Kirkastus
Moni kaiku on etäältä
 Vastannut mun lauluissani
 Ääneen, jonka sä herätit
 Kodin hongan laulurastas;
 Pääskynen, joka pesäsi
 Mökin räystäälle rakennat;
 Koski kallion kolossa;
 Tuuli tuoksuva kukissa;
 Myrsky lähteen myllertäjä,
 Pesän penkoja, johonka
 Rastas kätki rakkautensa.

 Kuin Euterpen temppelissä
 Kajahtaissa laadun laulun
 Syttyy soihtuja satoja,
 Joita sointo suutelevi;
 Niinpä syttyy muistossakin
 Laulujeni kaikuessa
 Maasta Pohjolan perillä,
 Kesäauringon kajastus,
 Kotilaaksoni valaisten,
 Silloinkin kun seudut toiset
 Yö on mustihin pukenut.

 Lausu, erhettyikö muisti
 Uskollisena muistellessa
 Kotiseudun kaunehinta:
 Kesäyön on aurinkoa,
 Ainoata aarrettamme,
 Jonk ei vertoja tavata
 Rikkaammilla seutuvilla?

 Kun hyvästi lausut sille,
 Jolle sykkivi sydämmes,
 Hänen vieressänsä istut,
 Ilolla, surulla valvot;
 Eikö loista silmästänsä
 Syömmesi sisähän katse,
 Jota muistaisit alati
 Muilla mailla vierahilla,
 Kunnes katseen kiilto hiiltyis
 Sielussasi kylmenneessä?

 Salli siksi laulajalle
 Katseest’ auringon alati –
 Joka kirkasti kotinsa
 Eron hetkenä kovana –
 Usein muistaa synnyinmaata
 Itsensä ikihyviksi
 Muilla mailla manterilla
 Kirkastuksessa samassa,
 Kun se, loistaen sulosti,
 Hiljaa siintyen vajosi
 Kotiaallon kyyneleihin
 Silmältä tähystävältä.

Lähde: Kaukomieli: Viipurilaisen osakunnan albumi. 3. 1900.

Fredrik Cygnaeus
Runot
Yrjö Weijola
Lähdeluokattomat