Kirkossa (Leino)
Pyhävaatteissa istuvi kansaa
 ja silkit välkkyelee,
 noin ankkurikellot kiiltää
 ja hopeat hohtelee.

 Tuoll’ impyen säihkyvi silmä
 ja puuntaa poskipää,
 tääll’ mummo ja vaarikin veisaa
 ja virttä hän vierittää.

 Myös pauhaten pappi saarnaa
 ja joukkoa herättelee,
 ja taivasta kohden kuoriin
 sanat sointuvat kajahtelee.

 Yhä ylemmäs taivahan taakse
 mun aatteeni entävi noin,
 avaruutta ma katselen, sieltä
 tätä ikäni katsella voin!

 On allani tähtien parvet
 ja ylläni tyhjyys vain,
 niin kirkkaasti Maakin tuikkii
 kanss’ tähtien loistele vain.

 On pisteellä tuolla Suomi
 avaruuden ivana vain,
 niin pientä on toimet siellä
 ja ahdasta toiminnat ain’.

 Ei kirkkoja tänne siinnä,
 ei virsien sävele soi,
 avaruutehen en minä kansan
 huokauksia kuulla voi.

 Entä Luojani! Tänne hän voisko
 rukouksia kansan ja maan
 ain’ kuulla kaukaa tuolta.
 Mitä onneton mietin taas!