Belsasar
Belsasar kavahda toki,
 jätä pöytä ja ollos miesi,
 melu kiellä. – Ääni se hoki
 varoitusta, se turmaasi tiesi, –
 oi kuulehan, kuulehan sitä. –

 Mut kuningas, kuulla et malta,
 kun pöytäsoittosi rämy
 sult’ tukkevi korvat. Ja valta
 ja viini ja lemmenhämy
 sun juovutti mielesi, sielus!

 Belsasar, kypsä on aika,
 luetut ovat tarkoin jo hetkes’.
 Koht’ iskevi kohtalon taika,
 ja päättyy pöyhkeä retkes’,
 ja valtakuntasi suistuu.

 Sulta viinissä sammui äly,
 elät vaistojen huumausta.
 On tylsää silmies päly,
 käden oudon et kirjoitusta
 näe seinällä, kolkkoa, synkkää.

 Sun vaihtuvi kasvoillasi
 himot ilkeät, velttous ruho,
 mut naisihin kiihkojasi
 yhä suuntaat. – Läsnä on tuho
 ja sorrut sä paheisiisi.

 Häpeätä ja rikost’ on ollut
 elos aika. Se sielusi surmas’.
 Nyt turmios päivä on tullut:
 tulikirjaimilla sun turmas’
 käsi kauhea seinälle piirsi.

 Tulet leimuu, taivas se vapaa
 soi, kaikuvat ilmanpielet,
 ja juuri kuin lallatat, tapaa
 sun nielevät tulenkielet
 ja kaadut kuin iskusta piilun.

Leon Larsson