Peipponen (Oker-Blom)
Ken koivunlatvassa
 noin laulaa lirittää?
 Kaks’ pientä peipposta
 ne virren virittää.

 Ne lepää hetkisen,
 on niillä sunnuntai,
 kun pesä yhteinen
 vastikään valmiiks’ sai.

 Niin soman somana
 se kiikkuu oksallaan,
 niin ihka omana,
 siks’ siitä riemuitaan.

 Ja naavat, jäkälät
 sen päältä kaunistaa,
 vaan patjat pehmeät
 on äidin untuvaa.

 Soi laulu riemuisin
 sen kunniaksi siis,
 ja pian munaakin
 on siinä sievää viis’.

 Saa pojat kuoresta,
 kun emo hautoo vain.
 Jo aivan nuoresta
 ne laululahjan sai.

 Vaan ruokaa tarvitaan
 nyt pieniin nokkihin,
 ja siksi hommissaan
 on isä, äitikin.

 Ne pyytää perhoja,
 ne toukkiakin tuo.
 Näin kesän herkkuja
 ne pienillensä suo.

 Ja lemmen pajatus
 soi aamuin, illoinkin
 ja vieno jokellus
 kuin lasten ainakin.

 Kun täyttää siipyet
 ja pyrstö mittansa,
 niin tahtoo pienoiset
 jo niitä koitella.

 Nyt horjuin, hoippuen
 ens’ askel astutaan
 ja emon kylkehen
 niin usein turvataan.

 Ja emo ohjaavi
 ens’ arat askeleet,
 ja isä valvovi
 ens’ lentokoetteet.

 Taas pesään pehmeään
 kuin kehtoon nukkuu nuo,
 kun kultasäteitään
 jo ilta lehtoon luo.

 Näin kodin onnekkaan
 luo peippo pienilleen,
 näin niille sulostain
 ens’ aamutaipaleen.