Kesäkuun sade
Käy taivas pilveen. Vielä hohtaa maa,
 mut koleammin tuuli puhaltaa,
 ja nuori koivu
 hiuksin nurinkääntynein on harmaa, vihainen.
 Sireenipensaan tuuli pörröttää.
 Sen tertut hetken hymyilevät, mutta
 on hymy himmeää.

 Vain pikkulinnut
 ei säiky hämärää.
 Kuin suloisemmin
 ne kaikki visertää.
»Mik’ on tää pelko»,
 ummut rukoilee,
»ei vielä ilta,
 mut ilma himmenee?»

 Niin hellä kuoro vastaa lohduttain:
»Vain sade on se,
 vain pisaroiden suutelu, ah, taivaan kaste vain.»
 Ja kohta vaipuu
 maa herkkään kuunteluun.
 Ei hengi kukka,
 ei käänny lehti puun.

 Siks kunnes kaikki koivut syvään huoahtaa,
 kun sateen armo
 suhisten yli lehtien ja mullan lankeaa,
 ja kahta ihanammin tuoksuu metsä.
 Lävitse pisarharson hopeaisen
 virittää linnut
 laulun jumalaisen,
 ja vihreämmin vivahtelee maa.
 Kas metsätähdet, tänään auenneet,
 jo oli kuolemaansa vavisseet!
 Nyt kukkaiskasvoin pienin
 huoaten
 ne taivaan juoman
 juovat suloisen.