Toivon Ylistys
Sinä, laulaja siviä!
 jolla juoksee juontehesti,
 niinkuin virta vilkkumalla,
 Runon kajut kanteleesa,
 laske vapa laulujasi,
 muisto patsaita panele,
 jätä jälkeen-tuleville
 sanomia Sankareista,
 sodan pauhuista somaista,
 kauheimmista kapinoista.
 Puhu pauhaten jalosti
 mainiosta metelistä,
 joka kaato kaupunkeita,
 linnat likahan levitti,
 kylät saatti kylmillehen,
 aika piirit autioiksi,
 vedet sekoitti verellä,
 pilvillä ilman pimitti!
 Minä virteni viritän,
 kanteleeni kaunistelen
 hiljaisesti hihtämähän
 rauhan rakkaille poluille,
 yrittämään ylistystä
 Toivon, muistolle totista,
 hellimmälle hempulleni
 tuolta taivahan talosta,
 loistavalle leppiästi,
 lahjalle Luojan kädestä;
 jok’ on makein mailmalle
 kointähti koittavainen,
 sekä Ruhtinoin seuroisa,
 kaiken onnen kartanoisa,
 että kehnon kerjäläisen
 runsu majasa matalan.

 Onko kuultu, onko nähty
 eli taivas taitanuuna
 hekumata hellempätä
 lapsillensa lahjoitella,
 kuolevaisten kumpania,
 alla vaivain vaeltavan,
 murheen kourisa kovisa,
 eli helmoisa hekuman,
 kunnianki kukkulalla,
 kuin on Toivo täydellinen,
 Luojan tahtohon lujahan
 luja luottamus alati?
 Häll’ on kätköt käsisänsä,
 avarimmat aivotukset,
 päiväin juoksut päätettynä
 kullekkin eri kuvaiset,
 murheen, ilon mukavaiset.
 Sinä maailman makeus
 Toivon tunto todellinen!
 mihin kulkis kuolevainen
 viheliä vimmasansa,
 ellet olis’ ohjaajana
 kaiken keinon kehoitussa?
 Mitä vasten varustaisi
 sodan Sankari sotahan,
 rientäis’ saamaan rintahansa
 raudan raatavan vihoja,
 verens’ antaan alttihiksi
 asiata arvomatta?
 Mikä kuttuis’ kulkemahan
 ihmisiä innotellen
 aivan heikoll’ astialla
 mellastavan meren päälle,
 outoin maihin oijustaisi
 tutkiin tuntemattomia,
 luonnon laadun laveutta?
 Mikä huolet huojentaisi,
 koittais’ yli kovan onnen
 aina elon, olon alla
 kaikill’ yhtä kaunihisti?
 Mikä vihdon viimeiseksi
 arvo olis oltuamme
 vaivan maasa vanhantuvat,
 jos ei toivo totisesti
 tietä näyttäis’ tikattua
 tähillä tulisen ilman
 valkeuden vapa maahan,
 rauhan hellmaan hellimpähän,
 kadottamaan kaiken huolen,
 tunnon, turhista menoista?
 Sinä siunattu hekuma’
 toivon tähti todellinen!
 olit kelpo oijustaja
 minulekki mieluhuinen,
 koska näytti kolkommaksi
 elämäni ennättävän;
 Sillon kurjan kuljettelit
 ahtahalla astialla,
 kannoit veden kalvon päällä
 meren yli mellastavan
 haluttuhun haminahan!
 Jospa vielä johdattaisit,
 siirtäisit siipeisi päällä,
 avun kansa aamu ruskon,
 elämäni ehdon tullen,
 tuonen tuttuni tuville,
 ennen nähtyni näköhön,
 kaipioni kainalohon!
 enpä haluis’ hakemahan
 kuuluisinta kunniata,
 katovaista kauneutta
 parahittenkaan parisa,
 kaapu miesten kannuksilla;
 eikä perin peljättäisi
 tarjoukset kovan talven
 tuulet, myrskyt tuimallaiset,
 koska kesä kelvollinen
 lämmin, valo läheneisi
 ilman muutosta ihana,
 pyhä aina pysyväinen,
 Toivon loppu lohdullinen!

J[aakko]. H[eickell].

Jaakko Heickell
Runot