Sointuja


X. 

 Sykähtää ilman ituset, nuo pienet,
 äkisti ilmi liekkiin lehahtaa,
 kas, kultasäihkeet sinkoo, peittää taivaan,
 ja vavisten jää odottamaan maa.
 Säveltä jostain virtaa, siiven siukeet
 ja suudelmien suihke aaltoaa.
 Huikaistuu silmä... Mikä ihme täällä?
 – Lähestyy rakkaus!

XIII. 

 On silmäs sininen, ja hymyillessäs
 sen heleys on heijastusta laineen,
 jok’ alla välkkyy siintelevän aamun
                 kun meri herää.

 On silmäs sininen, ja milloin itket,
 kimaltaa kuultavana siinä kyynel,
 niin heleä, kuin teräll’ orvokin
                 on helmi kasteen.

 On silmäs sininen, ja siitä milloin
 sädehtii aatos, niin kuin piste valon,
 kuin lahja taivaan on se ainokainen,
                 kuin ensi tähti.

LIII. 

 Sun räystääs alle pääskyt tummat varmaan
 pesänsä rakentavat uudestaan,
 kuin silloinkin ne siivin ilakoivin
                 lyö samaan ikkunaan;

 vaan nuo, jotk’ ennen hiljentyen kiiti
 suloas, onneani katsomaan,
 nuo, jotka omat nimemmekin oppi,
                 ne poiss’ on ainiaaks.

 Myös kotipihas muurit kyllä jälleen
 rehevä kuusama tuo kaunistaa,
 ja ehtoisin kai vielä viehkeämmin
                 sen kukat aukeaa.

 Vaan kukkaset, nuo kasteen herkistämät,
 ne joissa hartaan helmen hohtavan
 me näimme niin kuin aamun kyyneleenä
                 – ne poiss’ on ainiaaks.
  
 Soi korviis kenties kerran uuden lemmen
 taas tunnustukset uudet, hehkuvat,
 ja rintas sikeästä uinailustaan
                 voi havahtua taas.

 Vaan unohtuen, vaiti, polvet maassa,
 kuin alttarilla Herraa palvellaan,
 sua niin kuin silloin minä – ei, ei kukaan
                 sua niin voi rakastaa!

Gustavo Adolfo Bécquer
O. J. Tuulio
Runot