Vanhan emännän lähtö
Oli keskikesän juhla,
 mittymaari, kukkain tuttu,
 tuli pursun tuoksut suolta,
 puilla oli juhlanuttu.

 Koivut seisoi valkein varsin
 pitkin pihapolun laitaa,
 kuiski tuuli piilipuissa:
 itkun juhla tulla taitaa.

 Ei nyt tuoksu kullervoiset
 niinkuin ennen lemmenjuhlaa,
 niukemmin kuin koskaan muulloin
 tuoksujansa yrtit tuhlaa.

 Tuntuu oudot aavistukset
 haavanlehväin havinassa,
 on kuin oisi kalman käsi
 kukkain yli kulkemassa.

 Näin ne kuiski lehdet, oksat
 nyökki päätä toisillensa,
 kulki saunaan talon väki
 naurain, kesätoiveinensa.

 Miehet katsoi rukiin tähkää,
 kun ne heilui heilimöiden,
 heitti nuoret neidot arpaa
 salaa kesken iltatöiden.

 Talon vanha valtiatar
 astui aittatietä yksin,
 niinkuin astunut on kauan,
 kauan, vuosikymmenyksin.

 Muisti talon suuren joukon,
 valmisteli juhlaa sille,
 katsoi viilit, voit ja rieskat,
 pikkuleivät nuoremmille.

 Siunas kaikki, kiitti Luojaa,
 joka taaskin päästi kesään,
 joka jälleen pääskylinnut
 johti omaan räystäspesään.

 Näin hän astui mielin lempein,
 hymy kaunis poskipäillä,
 siunaten näin oli käynyt
 aina polkuteillä näillä.

 Kuului vielä käen kukku...
 miks niin pitkään lehmät ammuu...
 miksei enää jalka nouse,
 miksi kokkotulet sammuu...

 Ei se nouse vanha enää,
 kaatui aittapolun päähän,
 seisattui jo lämmin sydän,
 jäykistyivät silmät jäähän...

 Löysi muorin talon väki,
 itki naiset aitan puolla,
 kuiski yrtit, pihakoivut:
 kaunis päivänjuhlaan kuolla –