Tuomiolla
Pannanuolet pekkain, paavoin
 haavoita ei syvin haavoin,
 kaikenlaisten vaakalauta
 miest’ ei kaada eikä auta.

 Outo outojen on ääni,
 siin’ en elä elämääni.
 Enemmän on väre vähin
 mielen, jok’ on mieltä lähin.

 Sitoo, päästää pätevämmin
 katse ainut, arka, lämmin,
 katse kahden silmän tumman,
 kahden muita kartetumman,

 joiden syyttää syvä luonti,
 syyttää mua anteekssuonti
 syvempi ja suruisempi, –
 syvimmästi syyttäis lempi,

 joiden eessä anon, ankee:
 vuori, peitä, päälle lankee!
 köyhä, köykäiseksi löydyn,
 hukkuvaksi lailla höydyn,

 seison toisna, toisna soisin,
 tunnoin raskastuomioisin,
 että elämäni retki
 niitä pettää joka hetki,

 etten sydämeen ja käteen
 suurempaa ma saanut voimaa,
 suurempahan haltioimaa
 kahden tumman silmän säteen.