Matka Turusta (Avellan)
Jo purje liehuu, pursi on irrallaan;
 Jo nuorukainen ruorihin kiiruhtaa,
 Ja ruusuposki tyttö istuu
 Airojen ääressä keulapuolla.

 Ei maito, heelmät maukkahat painakkaan
 Nyt purtiloa, tyhjänä kiulut on,
 Ja siivotussa koppasessa
 Hemmut ja vaattehet hienot piilee.

 Vaan iltatuuli yltyvi uudestaan,
 Ja Auran viirit näyttävät merta päin,
 Ja purje pullistuu ja rannan
 Venhoset saavat jäähyväiset taas.

 Nyt hyväiset sull’ uhkea Turku myös!
 En prameuttas eessäni vasta nää,
 En kuule vasta vaunujesi
 Pauhua täysillä toriloilla;

 Vaan kuljen luonnon tyynessä templissä,
 Sen kauneutta katselen rauhaisna
 Ja kuultelen sen kieliöitä:
 Lintuja, kaikuja, virtasia.

 Jo lahden selkä aukevi yhtenään;
 Ja matkan päässä Ruissalon rannan nään,
 Choræon lähdettä miss’ hoitaa
 Tammien keskellä luonnon immet.

 Oi maani kallis laulaja, rauha vaan!
 Kuin mie, sa Auran aalloilla keinuilit
 Ja ikävöiten poijes harroit
 Laaksohos tammien suojaan taasen.

 Vaan koita kohden kääntyvi kulkumme,
 Ja selkä aava peilinä heijastaa,
 Ja joutsenina valkoisina
 Purjehet välkkyvät taajanansa.

 Vaan päivä laskee, tuuloset lauhtuvat,
 Ja linnunlaulu nukkuvi metsässä;
 Ja siellä täällä vainen tyttö
 Nostavi airoa lauleskellen.

 Vaan tunnot, luonnon rinnoilla hilpeät,
 Ja syömen hehku, ja kaino kaipaus,
 Ja toivon riemu, muiston onni
 Kaikuvi laulujen sävelissä.

 Ei tummehdu, ei valkene liioinkaan! –
 Ja yönen, hopeaksi mi vaihtanut
 On päivän kullan, purren sulkee,
 Tuolla kun kiertävi Lemun nientä.

 Oi, riemu, surko mieltäin liikuttaa,
 Kun seudut nään, miss’ taittelit seppelees,
 Sa Ramsay nuori, joukot kun sa
 Lippusen ympäri huusit taasen.

 Ah, surko siit’, ett’ hilpeä maalima
 Ja urhon retket jäivät niin nuorekas;
 Vaan riemu siit’, ett’ isänmaan ja
 Kunnian eestä sa vertas vuosit.

 Siell’ öisin synkin haahmosi säikähtää
 Viel’ saarelaisten poikoa toisinaan,
 Ja rannan kuuset suihkauttaa
 Vaativan sankari-äänes hälle.

 Niin käykin kulku muistojen keskeltä,
 Siks’ kunnes viimein Vapparin selkä jää,
 Ja salmi, kirkko toissa päässä,
 Kutsuvi kaitahan helmahansa.

 Jo siinnän koivut kunnahan vihreän. –
 Nyt terve teille, onneni toistajat!
 Ja terve sulle, rannan mökki,
 Jossa kes’aikasen viipyä saan.

 Mun unta nähdä antaos helmassas.
 Ja uinaella kiitävä hetkinen;
 Kun aamukoi vaan ilmestyykin,
 Oottavi Frigga jo kunnahalla.