Ojasta allikkoon
Mies painui Lännen maille,
 kun kotimaassa
 jäi perhe leipää vaille.

 Hän lähtiessä vasta
 sai tietää, että
 taas odottaa sai lasta.

 Jäi kolme pienokaista
 ja raskas vaimo,
 kun laiva lähti maista.

 Kuut kului, viikot vieri,
 vaan varsin vaivoin
 nyt onnenpyörä kieri.

 Suull’ enentynyt väki
 sai tuskin leipää;
 se yhä nälkää näki

 ja särpimikseen uotti
 se uutta päivää
 ja miehensanaan luotti.

 Ja liikenemän miesi
 kai antoi; mutta
 min verran, herra tiesi.

 Ja joskus penniäkään
 ei perhe saanut,
 kun hällä itselläkään

 ei ollut mistä antaa,
 kun työttömänä
 hän talsi mailmanrantaa.

 Näin ilkkuin kohtaloiden
 hiuskarvan varaan
 jäi usein henki noiden.

 Vaan sentään usko säilyi
 ja kurjuudenkin
 halk’ auvon tähti päilyi.

 Mut sitte saapui surma
 kuin varas yöllä
 ja haihtui toivon hurma.

 Mies kaivoksensa kuoli
 ja perinnöksi
 jäi huutavainen huoli.

 Ei kolkompaa kuin Mana!
 Sen väki tiesi,
 kun saapui surusana.

 Sen saatuansa, kehtoon
 nyt vaimo sortui
 ja lapsen kanssa ehtoon

 hän vaikeroi ja voihki,
 ja aamun tullen
 hän vielä siinä oihki.

K[össi]. K[aatra].

Lähde: Työläisnainen: Sosialidemokratisen naisliiton äänenkannattaja. Kesäk. 23 p. 1910. N:o 23–24.

Kössi Kaatra
Runot
Työläisnainen
1910