Taivaankaari
»Isä, istuppas nyt ruuheen,
 Vie poikki järven tuon.
 Kas kumpu vehree, tuuhee
 Saarella tuolla on!

 Sen harjaa taivaankaaren
 Pää toinen painaltaa.
 Siks kun mä sinne saanen,
 Oi jos se viipyis vaan!»

 Hän kiirein soutaa, käkee
 Jo läpi kaihilan,
 Kun näyn kauniin näkee
 Pois Fanny haihtuvan.

 Nyt kyynel karvas ensi
 Silmästä pienosen.
 Isänsä kysyyn riensi,
 Miks pyrki saarellen.

»Ilahuttaa äitiäni
 Kukilla pilvien.
 Niin kauniist’ vihmaeli
 Niit’ alas kummullen.»

»Kas kukkia nurmen näitä,
 Mit’ on!» hän vastasi.
»Jos maassa syntyneitä,
 Ne taivas kasvatti.

 Sen säteitä ne juopi,
 Sen pilvet kastaa ne.
 Päiv’ idän loistoon luopi,
 Suo hohteens ruusulle.

 Ota, virka äidillesi:
»Nää taivaan tielläni
 Mä löysin, minnekäsin
 Äitini viittaili.

 Nää noukin juur kuin taivaan
 Portista tulleet ne. –
 Jos Herraa palvomm’, aivan
 Hän saapuvillamme.«

1890.

Frans Mikael Franzén