Runoni
No kaikkiapa kuuluu!
 Vai runon’ aina vaan
 Matelis maata myöten,
 Ei ilmaan kohoiskaan? –
 Se tosin maassa mataa,
 Kun niin mun käskyn’ on;
 Pujahteleepa, joskus
 Se myös maan rakohon.
 Ja usein sukeltaa se
 Syvimpään syvyyteen
 Syvimmän valtameren, –
 Inehmo-sydämeen.
 Mut. kun taas käskein lausun:
 ”Nyt kohoo korkeellen!”
 Koht’ ilmaan lentäin laulaa
 Se niin kuin leivonen.
 Viel’ yllyttäin mä huudan:
 ”Ylemmä nouse vaan!”
 Se kohoo kotkain kanssa
 Lennossa kilpaamaan.
 Väsyvät kotkat viimein,
 Ei väsy runoni.
 Nyt taivaan pilvein rantaa
 Jo tuolla kulkevi.
 Ja eipä viihdy kauan
 Parvessa pilveinkään;
 Se kohti taivaan kantta
 Jo lähtee lentämään.
 Ja pimennyt par’aikaa
 Jos päivän paiste ois,
 Sivuitse suhauttain
 Runoni ehtii pois.
 Sivuitse suhauttain
 Pimeesen päivään luo
 Vain yhden katseen, kohta
 Kirkasna paistaa tuo.
 Vaan runon’ yhä nousten
 Ei viivy vieläkään;
 Se saapuu tähti-tarhaan
 Kaikista äärimpään.
 Ja siellä, niihin loppuu
 Jo luomat Jumalan,
 Se kaikkivallallansa
 Luo uuden maailman!

Julius Krohn