Kirje Afrikasta (1887)/2
Vihdoin jo mainitun Marraskuun
30 p:nä lähdimme V:lahdesta, jossa on
pohjoiseen, itään ja etelään vievien härkävaunu-teitten
pää-asemapaikka, kulkemaan
Sisä-Afrikaa kohden niin sanoakseni
Afrikan kulkuneuvoilla. Afrikan autioilla
hieta-aavikoilla, näette, ei vielä
pääse kulkemaan sivistyneen maailman
jouduttavilla kulkuneuvoilla, vaan täytyy
luopua kaikesta kiireestä ja maltillisesti
istuutua härkävaunuihin. Näistä
mainioista kulkuneuvoista lienette tuskin
koskaan kuulleetkaan, vielä vähemmin
niitä nähneet. On, näette, 16–
18 härkää hirmuisen suurine sarvineen,
jommoisia et koskaan Europessa näe,
vaunujen edessä. Vaunut ovat 3 syltä
pitkät, syltä leveät ja toista syltä korkeat
nelipyöräiset valkealla kankaalla katetut
kopit. Näillä kulkuneuvoilla sitä
mennä rynnästetään eteenpäin tavalla,
jota ei sanoilla voi kuvailla. On esim.
edessämme pehmeä hietikko, jossa vaunujenpyörät
vajoovat akseliin asti tahi
korkea hietasärkänne, jota ei voi kiertää.
Niiden yli on meneminen. Siinä sitä
tanhuellaan välistä tuntikausiakin. Piiskat
paukkuivat rätisten, härkäpoloset vetää
nyhjystävät vähän väliä seisahtuen
ja tuon tuostakin päästäen valittavan
mölähdyksen vastaukseksi ajajan iskuille.
Hiessä on siinä ajajan otsa, välistä kynnetkin
verissä, pahain piikkipensaitten
repimät. Onpa usein miesparka aivan
läpimärkänä hiestä, ihan kuin uitettu,
katala, ryysyinensä, päivinensä. Usein
on hupaisaa jos säälittävääkin nähdä
kuinka siinä musta poika pitkine piiskoinensa
tannertelee tottelemattomien härien
kanssa. Milloin sivaltaa hän piiskallansa
tottelematonta elukkaa, jotta
veri tiukkuu sen kyljestä; milloin puree
hän häntää härkäpolosen saadaksensa sitä
kääntymään tahtonsa mukaan; milloin
taas ottelee hän kilvassa pitkin kenttää
raivostuneen härän kanssa
Kulkumme kävi paikoin kautta ahtaiden
vuorisolien, jyrkkien mäkirinteiden
yli, joissa luulit härät nurin niskoin
kupertuvan, vaunut kiviin kolhittuina
pirstoiksi menevän; paikoin kuljimme
taas kuivien jokipohjien yli, joissa ainoastansa
sade-ajalla on vettä. (Sadetta
täällä nim. on ainoastaan Tammi-,
Helmi-, Maalis- ja Huhtikuulla). Paikoin
taas samoeli karavaanimme äärettömän
avarien puuttomien, pensaattomien
hieta-aavikkojen pintaa myöden.
Noita hedelmättömiä, kuivia hietikkoja,
joissa ei mitään elävää elollisuutta näkynyt,
katsellessasi lensivät ajatuksesi
tuonne kauvas tuhatjärvien maahan armaasen
Suomehen, sen järviä, laaksoja,
metsiä, niittyjä, sinisaloja silmäilemään.
Silloin kaipaus täytti rintasi ja huokaus
kohosi korkeuteen, että Luoja laupias
siunaisi sitä maata ja sen asujamia
runsailla armolahjoillansa. Iltasiltain
päivän polttavan kuumuuden perästä
olit juuri kuin istuvinasi Suomen saloilla
kesä-iltoina. Silloin luulit kuulleesi
kaukaisen käen kukunnan, mutta heti
muistui mieleesi että —: ah,
Ei kuku täällä käkönen.
Ei leivon ääni soi;
Ei tuiki Pohjantähtönen,
Ei revot salamoi.
Vaan kolkko kuni kalmisto
On luonto kokonaan. —
Tuhansiin näit’ en vaihettais
Kulmaakaan Suomenmaan.
Kulku näillä avaroilla hieta-aavikoilla
sydän-päivällä on hirveän rasittavaa
kuumuuden tähden. On, näette, auringon
paisteessa 50°—60° jopa siitä ylikin;
siimeksessä, 35°—40° kuumuus.
Kyllä tarkenee! Ainoa siimespaikka polttavan
auringon helteessä on vaunujen
alla. Siellä söimme, siellä joimme,
sielläpä untakin otimme aina vaunujen
pysähtyessä ja härkiä lepuuttaessa. Kun
tunsit jotakin hyvin tavallista sairaloisuutta
ruo’ansulatus elimissäsi, seisautetiin
vaunut härät, koottiin risuja tehtiin
tuli vaunujen viereen ja sitten pata
tulelle; pantiin pataan vettä, lihaa,
riisiä, ja — kotvasen kuluttua oli ruokapöytä
valmiina vaunujen alla, pöytänä
puhdas hiekka, pöytäliinana härännahka.
Jos tahdoit olla vähän herkullisempi
laitettiin kahvia tai teetä liemiruo’aksi.
Vaatimukset Afrikassa eivät
ole suuret! Vielä vähemmän vaativaisia
kuin me, olivat ajajamme, nuo
mustat pojat. Kappaleen lihaa saatuansa
harvoin he sitä keittivät; pyörittelivät
vaan hetkisen aikaa kuumassa porossa
— silloin oli paisti valmiina.
Kerran tuli paimenemme tulille vähän
liian myöhään, niin että toverinsa olivat
jo ehtineet korjata ruo’an tähteet
suuhunsa. Pitemmittä mutkitta tarttui
paimen nyljettyyn vuohen nahkaan ja
rupesi sen tuoreita syrjiä kalvamaan.
Tuon nähtyäni viilsin hänelle kappaleen
lihaa ja käskin hänen sitä paistamaan.
Mutta — 
— sisällinen tarve voitti
makuaistien maatimuksen, ja hän rupesi
järsimään veristä lihan kappaletta
aivan herkkupaloinaan. Kreikkalaiselle
Diogenes’elle eivät nämät Afrikan pojat
paljoa perään anna elämänvaatimuksissa.

(Jatk.)

Uudelleen julkaistut kirjeet
1887