Joutsenen lento
Oli kerran joutseno nuori,
 Kenokaula ja puhtoinen.
 Oli lammen rannalla vuori
 Ja lummekin valkoinen.

 Ja joutsen se lammella sousi
 Yhä ympäri ulpukkaa;
 Vaan joskus kun ilmahan nousi,
 Hyvin siipensä kannattaa.

 Nyt joutsenon syömmessä kumma
 Halu rohkea riehahtaa
 – On lampi niin synkkä, niin tumma –
 Joutsen lentohon lehahtaa.

 Hän tunsi, ett’ siipensä kantaa
 Yläilmoihin lentonsa vie;
 Jo kohtavi pilvien rantaa –
 On valoon joutsenen tie.

 Kenokaula, joutseno nuori,
 Voi joutseno puhtoinen!
 – Oli vakaa harmaja vuori
 – Oli ulpukka kaunoinen.

 Yhä lentää joutseno, kiitää
 Päin päiveä loistavaa;
 On hekkuma ilmassa liitää,
 Välin riemusta joikuttaa.

 Voi, päivä sun siipesi poltti,
 Valo tummensi valkeutes;
 Halu huima se turmion tuotti,
 Raunioina on rakkautes.

 Pois pilvistä joutseno syöksee,
 Alas lampehen loiskahtaa;
 Hän vaipuvi lumpehen luokse
 Ja henkensä hengähtää.

 Sai rauhan jo kaihorinta
 Nuor’ joutseno puhtoinen.
 – Niin tyyni on lammen pinta,
 – Niin ulpukka suruinen!

 Hän hellien joutsenon päätä
 Vain tuutivi helmassaan;
 Näin oottavi syksyistä säätä –
 Viel’ lempivi kuollessaan.

14-3 1900.