Ylioppilaslaulu
Jos mielit ylioppilaan
 arvoisna maljan ottaa,
 uljaasti kuoloon asti vaan
 opillas puolla totta!
 Totuus se lempemme, äänemme saa,
 elon työllemme antaa se ponnen.
 Itse me löydämme – tuo iloittaa –
 läpi vaivojen kunnian, onnen.

 Kööri.

 Totuus se lempemme, äänemme saa j. n. e.

 Tän arvos tarkoitus on työ
 kuin kunkin ihmisenki.
 Vain työ, vain taukomaton työ
 on luonnon elo, henki.
 Tähdestä pienehen matohon maan
 kukin toimensa tietävi täyttää:
 emmekö, miettivät, taitaisikaan
 ajan hetkiä oike’in käyttää?

 Työ auttaa oppiin, hyveesen
 ja arvoon yli luonnon.
 Sä liity joukkoon taivaisten;
 muu seurakses on huono!
 Jos mikä toimekses vain tuliskaan,
 paremmaks yhä lahjasi saata!
 Kuin mato lehden äl’anna sä vaan
 neros, järkesi hukkahan maata.

 Vaan viisaus kaunistustakin
 suloilta halajaapi.
 Kas luonto sadepilvetkin
 väreihin päivän saapi.
 Sokrates soittikin; tanssailemaan
 voit Porthanin luotakin mennä.
 Mut älä mieti sä valssia vaan,
 joten ei ajus työssäsi lennä.

 Ain’ etupäässä Mimerin
 sä lähteen luokse ennä;
 vaan ylpeäin suo tanssihin
 edelläs ensin mennä.
 Arvosi sulla jos suuri jo on,
 sitä kainous vain korottaapi.
 Arvohon pieneen ken tyytyvä on,
 sitä suuremman arvon se saapi.

 Sä älä lailla keikarin
 vain vaatteillasi loista.
 Myös karta kirjakoitakin,
 ja kirjain pöly poista.
 Miehuus ei irstaudess’ olekkaan;
 viatont’ yhä autella koita.
 Näytä sä tyhmille selvähän vaan:
 valat tyhjät ei tietoa voita.

 Savusta juosta juomarein
 on sulotarten pakko.
 Ratsasta päällä tynnyrein
 ei Foibon veli Bakkho.
 Juhlana juo lasi tai parikin
 ilon vuoksi, ei ollakses päissäs.
 Juo kuin jos juomasi laskisikin
 punastuin oma armahas häissäs.

 Varjelkoon kuva viaton
 sun uneksitun kultas
 ujona työstä turmion
 tulista tunteen-tultas:
 niin sinun poskesi kukkia luo,
 kun sä jouluksi taas tulet ilmiin
 lahjaksi siskojes, äitisi luo
 syleilyyn sekä tutkiviin silmiin.

 Nää säännöt meidän kuntamme
 jos mielit, veikko, pitää,
 niin juodaan! – Vaan viel’ ehto, se
 on aivan tärkeimpitä:
 vanno sä vain viha sammumaton
 pelihin; ajan, sielus se paljas
 turma on. Vannotko? – Noh, hyvä on!
 Ja nyt, veikkonen, juomme sun maljas!

 Siis maljas, maasi istutus,
 valittu kansastasi,
 sä nyt jo seutus kaunistus
 käsissä hoitajasi!
 Kukkasi tuoksukohon talohon,
 jossa tutkitahan kävijältä:
 «kuinkahan poikani täyttävä on,
 mitä maa ja me toivomme hältä?»

 Siis maljas, vanhan isäs kun
 saat mielet riemuiseksi,
 jos terveeks, viisahaks hän sun
 tullessas kotiin keksii!
 Maljasi kolmas, jos viet kotihin
 tavat muodonkin sellaisen, että
 kunnon ne mieheks sun näyttävätkin;
 todistuksesi painetut pettää.