsenmielen
 mietteet korkeampain kotain,
 suurtuvankin Suomen sotain.

 Soikaa kellot suomenkielen!
 Isänmaa on meillä mätä.
 Pimentyvän pihtipielen
 alta kuulkaa, kuink’ on hätä!
 Lapset! Mieron maailmalla
 meill’ ei turvaa taivaan alla,
 vain tää paikka riemun, murheen,
 rakkauden ja raudan urheen!

 Hiljaa, hiljaa kirkonkellot!
 Papin parran muut ne näki.
 Nähkää, kuulkaa puut ja pellot,
 maa ja jää ja yö, min väki
 seisoo, kärsii, kuolee tuolla,
 niinkuin kurki Suomen suolla,
 jok’ ei sula käyttämättä
 meidän mesikämmen-kättä.