Mars ja Maa
Mars ja Maa.

Ulkomaalaiset sanomalehdet kertoivat joitakuita kuukausia takaperin Marconin lausuneen,
että hänen mielipiteensä mukaan olisi mahdollista aikaansaada kipinälennätinyhteys
maan ja Marsin tai jonkun muun kiertotähden välillä, tietysti edellyttäen, että
kiertotähdissä on asukkaita, jotka tuntevat kipinälennättimen. Sen jälkeen on Marconi
kuullut kipinälennättimessä ihmeellisiä, selittämättömiä merkkejä, m. m. hyvin usein ...
(s-kirjaimen), jotka eivät tiettävästi ole lähtöisin mistään maanpäällisestä lennättimestä.
Hän on niiden johdosta arvellut, että nuo merkit voisivat aiheutua toisten taivaankappalten
lähettämistä sähkömagneettisista aalloista. Kuten viime numeron tähtitieteellisestä osastosta
näkyy, oli Mars-planeetta huhtikuun 21:senä lähinnä maata, 88 milj. km päässä, ja
silloin oli Marconi kehottanut kaikkia lennätinasemia tarkkaamaan, tulisiko mahdollisesti
mitään merkkejä Mars-naapuristamme.

Seuraava tieteellinen tarina kuvaa sitä, mikä ennemmin tai myöhemmin tulee tapahtumaan,
niin — jos Marsissa vain on ihmisolentoja.

Heliopartoksella.

Professori Februtius, Marsiumin,
kiertotähti Heliopartoksen (Marsin) pääkaupungin,
suuren langattoman kaukovoima-aseman
johtaja istui keskusaseman
kokeilulaboratoriossa. Laskevan
päivän hämyssä leimahtivat vähitellen
radiumvaloina huoneen sinisenharmaalle
kupukatolle kaikki Heliopartoksesta näkyvät
tähdet. Professorin kokeilupöydällä,
jolla paloi suuri heliumlamppu
kirkkaasti ja omituisesti, oli näennäisesti
sikin sokin suuria ja pieniä elohopealamppuja,
kupukkaita retortteja täynnä räikeäväristä
läikehtivää nestettä, lukemattomia
räiskyviä palloja, vipuja ja kytkimiä.
Jättiläismäisiä mikroskooppeja
ja suurennuslaseja sekä hienoja, omituisia
työkaluja oli yltympärillä. Pöydän
pituussuuntaan kulki kapea, vinossa
asennossa oleva, kummallisesti
hiottu peililevv. jonka toisessa päässä
oli suunnattoman suuren, katon läpi
ulos ulottuvan peilikaukoputken linssi.

Professori Februtius kokeili uusimmalla
keksinnöllään, heliumputkella. Hän
kiinnitti putken edessään olevan
langattomien värähdysten vastaanottajaan
ja saattoi heti huomata sen
heikosti leimahtavan. Vasemmalla
kädellään Februtius kiersi peilikaukoputken
linssin levyn suhteen vinoon
asentoon. Sille ilmestyi pienikokoisena,
mutta kuitenkin erittäin teräväpiirteisenä
liikkeessä olevan ilmalaivan
kuva. Ilmalaivan kirjavat valot
ja valonheittäjän säteet erotti helposti
peilistä. Professori Februtius asetti
vastaanottajansa ilmalaiva-aseman lähetysaaltojen
vireeseen, ja heliumputki
alkoi loistaa kirkkaasti ja tasaisesti.

Februtius aikoi juuri keskeyttää kokeensa,
kun hän huomasikin heliumputkessa
omituista rytmillistä lepattamista.
Hän tarkisti konettaan ja
näki putkessa yhä voimakkaampia
jaksottaisia leimahteluja. Ihmetellen
kiinnitti tutkija korvilleen kuulotorven
ja erotti silloin heikkoa kirskuvaa
ääntä. Nopeasti hän yhdisti sarjaan
pienen koneen, jossa alkoi loistaa päärynänmuotoinen
putki — se oli langattomain
aaltojaksojen nopeavaihdevahvistaja.
Silloin hän kuuli puhelintorvessa
selviä, teräviä merkkejä, jotka
hän kirjotti muistiin ... how strong are
our wireless telephone signals — Nauen.

Sitten lakkasivat merkit jälleen.
Professori Februtius merkitsi muistiin
aaltopituuden, millä hän oli kuullut
nuo käsittämättömät sanat, ja koetti
konetta asettelemalla kuulla lisää. Noin
30 siksionin (Marsin minuutin) jälkeen
leimahti heliumputki uudelleen, ja taas
saattoi kuulla kirskuvaa ääntä kuulotorvessa.
Professori Februtiuksen onnistui
kuitenkin vasta monien tarkistelujen
jälkeen saada merkit selvemmiksi
ja kuuluviksi:

... here very clear. We understand
you very well. — Avanui.

