Unen kaivo (runo)
Elämäni kaiken yllä
 päilyt, unen kaivo syvä,
 pohjastas en ylös yllä.
 Sielulleni tuutu hyvä
 onkin kultahiekkas kyllä.
 Päily raunioni yllä!

 Pohjaan unen syvän lähteen
 painuin, rikkinäinen leili.
 Nukun veden syvän alla
 avosilmin, puolin valvon
 tuijotellen Pohjantähteen.
 Korkealla, korkealla.
 lailla toisen vedenkalvon
 säihkyy avaruuden peili.

 Auringosta sadeviita
 viileänä veteen putoo,
 keinuu, suuri kultapirta,
 unen varjo silkin kutoo,
 langan liittää toiseen lankaan,
 kutoo kuolon mustin loimin,
 elon punakutein kankaan,
 kulmilleni unhon hunnun.
 Lumoukseen jäävän tunnun,
 siit’ en pääse maisin voimin.
 Unhoittaen maisen tiedon
 tiukemmalle harson kiedon.

 Piirittää mun unen levät,
 kaislain urut hymisevät,
 keltaviidat kummat huojuu,
 mustat unimarjat nuojuu,
 köynnöstäjät punoo paulaa,
 vääntää unen noitavanteet,
 sitoo nilkat, vyöttää ranteet,
 kietoo uumat, kiertää kaulaa,
 kalat kummalliset kuiskii,
 pitkin huntuevin huiskii,
 silmiäni hipoilevat,
 ruokohuilut sorisevat,
 laine liikahtaa ja laulaa,
 hiljaa, unelias, velloin
 soittaa raakunkuorikelloin.

 Unen kummallinen metsä,
 elämäni kaiken peitit,
 unen virttä hymiset sä,
 ylleni loit unen seitit,
 enää irti laske et sä.

 Partaan yli kumartuvan
 toisinaan nään ihmishaamun.
 Jossain vedenkalvon yllä
 ihmiskasvot hetken häilyy,
 havahtumaan pakottaa mun,
 jotain muistelemaan saa mun.
 Tunnen, tajuan sen kyllä,
 vaikka virin välkkä päilyy
 hämmentäen näkökuvan,
 käsivarren kurkoittuvan,
 muttei luokseni se yllä.
 Unen kaivo, syvyyttäsi
 ei voi yltää ihmiskäsi,
 kuilus pyörryttävän yli
 turhaan viittoo ihmissyli.

 Vedet himertäen heiluu,
 valjut lasililjat kelluu,
 luikeroivat rönsyt lumpeen
 niinkuin kellertävät käärmeet,
 rintani ne siinä vainuu,
 työntyy lihaan, suoniin painuu,
 imee valtimoista verta,
 mutta kukat, niinkuin salaa,
 kukat suuret, keltapäärmeet
 huulilleni hiljaa taipuu,
 velhojuoman niille valaa,
 vettä Lethen, unhon merta.
 Silmäni mun painuu umpeen,
 sammuu tuska, muisto, kaipuu
 Elämään en enää palaa.

 Kaukaa elon äänet kaikaa,
 outo, kummallinen humu.
 Kauas elon toimet jäivät,
 päiviin yöt ja öihin päivät
 sulavat, en mittaa aikaa.
 Kuultaa avaruuden kumu.

 Valjumpana vesililjaa
 nukun unelmissa hiljaa
 juoden unten velhojuomaa,
 juomaa oman rinnan suomaa.