Löytö-Lapsi
Levotoina löytö-lapsi
 itkemähän ilmestyypi,
 jonga saatti kahden syndi
 yksin tuskan tundevaksi
 vailla vartiaa vakaista.
 Kohta hengen herätessä
 hänelle on onni outo,
 syndy syngeä, salainen.
 Ei se kuule äidin äändä,
 isän iloista puhetta;
 isän huoma, äidin helma
 suotta suljettiin häneldä.
 Luonnon laki, Luojan säändö
 näin on häijysti häväisty.

 Heitetylle, hyljätylle
 päivän valo valkeneepi,
 mutta elo ombi musta,
 synnyttäjän syli kylmä;
 sillä luja epäluulo,
 hävyn pelko pettäväinen
 hartauden hajoittaapi,
 kasvattaapi kainoutta
 oman sikiän sialle.

 Suojellen ja säilytellen
 penikoita pesässänsä
 hengensäkin hädän alla
 peto pantiksi paneepi,
 vaan ei kaikki vanhemmista.
 Tuhlattua tunnon lahjan
 ensin erhetys tuleepi,
 heikkouden syystä sitte
 rinda rietas kasvattaapi
 ehdon synnin syngeyttä,
 että heitetään hedelmä.
 Tähden juonen aivan julman
 ei nyt löydä löytö-lapsi
 hyvän-suonnon suloisuutta,
 tunne tänne tulduansa
 helleyttä heimolaisten,
 rakkautta äidin rinnan,
 isän indoa suloista.

 Ilkeä, se itkeväisen,
 sikiänsä siirryttääpi,
 hävittääpi hävytöinä.
 Surkea kuin surman hetki
 ombi meno muukalaisen,
 vendolaisen verellänsä
 tehden oudoksi omaisen.
 Mutta eipä muisto siitä
 kestä kauan kadonneena;
 sillä Herra siirtyneetkin
 lähettääpi lähemmäksi,
 jotka tuolla tuonelassa
 vanhemmille vaikeasti
 jälle tulevat tutuksi.

 Muista isä, muista äiti
 kohtausta kolmannengin!
 Kuinga liene kovan luonnon
 laatu lapsen nähdessänsä
 tullen tuonelan ovelle?
 Vailla vanhemman sydändä
 kuka voine valhetella
 tunnon tuomarin edessä:
 Jumalani, Herra hurskas!
 minä tulen tuomiolles;
 katso, tässä ovat kaikki
 lapset siunatut sinulda;
 anna armoa minulle,
 joka heitä johdatellut
 olen tundemaan totuutta.

W – s –

(Muualta saatu)

Jaakko Juteini
Runot