Tässä istuisin ikäni
Synagooga Natsaretin
 Täynnä kansaa kaikellaista.
 Laki juuri on luettu;
 Rabbi laski pergamentin
 Käärittynä pöydällensä.

 Silloin – kaikki hämmästyivät –
 Jeesus – tunnettu hyvästi
 Jokaiselle Natsaretin
 Pienoisessa kaupungissa
 Häntä Josefin pojaksi
 Sanottihin – siihen saakka
 Työssä nähtihin alati:
 Veistämässä, sahaamassa –
 Työtä puusepän tekevän –
 Nyt hän nousi opettajan
 Sijalle ja pergamentin,
 Käärön kullan kirjaellun,
 Avasi ja etsimällä
 Löysi paikan Esajasta,
 Luki – silmät säkenöivät
 Hengen tulta taivaallista –
 Kasvot kirkasti ihana
 Pyhä rauha jumalainen –
 Ääni hellästi värähti:
 Rakkaus ja sääli täytti
 Sydämen – ja kuni aamun
 Kirkas valo auringosta,
 Valahtaen huurteisille
 Puiden oksille salolla,
 Sulattaen hyisen hallan,
 Läikehtien lämpöänsä,
 Niinpä sanansa sulavat
 Sydämmille syntisille
 Sattuivat – ne lämmittivät
 Kylmät, kovat, särkynehet,
 Synnin synkässä sumussa
 Harhaellen eksyväiset
 Isän armahan kodista
 Oman tiensä turmiolle,
 Missä paulat monenlaiset
 Sekä verkkonsa veriset
 Laski, surman silmukkansa,
 Sielun murhaaja kavala.

 Nämä kuulivat ilolla:
 Joka silmä kirkastuupi;
 Oli niinkuin olisivat
 Kuulleet kieltä ensimmäistä
 Oman äidin armahimman –
 Jok’ on kau’an unhotettu
 Ollut maalla vierahalla!
 Tahi kuni soitantoa
 Autuudesta ikuisesta –
 Tuolta Edenin kedolta –
 Sanoja, oi, tulisia,
 Säveltä, mi hiveleepi
 Sydäntä niin sulavasti,
 Että tuskaa suloisinta
 Rinta täynnä, aaltoellen
 Huokuu – nousee – aavistaen
 Vihdoin vapahduksen päivän,
 Hengen syvän puhdistuksen,
 Pelastuksen riemujuhlan
 Tulleen – avaa sydämensä,
 Uhraa itsensä ilolla
 Tälle Herralle hyvälle,
 Jonka sanat voitelevat
 Särkymiä polttavia,
 Tunnon tuskan murtamia.
 Kyynel kirkas, polttavainen
 Katumuksen katkeruutta,
 Povi riehuva, palava
 On kuin äänettä, sanoitta
 Rukoilisi juodessansa
 Sielun-janoonsa elämän –
 Vettä kau’an kaivattua,
 Niinkuin peura vuoristossa
 Päivän helteisen jälestä
 Päästyänsä lähtehelle,
 Joka kallion kolosta
 Kuohuttaapi kirkkahinta
 Vettä viljalta norolle –
 Samoin sielukin halukas
 Ahmii armonlähtehestä –
 Ijankaikkisen Jumalan
 Rakkautta, laupeutta –
 Näin ne näyttävät sanovan
 Rukoukset äänettömät:
»Puhu, Herra puhu kau’an;
 Tässä istuisin ikäni
 Kuullakseni Jumalalta
 Näitä armonsanomia».