Minä tahdoin niin auringon nähdä
Eikä minun aurinkoni ole mikään allegorinen aurinko, sillä me olemme taistelleet todellisesta auringosta...

 Missä sydän on kylmä kuin pohjolan jää,
 terästangot ruutujen takaa
 valon, päivän säteitä himmentää,
 ikipimeys koikalla makaa,
 minä viruin kuin kuivalle kiskottu kala
 oli kurkussa viha ja katkera pala.
 Minä tahdoin niin auringon nähdä!

 Minä kiskoin kalteritangot pois
 sekä juoksin jalkani vereen,
 ja oli kuin aurinko johtanut ois
 minut elämän vellovaan mereen.
 Sydän riemusta laajeni, jäätikkö suli,
 paloi suonissa valtava taistelutuli.
 Minä tahdoin niin auringon nähdä.

 Minä riensin auringon nousuun päin,
 minä liityin veljihin tiellä.
 Mepä yhdessä polkua raivaten näin
 sydänjuuremme liitimme siellä.
 Ja me voitimme voittoja, laadimme maan
 mi on päivyen paistetta valtoimenaan.
 Me niin tahdoimme auringon nähdä!

 Ja nyt vihdoin ma päivyen nähdä voin,
 se on lämmin, kirkas ja suuri!
 Se punaa jo auerta aamun koin,
 se on huoneeni seinällä juuri!
 Se on noussut kun alkoi riemukas työ
 ja se laskee kun hiljaa hiipivi yö,–
 herään... Taasen saan auringon nähdä!

 Kera veljien valon ma vihdoin sain,
 sit’ en sanoin ma kuvata saata.
 Joka sydämen sykähdys toistaa vain
 miten rakastan neuvostomaata.
 Olen valmis murtamaan murskaksi sen,
 joka vielä on uhkana sovettien,
 koska sain minä auringon nähdä.

1936

Ragnar Rusko