Johannes Kastajan Messiasnäky
Johannes Joordanin rantamalla
 Hän istuu siimeessä öljypuun.
 Käy virta vaahdoten jalkains’ alla
 Tyyneessä himmyvän illansuun.

 Mut virran kaunista kultauomaa
 Ja tyyntä illan ei ihaile.
 Ei katoovaisia henki huomaa,
 Ijäisyysaatteita miettii se.

 Hän viipyy vielä – näin aatos kulki –
 Mut kohta itsensä ilmi tuo.
 Kuin taivaan liekki hän astuu julki
 Ja kuolon maan pyhäks’, uudeks’ luo.

 On vihans’ ankara, voimans’ suuri,
 Siks’ peloissansa on korska Gaat.
 Kuin vanhus värjyvi Rabban muuri
 Ja suree Siidonin ruhtinaat.

 Ja Bosran urhojen lanteet horjuu
 Ja viisas Teeman on neuvoton,
 Niin lakkaa Sibmalta viinin korjuu,
 Syö liekit Hesbonin vainion.

 Ja julma Assur, sä kansain kauhu,
 Jo arpa lankesi sullekin.
 Kas kaukaa luoteelta nousee sauhu:
 Jo kohtas kostaja Baabelin.

 Ja valhevalkeat beliaalin
 Hän vihanvirroilla sammuttaa.
 Niin suku Omrin ja papit Baalin
 Ne Eliaan miekkahan lankeaa.

 Niin valon sortajat kosto tapaa,
 Yön helmaan hukkuvat lapset yön,
 Mut Herran kansa on täysin vapaa,
 Oi vapaa vaivoista orjantyön.

 On vihans’ ankara. Ken sen kestää?
 Mut mihin verrannen armoaan?
 Sill’ armostansa ja hyvyydestään
 Kuin virrat täyttyvät ääret maan.

 Niin päivän noususta laskuun asti
 Nimensä kansoissa suuri on.
 Siks’ nöyrin mielin ja hartahasti
 Kaikk’ kanssaan pyrkivät liittohon.

 Jo vangit palaavat Edamista
 Ja kaatuneena on irstas Bel
 Ja kansajoukoista riemuisista
 Niin pyhä täyttyvi Ariel.

 Ja Beetel itkevi hulluuttansa
 Ja teille toisille astuu Daan
 Ja Efraim yhdessä Juudaan kanssa
 Taas käyvät Siioniin uhraamaan.

 Myös kultakuormia kantain saivat
 Kameelit Eefan ja Ofiirin.
 Kuin kotkat lentävät Tarsislaivat,
 Ne tuovat lahjoja Jaavanin.

 Suur’ autuus kaikkia vartoo siellä
 Sytyttäin liekkinsä sydämiin.
 Siks’ kansan tungost’ on joka tiellä
 Ja kiire kaikilla Siioniin.

 On tuolla Liibyan laumat tummat,
 Tääll’ urhot Jaavanin valkeat,
 Tuoll’ liehuu, Goog, sinun telttas kummat
 Ja katso Kaldean viisahat!

 Ja pohjan kansatkin mailta hallan
 Jo liittyy joukkohon kuuman maan.
 Niin äänell’ laulaen riemuisalla
 Käy kaikki yhdessä uhraamaan.

 Näät ilmaan nousevan synkän sauhun:
 Se uhrisauhu on saapuvain,
 Kuin raskaan kuulet sä vetten pauhun:
 Se kiitosvirttä on uhraajain.

 Miks’ tuntuu aika niin armahalta?
 Kun vääryys lyöty on vaiheineen.
 Miks’ riemu raikuvi kaikkialta?
 Kun suru syösty on syvyyteen.

 Ei maata hurskasten vartioimaa
 Saa enää tallata saastainen.
 Oi rakkautta, oi suurta voimaa,
 Mik’ aikaan saanut on kaiken sen?

 Ja alku kaiken ja keskus, määrä
 Hän pyhä poika on Daavidin.
 Oi nöyrry, nöyrry sä, mieli väärä,
 Niin armot antaa hän sullekin!

 Niin päivän noususta laskuun asti
 On suuri Jaakobin Jumala.
 Oi kaiu, kiitos, jo kirkkahasti,
 Se aika kohta on koittava!

 Johannes Joordanin rantamalla
 Näin miettii siimeessä öljypuun.
 Käy virta vaahdoten jalkains’ alla
 Tyyneessä himmyvän illansuun.