Työmiehen kirje Ameriikasta
Kultamaaksihan tätä Ameriikkaa sanotaan,
vaan ainakaan tätä nykyä ei se sitä
nimeä ansaitse. Täällä nimittäin vallitsee
nykyään huono aika, jota on kestänyt
jo neljä vuotta. Tällä ajalla on työkansa
monin paikoin saanut ainoastaan
sen verran, että on saanut ruokansa
maksetuksi eikä aina edes sitäkään, vaan 
on monesti täytynyt edellepäin syödä, onpa
vielä niinkin, että moniaiden on pitänyt
kerjäämällä itsensä elättää. Sitä
ei tosin ole tarvinnut suomalaisten keskuudessa
tällä paikalla, vaan muualla, 
varsingin kaupungeissa.

Mutta jollei kerjuu ole hauskaa missäänkään,
niin täällä Ameriikassa se on
vieläkin surkeampaa kuin muualla. On
Suomessa se toki hyvä, että kerjäläinen
päästetään sisälle talvipakkasesta lämmittelemaan,
ja jos hänen on nälkä, niin
hänelle annetaan ruokaa sairauden sattuessa
annetaan hoitoakin. Mutta toisin
täällä. Viheliäisissä ryysyissään kylmässä
väristen saa kerjäläinen kulkea kolkutellen
ovelta ovelle. Jos on aterian aika, niin
saattaa se armo tulla osaksi että saa ruokaa,
muutoin saa kulkea mitään saamatta
paikasta paikkaan. Mutta sisälle ei päästetä,
vaan saa tämmöinen kiertäjä syödä
saadut armopalat ulkona. Rikkaat eivät
täällä tavallisesti anna mitään, vaan
ovensa sulkien sanovat ettei heillä ole
halua nähdä sen näköisiä olentoja. Kaikkein
pahinta on se, ettei anneta edes yösijaa
ihmisten luona, vaan on yö vietettävä
metsässä — jos ei tarkene, saa luvan
paleltua. Kesällä kerjääminenkin
kyllä käy laatuun, täällä kun on niin
kuuma ettei juuri iltayöstä huoneissa saakaan
unta, mutta talvi, jolloin kerjäläisiä
on runsaammin, on kerrassaan surkea.

Huonot ja ikävät täällä todella ovat
olleet viimeiset vuodet. Nyt kuitenkin,
kun uusi presidentti astui ohjaksiin, toi
votaan aikojen parantuvan. — Vaan
monta toivetta on ennenkin hukkaan mennyt.

Tässä kaupungissa on päätyönä kivityö.
Kivitöissä täällä on useita tuhansia
miehiä. Yksi osa louhii kalliosta irti kiviä.
Lujassa ne ovat; mutta Ameriikassa
irrotetaan kiviä höyryn voimalla
ja kyllä ne silloin heltiävät. Antaakseni
jonkunlaisen käsityksen tämän puolen kivitöistä
mainittakoon vain, että aukko,
josta niitä otetaan, on 200 jalkaa syvä
ja useita satoja jalkoja leveä. Työ on
hyvin vaarallista. Usein sattuu että mies
putoaa aukon (Färin) partaalta alas ja
seuraus luonnollisesti on, että alhaalla
tavataan vain musertunut hiha- ja luukasa.
Usein sattuu myös, että kivi putoaa
alas, ja hengen se sekin aina vaatii.
Ampuessa myös useita loukkautuu
ja kuolee. Ne siis, jotka louhivat kiviä
kalliosta irti, ovat aina vaaran alaisia.
Toisilla on työ vaarattomampaa, nim.
niillä, jotka näistä kivistä valmistavat
uljaita hautapatsaita y. m., jossa työssä
tämän kirjoittajakin on. Kolmas osa tekee
„peeniä”, s. o. tiikiven kaltaisia
isompia ja pienempiä katukiviä.

Tällä lailla me täällä leipämme ansaitsemme.
Kiven sisältä se on dollari
haettava ja lujassa usein siellä on.

Niillä työmiehistä, joilla täällä on vakinainen
työ ja joiden ei tarvitse muuttaa,
on elämä koko mukiinmenevää. Työ
on täällä yleensä helpompaa kuin Suomessa
ja työaika lyhyempi, ainoastaan 9
tuntia, jopa toisin paikoin vain 8 tuntia.

Suomalaisia tällä paikkakunnalla on
noin 3—400 hengen paikkeilla. Seurakuntia
on kaksi, jotka kumpikin koettavat
kilvan juosta toistensa edelle — toivottava
olisi että niiden juoksu päättyisi tai
vaan rantaan. Raittiusseuroja on myöskin
kaksi: S. K. R. V. seura ja paikallisseura.
Uutterasti ne tekevät työä juoppouden
vastustamiseksi; vaan antaakin se
työtä, hyvään varteen kun on juoppous
täällä päässyt.

Kun huomasin, etti tämä lehti leviää
myös kotipaikalleni Pornesiin, pyydän täten
lähettää kaikille ystäville sydämelliset
tervehdykset, varsinkin vanhemmilleni.
Toivoen Uudenmaan uusille virkeille riennoille
kaikkea menestystä piirrän

</div>

Lähde: 

Uusimaa
1897
Siirtolaisuus