Aleksis Kivi (1949)
Suomenkansa
      pojistansa
 hyvää aina saanee uottaa,
 surua ne sille tuottaa
 ainoastaan kuollessaan.

      Salomaille
      hallakkaille
 leviääpi väike valon
 nostain sieltä miehen jalon
 tiedon tietä raivaamaan.

      Miesi eli,
      toivoskeli
 parahinta mitä tästä
 voipi toivoo elämästä,
 mutta kaikki vastustaa.

      Mieli murtui,
      miehuus sortui.
 Kivi miehen nimi oli,
 mutt’ jo hänkin meiltä kuoli,
 vaipui hautaan lepäämään.

      Puutteellisuus,
      varattomuus
 esti hänen toimiansa,
 kuiten kerkes kansoansa
 paljo, paljo hyödyttää.

      Siinä meni
      poikaseni
 jalo, reipas, itkee Suomi.
 Ei oo vertaisensa moni
 neroistamme suurista.