Maailmanarvoitus
Niin usein, äkkiä kun kasvos näät,
 sä kuvastimeen tuijottamaan jäät,
 et tunne enää omaa itseäs,
 vain hieroglyyfit puhuu silmistäs.
 Sä kysyt, ken hän on, mies vieras tää,
 siks kunnes kauhu sinut yllättää
 ja yksinäisen sielus arvoitus
 pois karkoittaa sun tyhjän uinailus.

 Kun nyt näät hiekkajyvän, lehden, puun
 tai tomun auringossa, seikan muun,
 käy tuska polttava sun sieluhus:
 sun iki saartaa vieras kaikkeus,
 ja iäti on vastaukseton
 tää vanha kysymys: mit’ on, mik’ on;
 ja arvoitus tään elon, elämäs
 on kouristava sinun sydäntäs.

Paul Heyse