Tonttu (1906)
Pakkasyö on, ja leiskuen
 pohja loimuja viskoo.
 Kansa kartanon hiljaisen
 yösydänuntaan kiskoo.
 Ääneti kuu käy kulkuaan,
 puissa lunta on valkeanaan,
 kattojen päällä on lunta.
 Tonttu ei vaan saa unta.

 Ladosta tulee, hankeen jää
 harmaana uksen suuhun,
 vanhaan tapaansa tirkistää
 kohti taivasta kuuhun,
 katsoo metsää, min hongat on
 tuulensuojana kartanon,
 miettivi suuntaan sataan
 ainaista ongelmataan.

 Partaa sivellen aprikoi,
 puistaa päätä ja hasta –
»ei, tätä ymmärtää en voi,
 ei, tää pulma on vasta» –
 heittää tapaansa järkevään
 taas jo pois nämä vaivat pään,
 lähtee toimeen ja työhön,
 lähtee puuhiinsa yöhön.

 Aitat ja puodit tarkastain
 lukkoja koittaa nytkyin –
 lehmät ne lehdoista näkee vain
 unta kahleissa kytkyin;
 suitset ja siimat ei selkään soi
 ruunan, mi myöskin unelmoi:
 torkkuen vasten seinää,
 haassa se puree heinää; –

 Lammasten luo käy karsinaan,
 makuulla tapaa ne ukko;
 kanat jo katsoo, pienallaan
 istuu ylinnä kukko;
 kopissa Vahti hyvin voi,
 herää ja häntää liehakoi,
 tonttu harmajanuttu
 Vahdille kyllä on tuttu.

 Puikkii ukko ja tupahan,
 siellä on isäntäväki,
 tontulle arvoa antavan
 näiden jo aikaa näki;
 varpain hiipivi lasten luo
 nähdäkseen sulot pienet nuo,
 ken sitä kummeksis juuri:
 hälle se riemu on suuri.

 Isän ja pojan on nähnyt hän
 puhki polvien monten
 nukkuvan lasna; mut mistähän
 tie oli avutonten?
 Polvet polvien tietämiin
 nousi, vanheni, läks – mihin niin?
 Ongelma, josta halaa
 selkoa, noin taas palaa!

 Latoon parvelle pyrkii vaan,
 siellä hän pitää majaa:
 pääskyn naapuri suovallaan
 on liki räystään rajaa;
 vaikka pääsky nyt poissa on,
 keväällä tuoksuun tuomiston
 kyllä se saapuu varmaan
 seurassa puolison armaan.

 Silloin aina se sirkuttaa
 monta muistoa tieltä,
 ei toki tunne ongelmaa,
 näin joka kiusaa mieltä.
 Seinän raosta loistaa kuu,
 ukon partahan kumottuu,
 liikkuu parta ja hulmaa,
 tonttu se miettii pulmaa.

 Vaiti metsä on, alla jään
 kaikki elämä makaa,
 koski kuohuvi yksinään,
 humuten metsän takaa.
 Tonttu puoleksi unissaan
 ajan virtaa on kuulevinaan,
 tuumii, minne se vienee,
 missä sen lähde lienee.

 Pakkasyö on, ja leiskuen
 pohja loimuja viskoo.
 Kansa kartanon hiljaisen
 aamuhun unta kiskoo.
 Ääneti kuu käy laskemaan,
 puissa lunta on valkeanaan,
 kattojen päällä on lunta.
 Tonttu ei vaan saa unta.