Jälleen hävisivät merkit. Kaikista
ponnistuksista huolimatta ei tutkijan
onnistunut koko heliofiniksen (Marsin illan)
aikana enää kuulla mitään. Perin
syviin mietteisiin vaipuneena hän lähti
heliodiruksen (Marsin puoliyön) aikaan
laboratoriostaan.

Kaksi heliofinistä myöhemmin oli
professori kutsunut kaukovoima-asemavirkatoverinsa
luoksensa laboratorioon.

»Arvoisat toverit», puhui hän heille,
»olen pyytänyt teidät tänne, ilmottaakseni
teille jotain ennenkuulumattoman
merkillistä. Kaksi heliofinistä sitten
kokeilin suurilla kaukaa ohjattavien ilmalaivojen
tarkastusantenneillamme ja
tahdoin määrätä, suuriko lähetysenergia
riittää loistattamaan uutta heliumputkea,
jota aion käyttää ilmalaivojemme
langattomana valolaitteena. Te
tiedätte edelleen, että heliumputki,
jos sitä käytetään vastaanottokoneessa
aaltojen ilmaisijana, on erittäin herkkä
langattomille värähdyksille. — Tarkastin
matkustajailmalaiva Ophaluksen
ja kiertotähtemme itäosassa olevan
kaukovoima-aseman Wulpurgiumin
langatonta puhelinkeskustelua, kun
edellinen pyysi itselleen lisää liikeenergiaa,
koska yksi viottunut potkuri
täytyi poistaa. Samalla katselin
ilmalaivaa peilikaukoputkellamme. Heliumputki
loisti ilmalaivan äärettömästä
etäisyydestä huolimatta hyvin
kirkkaasti ja tasaisesti, joten olin kovin
iloinen tutkimuksieni ja kokeitteni
tuloksista. Jonkun ajan kuluttua
aloin huomata lampussa ihmeellistä, jaksottaista
lepattamista, joka kävi konetta
tarkistaessani vieläkin selvemmäksi.
Kytkin koneeseen uusimman
nopeavaihdevahvistajamme ja saatoin
tällöin kuulla Maksimum-kuulotorvessamme
kirskuvaa rytmillistä
ääntä. Eilisen heliofiniksen aikana
olemme arvoisan assistenttini neiti Anonian
kanssa vielä tarkistaneet kytkentää

ja merkinneet muistiin vastaanottamamme
merkit. Vastaanottamamme
merkkijaksot, jotka nerokas salakirjotustutkijamme
toveri Defrolius
on yhdistellyt lauseiksi, esittää teille
nyt nuori virkatoverimme Cadetius.

Jäljennökset kuuluivat Marsin yksinkertaisin
kirjotusmerkein:

»Wireless high power station Avanui,
New-Zeeland.»

»Please answer by radio how strong are
our wireless telephone signals — Nauen.»

»Wireless high power station Nauen,
Germany.»

»Your wireless telephony is here
very clear. We understand you very
well — Avanui.»

»Arvoisat virkatoverit», jatkoi professori
Februtius, »minä en tosin tiedä,
mitä tuo vastaanottamamme sanoma
merkitsee. On kuitenkin helposti ymmärrettävissä,
että jostakin sähkötetään
meille vieraalla kielellä, tosin käyttäen
merkkijärjestelmää, joka ei liene
kovin eroava omastamme. Olen paljon
harkinnan jälkeen tullut siihen
vakaumukseen, että vastaanottamamme
merkit ovat peräisin naapurikiertotähdestämme
Helioprestosta, jonka
valosta olemme joka yö iloinneet
ja jonka kanssa olemme koettaneet
jo monia heliotuudeja (Marsin
vuosia) päästä yhteyteen. Meidän tehtävämme
on nyt vain saada aikaan
langaton yhteys Heliopreston ja meidän
välillämme. Meidän täytyy siis
langattomin sananlennätinmerkein kääntää
Heliopreston asukkaiden huomio
itseemme. Minä aion esittää
keksintöni virkatoverillemme professori
Gegambriukselle, joka on vedenpäällisen
ja vedenalaisen laivaliikenteemme
voimakeskuksen Waszoliumin
johtajana, ja pyytää häntä sähköttämään
valtaisen jättiläisasemansa kaikella
käytettävissä olevalla lähetysenergialla
vastaanottamamme sanat tuntemamme
aaltopituuden mukaisina, lisäyksellä:
Täällä langaton kaukovoimakeskus
Waszolium kiertotähti Heliopartoksella.

Niinpian kuin tässä satumaisessa asiassa
sattuu jotain uutta, ilmotan siitä
Teille, arvoisat virkatoverini.»

Maapallolla

Yöllä kello 11 Nauenin kipinälennätinsuurasemalla
lähellä Berliniä. Lennänätinvirkailijat
Kalle Benderich ja Walter
Pehko hoitivat koneita. Kalle
otti paraillaan vastaan eteläafrikalaisen
suuraseman Kapstadtin kello
10 iltalehteä, sillä aikaa kun Walter kuunteli
japanilaista asemaa Funabashia.

