Hautakammio
Mausoleum on valmis,
           joka paasi pantu,
           hakattu, tilkitty
           huolellisesti.
 Se on suuri, se on laaja; oven eessä
 kaks sfinksiä vahtina seisoo.

           Jos ovat sen suhteet
           selvät ja hyvät,
           jos viiva viivaan sattuu –
           ei säästetty työtä.
 Kaikk’ on harkittu, punnittu parhain,
 kukin kohta laatunsa jälkeen.

           Öin aavisteltu,
           suunniteltu päivin,
           hiljaisuudessa
           vitkaan viimeistelty
 on työni. Se suorana nousee
 kuin itse pyhän omantunnon aate.

           Ja rakkaudella
           joka koriste tehtiin,
           lie hakattu kiveen
           tai poltettu saveen,
 se on sydämenlämmöllä luotu,
 koko sieluni siihen ma panin.

           En usko, että työ,
           minun elontyöni, pysyy.
           Se on merkitty, tiedän,
           se katoo, kaatuu.
 Töiden kuolemattomien tekoon
 en ollut minä mies kykenevä.

           On maine kuin meri:
           se nousee ja vaipuu;
           mun työni murenee,
           sen kuolema vihkii,
 mut paasista rakennuspaikan
 sadat majat ynnä kodit kohoavat.

           Mua siit’ älä etsi,
           min muovasin muotoon!
           Mun parhaani lensi
           kuin myrsky ja tuli,
 löi säenten sähköisten parvet
 vailla määrää mun työpajastani.

           Kuin välkkyvä juova
           alla avaran taivaan,
           vangitsematon
           kuin meren vaahti
 oli olemukseni. Vain leimaus,
 valokaari se kaikkiaan oli.

           Ja kuului kuin humu,
           kuin herätyshuuto,
           sen tuhannet tunsi,
           se viittasi toivoon.
 Se oli ääni, mi korvesta kutsui,
 se vapaudenkasteella kastoi.

           Ja sotaan se soitti
           ja vapauden aamuun,
           se lempivät vihki,
           se laulajat sytti.
 Soi pohjolassa kannel tai kalpa,
 on kaikessa väre sitä ääntä.

           Ei hauta, jonka tein,
           ei siemen, jonka kylvin,
           päämäärääni näytä,
           elontyöni päätös ole.
 Se on versova, kasvava kauan,
 siksi kuin sydän-aatteeni täyttyy.

           Kun nälkää ei enää
           näe työn lapset,
           kun vaiva palkitaan
           ja vaimo saa leipää,
 oi, silloin on hiessä, joka virtas
 eestä voiton, pisar minun otsaltani.

           Kun valtiokirkko
           kerran maahan kaatuu,
           Jerikon torvien soidessa,
           maan järistessä,
 oi, silloin on pasuunain parvessa
 pieni torvi, jota minä kerran soitin.

           Kun idästä kaikuu:
           Terve, vapaus, terve!
           Kun herää hurja voima,
           kun Venäjä leimuaa,
 oi, silloin on roviossa varmaan
 säen pieni minun tulipalostani.

           Kun seppele päässä
           kerran Puola seisoo,
           vapaana, vankkana,
           ehjänä jälleen,
 oi, silloin on hurmeessa, joka
 sen hinta oli, osa hurmettani.

           Älä usko, että säikyn,
           siis vaikka tiedän
           ma vaipuvan unhoon,
           mitä tein, kuka olin.
 Ajan vastaisen parhaissa elää
 on myös laji kuolemattomuutta.

Eino Leino
Georg Brandes
Runot