Kuoleva kanteleen soittaja, jonka lapset hukka oli perinä sodassa
Ehto’on käsissä, puhkea sydämmein!
 Aurinkos’ uponnut ammoin on.
 Mieltän’ ei ilauta maan eläm’ enämpää,
 Tottunutta korkeempaan eloon.
 Syvät siellä haavain lääkitähän,
 Lyödyt muinon murheen hetkinä
 Verta vuotaiss’ armastein elon-keväänään
 Sylist’ äidin siepatuina miekalta.

 Haikea vaellus vaivoin, valituksin!
 Hilja’ maan tuh’atse poikkea!
 Ylös katson kärsimisistä ja tuskist’
 Isän huonehesen toivolla.
 Kantele-sävelin soudateltu
 Muutan kaikista maan suruista
 Maahan, jonka seutu, rauhoin piiritelty,
 Ylistystä kaikuilee lunastajan!

Lähde: Sanan-Lennätin 1.3.1856.

Anonyymi
Runot
Sanan-Lennätin
1856