Kohtalo (Negri)
Ol’ ilta myöhä, vuoteelleni hiipi
 yön haamu synkeä,
 huu – teräskatse, irvistys ne riipi
 mun mieltän! – Kolkon kuulin äänensä:
»sun kohtalosi oon».

»En sua koskaan heitä impi sorja
 sä kevätajastas
 oot elon-iltaas’ kahleitteni orja
 ja aina vaellan sun varjonas».
 – Mä nyyhkin: armahda!

 Hän viivähti ja virkkoi mulle vastaan:
»kas rikos, kuolema
 ja tuska tuuti maailmalle lastaan,
 kun synnyit sä, surujen kukkana,
 siks’ kov’ on kohtalos»!

 Mä rynnistin: »oi toivon ääntä vainen
 mun kaihoo rintani!
 Mä maistaa tahdon mit on riemu mainen
 ja neron, valon suudelma. Mua kutsuvi
 nuor’, rikas elämä».

 Hän lausui: »vuodattaa ken sydänvertaan
 se laulut parhaat luo.
 Ja surun syleilystä monta kertaa
 ken nousee, muita suurempi on tuo».
 – Mä virkoin: »luoksein jää.»

Ada Negri