Radiota
Eilen oli radion päivä. Lahden suurasema ...

Päivän suuri kysymys oli, kuinka
Lahti kuuluu Sotkamossa, Peräseinäjoella,
Höllölän Pöllölässä ja yleensä
koko Suloisessa Suomenmaassamme.
Tuloksista voi arvoisa lukija saada selon
toisesta paikasta lehteä.

Minä tunnustan rehellisesti ja peittelemättä,
etten ymmärrä radiosta yhtään
mitään, etten omista radiota, en
edes neulannupin kokoista kidettä, enkä
pane kuulotorvia korvilleni edes kehoitettaessa.
Sanon sen silläkin uhalla,
että minut leimataan aikaansaseuraamattomaksi
tomppeliksi. Minun täytyy
tulla kovin paljon laiskemmaksi kuin
luonnostani olen ennenkuin ostan itselleni
radion.

Mutta kun maailma on täydessä radiokuumeessa,
ei edes minunlaiseni voi
välttää kohtaloansa. Minäkin jouduin
eilen vastoin tahtoani kuuntelemaan radiota.
Se tapahtui totta totisesti kuin
salaväijytyksestä. Tuli puhelinsoitto
Oulusta. Toisessa päässä oli tuttu ääni
ja tuttu mies. Juttelimme asiamme,
mutta eikös vaan keskusteluumme
sekautunut kimeä naisen laulu. Heristin
korviani. Tuttu laulu. Totisesti
siellä kaikui Kilpisen ”Illalla”!

— Kuuletko ? kysyi oululainen ystäväni
ihan tohkeissansa.

— Kuulenhan minä, mikä hiivatin
naisihminen se siellä?

— Se on Hanna Granfelt.

Eikös vain sillä oululaisella tuttavallani
ollut ämyrinsä soimassa ja kuunnellut
Lahden lähetystä, kun sattui puhelinkeskustelumme!

Hetkistä myöhemmin uudistui sama
juttu. Silloin oli puhelu Rovaniemelle.
Siihen sekautui Lahden lähetyksen
soittoa, jota lappal..., ei kun rovaniemeläiset
hörössä korvin kuuntelivat.

Semmoista se oli minun eilinen radiokuunteluni.
Epäilemättä hiukan monimutkaista.
Hanna Granfelt lauloi
täällä Helsingissä. Hänen sopraanonsa
pani jonkin levyn Lahdessa värähtelemään,
sitten sitä käyteltiin erinäisissä
koneissa Lahden lähetysasemalla,
muokattiin kuin savimyllyssä, minkä
jälkeen se lähti uimaan eetterin aaltoja
(laulussa se tosin kulki ”kangasta pitkin”
ainakin tekstin mukaan), sitten
sen Oulussa karjui esille ämyri, ja minun
korvani otti sen mitä tuossa karjunnassa
oli liikaa ääntä, lankaa pitkin
takaisin tänne Helsinkiin ...

Huh, minä luulen että minun päätäni
rupeaa huimaamaan!

Minä en ymmärrä tästä kaikesta yhtään
mitään, mutta minä lohduttaudun
sillä, ettei ihmisen tarvitse kaikkea
ymmärtääkään. Esim. radiosta, taikka
logaritmista taikka vaikka ikiliikkujasta.

Mutta lopputulos oli se, että minäkin
kuulin Lahden, vaikka olenkin

</div>

Lähde: 

Anonyymi
Helsingin Sanomat
1928
Radio