Aamuvaellusta
Nousemaan saan vielä voimaa..
 Yöllä tuska puhui: Matka
 päättyi tähän, täst’ et jatka!
 Siitä kun en öitä nuku,
 kun oon vaivan pitkän vanki,
 luvuton on vuorten luku.

 Nousen, elämää en soimaa.
 Elän, vaikka mulla mitään
 muuta ei kuin kuollut usko.
 Akkunaan! horjun – rusko
 nostaa kultavuorta itään –
 pilvipensastojen lehdin
 saartuu taivaat – horsmatarhain
 hohtoisena puuntaa hanki!

 Onni heittää aamu-varhain
 valvevuode, hauta harhain!
 Näkemään sun vielä ehdin,
 aamunnousu, aika parhain!
 Jalkani ma suorin kengin,
 vyötän kupeeni ja lähden.
 Autuus: yön ja varjon rengin
 valo vastaanottaa, hengin
 sädevihmaa päiväntähden!

 Elämäni köyhä, pieni,
 tuskanhiilu hiipumaton,
 ylistän sua lahjas tähden.
 Auvo suuri, arvaamaton;
 kaartuu alla ilmankaton
 aamutieni,
 luvuttomiin toisiin teihin
 kutoutuu. Kuulun heihin,
 jotka luotiin. Poljen polun,
 jonka unho peittää, solun
 ajattomaan, rajattomaan
 maahan, minne käymme kaikin
 Mihinkään en niinkuin omaan
 tartu – kaiken lainaks saikin
 sydämeni, yöt ja päivät
 ilon pilkkein, pitkin murhein.
 Vaella vain mielin urhein,
 sydämeni, kerran näet:
 tuskan rämeet, riemun mäet,
 onnen kunnaat taakses jäivät.