Herroja Kalmun pihalla
– Nous’ ylös, Vihtori, herroja tulee!
 Vihtori, kuuletko, tuhannen laiska...
 laiska kuin saapas,
 kuin vanha variksenpelätin raiska!...
 ... Voi, voi sentään – kuunnelkaapas
 nyt, jalot herrat
 ja ryökkinät armaat,
 joi kuin sika
 taas housutkin jalasta, harmaat...
 Pth! – piru vieköön,
 on sekin vika,
 ettei oo miehessä housujen herraa...
 Mun tässä täytyy kantaa kaikki
 verot ja – pth! – piikojen palkat
 ja katsoa vielä –
 ah, hyvä Luoja,
 ettei se ruoja
 kähmisi nuorihin hameisiin kiinni...
 siihen sen köntyksen kylläkin kynnet
 ehtii ja syhyy,
 uhhuh ja yhyy...
 sen pakanan jölsä!... –
 ärhensi Eeva ja raapasi jalkaa.
 Vihtori pirtissä vuoronsa alkaa,
 nauraa ja alkaa:
 – Ho, hoo, mistä vihat,
 mitäs se muori...
 muistappa itsekin, Ieva,
 ne syntiset lihat,
 kun olit nuori..!
 Ho hoo, unessa ihmisen puhtaana pysyy
 sielu ja kuori...

 – Pth!.. siinä sen kuulee
 nyt itsekin herra, ja rouvaan
 en minä enää katsoa julkee...
 Hautaansa kohti se köntys jo kulkee
 ja vieläkin souvaa
 ja suutaan soittaa
 niinkuin pahimmat pakanat...
 raidit ja lakanat
 saappain sotkee...

 Noh, ylös, Vihtori!
 herrasväkeä, kartanon väkeä...
 oottavat, noh! sua pihalla tuolla,
 koirat, kuuletko, ulvovat suolla...! –

 Vihtori pirtistä pihalle rähmii,
 paljain päin ihan herrojen eteen...
 ryökkinän suukin jo venähti meteen...
 kaikille tuossa kättä kähmii...

 Ievapa kiepsahti kahvin keittoon.

 Vihtori kuopalle painui peittoon...
 kirkkaan kohotti viinapullon,
 oikeeta kuulua korvenmahtia...
 ties, että herrat kun kulkevat jahtia,
 silloin on poikaa Kalmun kalja
 ja karkeanpuoleiset kaskut ja jutut...

 Kaikessa sovussa naurun-myhää,
 istutaan vallan kuin vanhat tutut,
 taittiinpa juoda Ievankin malja.