Hurmio (Sarkia)
Merta –
 katselen merta
 yöllistä, kuohuvaa,
 eessäni vaahtovarsojen huima juoksu.
 Täyttää keuhkoni mun meren lämmin, kirpeä tuoksu,
 aistini hurmaantuvat, yön helmaan tunto raukenee,
 aavistamattoman sylinantiin autuaat käsivarret aukenee.

 Sydämeni pakahtuen sykkii, riemusta nyyhkii,
 kuuma kesämyrsky ihoani pyyhkii,
 yöllinen myrsky hiuksia hulmuttaa,
 syleilee ruumista ylhäältä alas asti,
 autuus valtaa mun vastustamattomasti.

 Lienenkö kärsinyt, surrut?
 Lieneekö kyllästys, epätoivon toukka rintaani purrut?
 Täydesti olemisen riemua
 rajatta maistan, ajatta.
 meren yli, maan yli laineilla humisevan tuulen
 jumalien ratsu hurmio vie mua.

 Riemuiten jalkani merien syvyyttä kahlaa,
 valtimot kuljettavat maan suonien mahlaa,
 tähdet käteeni tapaan,
 huimempi myrskyn lentoa sieluni vapaan
 lento päin aamu tähden koittoa.
 Soittoa, myrsky, soittoa,
 meri, tyrsky, lyö kallioitten rumpua!
 Suutelen rannan hiekkaista kumpua
 kuin hautani kumpua,
 ovat huuleni olevaisen huulet.
 Puhaltakaa, tuulet.
 meri, tyrsky, mereni,
 keinuta suurempaan humalaan vereni!
 – – –

 Meren hiljenee soitto.
 Onko tämä kaikkeuteen hukkuminen,
 olevaisen sydämelle nukkuminen?
 Vaimetessa kalliorummun
 kukittaa voitokas aamunkoitto
 ruusuilla hiekkaisen kummun.

 Minun ovat nuoruuden-kaivosi
 alati syvät, alati hyvät,
 minun ovat aivosi
 viisautta vuotavat,
 elämä,
 silmäsi tähtimeren luotaavat,
 näkevät.
 Lämpiminä kietovat mun käsivartes väkevät,
 rakkautes tulisena virtana hukuttaa mun,
 sädevuona sydänsuven aamun,
 kuolema.