Kevät tulee
Jo tulevi sotkan siivin
 kurkiparvien keralla,
 voimalla vihurin viien,
 kuuen myrskyn myötäellen,
 kevät kultainen kotihin,
 näille maille, mantereille,
 kauan poissa piiltyänsä,
 värjötettyä vilussa.

 Jo tulevi, tulonsa kuulen,
 kuulen sen humussa tuulen,
 rannan raian laulelossa,
 korpikuusien kohussa,
 ärjyissä vihaisen virran,
 virsissä purosen pienen.
 Näen sen päivän nousennasta,
 kultakehrän laskennasta,
 näen silmistä inehmon,
 lapsen, naisen naurannasta,
 käynnistä vakaisten miesten,
 poikaparvien pelistä.
 Kaikkipa odotus täytti,
 ilo, riemu yllättävi:
 jo tulevi, jo tulevi
 kevät kultainen kotihin.

 Huhtikuu, hereä impi,
 kevytkenkä, hulmuhuivi,
 jo vilahti viidakossa,
 kurkistihe kuusikossa,
 pellon pientaren polulla
 huntu hieno hulmahteli.

 Mökki on pahanen, pieni,
 mäen töyryllä tupanen,
 lapsi tuvan lattialla,
 pieni poika palleroinen,
 tuvan nurkassa lavitsa,
 lavitsalla vaimo vanha.
 Huhtikuu, hereä impi,
 katsoi töllin akkunasta –
 valoläikkä lattialla,
 pimennoissa pirtin pienen –
 lapsi huudahti ilosta,
 kurotti kätöset pienet
 vangitaksensa valoa,
 lavitsalla vaimo vanha
 rujon runkonsa kohotti,
 huoaten kohotti kamman,
 alkoi hasta harjaella.

 Näki mies vakava, vankka,
 neion pellon pientarella –
 rinta kaartuva kohosi,
 käsi vankka jännittyvi,
 kasvot päättävät, vakaiset,
 katsoi kauan taivon kantta.

 Jo vilahti immen huntu
 kautokenkä koivikossa –
 poika nuori, nousevainen,
 mieheksi ylenemässä,
 partasuuksi saapumassa,
 tempasi tupesta puukon,
 koivun kulkenen upotti,
 laski mettä tuokkosehen,
 suulle tuokkosen ylensi:
»juon simasi, hulmuhuivi,
 kevytkenkä, hienohelma,
 sirkkusilmä, kuoppaposki,
 juon simasi, siitä päihdyn,
 kevät, tunnen jo tulosi
 poltossa veren väkevän,
 tullessa tulisen lemmen.«

 Kiuru pilvihin kohosi,
 siellä virtensä viritti –

 Joudu jo kevät suloisin,
 tervetultua takaisin.

 Jo tuletkin, tulosi kuulen,
 näen, tunnen ja tajuan.

 Terve, terve tultuasi
 kevät kultainen kotihin.