Franzén’ille (Avellan)
Lauloitkos jo viimis kerran täällä
 Lempilaulantas,
 Sa, ku veit, kuin kiuru syksysäällä,
 Soinnun muassas?

 Eikö maa, joll’ loisti aamus koitto,
 Päiväs kulta myös,
 Nähdä saakkaan, kuinka iltas soitto
 Kaunistavi työs?

 Unhoitatkos Ruotsin kukastoissa
 Synnyin-laaksoset,
 Vaiko satakielten soitannoissa
 Rastaan sävelet?

 Mont’ on talvea jo peittänynnä,
 Lähtös jälkeen, maan;
 Kevät tuil ja laululinnut ynnä,
 Sie et tullut vaan.

 Lehdistöissäs unta lempeätä
 Yönen uinailee,
 Kukka pienin kastekirpilätä
 Siellä piiltelee:

 Aivan niin, kuin koska kuljit vielä
 Kotivirrallas,
 Poimit kukkia, tai ihamiellä
 Mietit laulujas.

 Kun nyt noilla seuduin, talven mennen,
 Taasen kevästää,
 Eik’ ois armas, missä lauloit ennen,
 Vielä kyyneltää?

 Oulun linna vaikk’ on hävinnynnä,
 Vaikk’ on eessäsi
 Raunioita, miss’ oot syntynynnä,
 Missä kasvoitki;

 Oispa hauska tuolla aateskella
 Aikaa ollutta,
 Suojan paikkaa, viirinsalkosella
 Laululintusta.

 Tuuli vinkuu Auran opistossa;
 Saa tok’ sinnekin!
 Muistot rakkaat siellä tuhkastossa
 Löydät kuitenkin!

 Tullos, maas sun sulkee helmahansa,
 Oi, niin mielellään;
 Minne saavut, kukkia käy kansa
 Tielles kylvämään.

 Niinkuin kevät päivää tervehtävät
 Sua asunnat;
 Niinkuin ystävälle äänähtävät
 Sulle kaikunnat.