Kallioääniä
Yö, yö...
 Yöhön me vaivumme,
 syöksymme kohti kallioseinää,
 kuoleman kuiluja, hornannieluja.
 Niinkuin heinää
 jumalat niittävät sieluja.
 Murha – murha on elämä,
 turha, turha on elämä.
 Äänet vyöryen soi
 läpi yksinäisyyden,
 äänet huutavat: voi!
 Nyt kivi, kallio kylmä me olemme.
 Kiveen hautasi meidät
 harmaa aika.
 Ah, hätähuutomme yöstä
 nousta tohti,
 ahnaan ampui nuolensa
 kaipaus aamua kohti.
 Ammoin jo lämmitti
 aurinko meitä,
 vuorilähteet
 nuolivat jyrkänteitä –
 mutta me kalliot
 olemme kylmät ja kovat.
 Vapahda... vapahda meidät!

 Me nukumme...
 Me nukumme...
 Auringonsäteitten kutsuja kuulemme,
 avaten kiviset huulemme
 kurkoitamme ne valoon.
 Maata me olemme,
 maa, kova kivi on sukumme...
 Olemme jälleen valossa nuoret,
 haparoimme ilmaan.
 Sen mitä kätkivät graniittikuoret,
 kiviset nielut
 syvälle, syvälle
 unettomuuteen,
 sen me nyt nostamme
 aamuun uuteen.
 Pimennostamme
 nousevat nimeä vailla sielut.
 Mikä on kiveä ollut,
 pääsee kivestä irti.
 Näkee taivasvalot,
 nostaen sielukasvot
 puhtaat ja jalot.

Carl Hauptmann