Marraskuun yössä
Joka pisar hyydä,
 tuuli, suonissain!
 Puhallele vain –
 armoas en pyydä!

 Kaikki lehdet puista
 on jo varisseet.
 Kaikk’ on hyljänneet.
 Suvea en muista.

 Viime toivo kuolla
 kun nyt jaksais pois,
 hyvä maata ois
 meressä mun tuolla

 tovereina laivat
 mustat, nukkuvat.
 Vesi polttavat
 viihdyttäisi vaivat.

 Kaipaisinko muuta –
 yö niin kirkas on!
 Alta aallokon
 katselisin kuuta,

 yksinäisen, kurjan
 kylmää ystävää,
 tuskan näkijää
 lohduttoman, hurjan.

 Kuinka monta, monta
 on se nähnytkään
 maata kiertäissään
 tuskaa lohdutonta!