Kallen naama rypistyi yhä enemmän,
ja hän kävi kovin äkäisen näköiseksi
käännellen joka hetki vastaanottokoneen
vipuja. Vihdoin hän tuskastui
perin ja ärähti:

»Tuhat tulimmaista, kuka aasi sähköttää
jatkuvasti Kapstadtin aaltoon.
Se hölmö ei tiedä lainkaan huutia, kun
mölyää joukkoon niinkuin härkä.»

»Tyynnyhän», sanoi Walter. »Suuttumus
vääristää naamaa ja tekee rumaksi.»

»Oh, puhu pukille», murisi Kalle
ja koetti edes silloin tällöin saada selvää
Kapstadtin sanomasta.

Neljännestunnin kuluttua oli Funabashi
selvä, Walter Pehko pani
pois kuulotorven ja selaili vastaanottosanomaansa.
Muutamia minuutteja
myöhemmin tempasi Benderich
kuulotorven päästään.

»Lempo ottakoon tästä selvän! Tules
tänne, Walter, ja ota torvi. Kai me
tässä vielä saamme tolkun, kuka tuo
suunsoittaja oikein on!»

Molemmat ystävykset panivat jälleen
kuulotorvet korvilleen ja tarkistivat
vastaanottajan tuon tuntemattoman,
yhä edelleen itsepintaisesti lähettävän
aseman aalloille sopivaksi.

... Waszolium ... Heliopartos ...
Wireles high power station Avanui
— New-Zeeland. Please answer by radio
how strong are our wireles telephone
signals — Nauen.

»Mutta Walter, tämähän on sähkösanoma,
jonka me kolme päivää takaperin
puhelinta koetellessamme lähetimme
Avanuihin. Mutta mitä merkitsevät
nuo lisätyt sanat? Kieltä en
tunne. Luultavasti jossain joku löylyn
lyömä jenki huvitteleikse sähköttämällä
maailmaan mielettömyyksiään.»

»Kuules, Kalle», annas olla haukkumiset»,
sanoi perin miettiväksi ja vakavaksi

käynyt Walter Pehko, »luulen,
että tällä hetkellä tapahtuu jotain
hyvin merkitsevää. Tuolla paraillaan
sähköttävällä asemalla täytyy olla
jättiläismäinen energia, ja sen täytyy
olla hyvin kaukana. Ääni on niin terävä,
ett’en vielä koskaan koko toiminta-aikanani
ole sellaista kuullut.
Katsoppas, vaikka koplaamme aivan
höllästi, niin voimme sittenkin vielä
kuulla ratinan. Mielestäni on velvollisuutemme
ilmottaa tämä ihmeellinen
huomio johtajalle, jotta tätä tuntematonta
asemaa pidettäisiin tarkoin
silmällä.«

Muutamia päiviä myöhemmin lähetti
Nauenin suuraseman johtaja kaikille
maapallon suurasemille kiertokyselyn,
jossa tiedusteltiin, oliko niissäkin
huomattu tuo ihmeellinen sähkösanoma.
Koska tuli useita myöntäviä
vastauksia, jotka eivät kuitenkaan voineet
antaa mitään tietoa aseman nimestä
tai paikasta eikä myöskään vieraskielisistä
vastaanotetuista sanoista,
ryhtyivät kaikkien maiden etevimmät
kielimiehet ja tutkijat, tähtitieteilijät
ja insinöörit yhdessä pohtimaan, päästäkseen
selvyyteen tuosta langattomasta
salaisuudesta.

Muutamien viikkojen mitä ankarimman
ja huolellisimman tutkimustyön
jälkeen voitiin pitää varmana, että
nuo maapallon suurasemilla vastaanotetut
merkit olivat kotoisin maapallon
naapurikiertotähdellä Marsilla olevasta
jättiläisasemasta.

Eräänä päivänä puolenpäivän aikaan
ilmestyi kaikkialla yli koko maapallon
kaikilla kielillä lukemattomia
lisälehtiä:

»Langaton Marsin ja maapallon välinen
yhteys on juuri saatu aikaan.»

»Selviä merkkejä: »Mars täällä, — 
Maa täällä» on vaihdettu.»

Samoin maapallolla kuin Marsillakin
työskennellään nykyään kaikin voimin,
jotta opittaisiin langatonta tietä
molempien kiertotähtien asukkaiden
kieli. Professori Februtiuksen ja hänen
oppineitten virkatoveriensa nerous
ratkaisee ennen pitkää tämänkin
jättiläisprobleeman.

J. K. Juuri luimme »Scientific American’ista»
erään tiedemiehen perusteellisen
esityksen siitä, miten Mars ja Maa
helposti voisivat oppia kuvioitten avulla
ymmärtämään toistensa kieltä. Vakavasti
siis pohditaan jo todella sellaisiakin 
asioita.

Lähde: 

O. Frerichs
Nuori Voima
1920
Tieteiskirjallisuus