Vangin kevät
Paistoi kerran päiväkulta,
 heloitti heleä pouta
 läpi ruutujen rumien,
 särörautojen raoitse.
 Tanssi säihkyvät sätehet,
 leikki lapset päiväkullan
 sellin seinällä hämärän.

 Aloin siitä arvaella
 talven vallan taittuneeksi,
 tietää tuostapa osasin
 kevään kohta kerkeävän.

 Itse nousin ikkunahan
 kiipesin lasin lähelle.
 Taakse tankojen tähysin:
 joko armas aurinkoinen
 on lumen sulaksi saanut?
 Joko nousee nurmen nukka,
 kohoo kukkanen korea.
 Onko saanut Suomehemme
 kiurunen koreakieli,
 Hitain taivosen tasolla
 siniaukeeta sipuen,
 nousten kohti korkeutta,
 soitellen sulosäveltä.

 Noita huomata halasin
 töitä kerkeän keväimen.

 Katsoin ristikon raosta;
 lumen näinpä lähteneeksi
 pois jo vankilan pihalta.
 Siitä ei silmälle iloa.
 Rujatunkiot törötti
 siinä alla akkunani.
 Tuosta katsoin kauvemmaksi,
 sivu muurin silmäelin.
 Eipä koreaa kohannut
 sielläkään ei silmä nähnyt
 nurmikkoa nousevaksi,
 kukkaista kohoavaksi.

 Paistoi kirkas päiväkulta,
 heloitti heleä pouta
 paljahille paatosille,
 kaljun kallion kylelle.

 Enpä kuullut kiurun ääntä,
 leivon laulua iloista.
 Liiaksikin lintusia
 muurin päälle kun pälysin,
 vakavat varikset siinä
 haaskalinnut haastelivat
 kesän tuumien tulosta.
 Aina lensihe lähelle
 tuiskahteli tunkiolle,
 etsi einehen paloja,
 ruuan tähteitä tähysi.
 Siitä siiville kohovi,
 yläilmoihin yleni,
 raakkuen hyvät hyvästit.