Merimies G. Lundströmin muistelmia/8
Merimies G. Lundströmin muistelmia.
(Jatkoa viime numeroon.)

.

Nyt kun olin päässyt toivojeni perille, ru­pesin 
toistenkin elämätä katsastamaan. Näistä
tahdon lukiani luvalla kertoa erään sukkelan
naimis-kaupan, joka tapahtui samaan aikaan.
Eräs mies, Englannista kotoperää, aikoi
mennä naimiseen vanhanpuoleisen lesken
kanssa. He olivat jo täydelleen kuulutetut
ja vihkimäpäiväkin oli määrätty. Vihkimi­nen 
oli tapahtuva vissillä tunnilla eräänä
sunnuntaina, jolloin morsiusparin piti ta­paaman 
toinen toisensa kirkon porstuassa.
Mies asui, näet, kolonian toisessa päässä,
vaimo toisessa ja kirkko oli juuri keskellä.
Eihän tämmöinen asia maksanut vaivaa, että
toinen meni toista ottamaan; päätettiin siis
yhtyä kirkon porstuassa. Mies saapuikin
säntilleen määrätyllä tunnilla paikalle, mutta
vaimoa ei näkynyt, ei kuulunut. Eräs nuori,
miehelle tuntematon tyttö seisoo ainoastaan
porstuassa. Mies odottelee hetken aikaa, vaan
vaimoa ei sittekään kuulunut. Vihdoin sa­noo 
tyttö:

”Mitä odotat, eikö jo lähdetä sisälle?”

”Sinäkö vihille lähdetkin?” kysyi mies.

”Ka minä,” vastasi tyttö.

”No — sama se minulle on,” sanoi mies
ja nyt astuivat he rinnakkain papin eteen.

Kun vihkiminen oli tapahtunut, meni mor­sius-pari 
kaikessa ystävyydessä morsiamen
kotiin.

”Kuinka sinä tuntemattoman kanssa vi­hille 
tulit?” kysyi nyt mies morsiameltaan.

”Minä tunsin sinut,” vastasi morsian, ”mutta
kuinka sinä rohkenit tulla minun kanssani,
kun et tuntenut minua?”

Tähän mies ei ennättänyt vastata, ennen­kuin 
ovi aukeni ja miehen kuulutettu mor­sian 
astui sisään, toivottaen onnea nuorelle
pariskunnalle.

”Kaduitko kauppaasi,” kysyi mies, ”koska
et tullutkaan vihille?”

”Kaduinpa kyllä,” vastasi waimo. ”Pari
tuntia ennen vihkimis-aikaa aloin muistella,
miten usein miesvainajani piti minulle keppi­markkinoita, 
ja pelkäsin näiden käyvän van­halle 
ruumiilleni kovin vaikeiksi, jos niitä
vieläkin täytyisi kärsiä. Sentähden pyysin
tätä nuorta lähtemään edestäni ja tämä oli­kin 
siihen kohta myöntyväinen.”

Tästä tuli tavallaan onnellinen pariskunta.
Mies, näet, antoi vaimonsa palvelukseen
päämiehen kirjurille, joka oli nuori mies, ja
oli varsin tyytyväinen, kun sai hänestä joka
päivä ryyppy-rahan ynnä kolmekymmentä
ruplaa rahaa kuukaudelta. Nämä asiat kuu­luvat 
hirmuilta suomalaisten korviin, mutta
Amerikassa niitä ei minään pidetä.

Monta päivää en naimisessa ollut, ennen­kuin 
jo huomasin katteini Bartram’in sanat
toteuntuvan. Täällä oli tapana ostaa kaikkea
ruoka-tavaraa vaan vähin määrin, aina sen
mukaan, kun niitä kerrallaan tarvittiin. Yk­sin 
leipäkin ostettiin valmiina, sillä vaimot
eivät osanneet leipoa. Vaan minä en ai­konutkaan 
noudattaa maan tapoja. Pitihän,
näet, kasvattaman vaimoni Suomen vai­mojen 
kaltaiseksi, sen vuoksi oli elämämmekin
asetettava Suomen tavan mukaan. Kuinka
vähän tässä onnistuin, on lukiani kohta huo­maava.

Olin ostanut leiviskän sokeria ja useam­pia 
nauloja teetä. Kolmantena päivänä vih­kimisen 
jälkeen satuin edellä puolenpäivää si­vumennen 
poikkeamaan kodissani ja näin
silloin ihmeekseni Varvaran, ynnä viisi muuta
vaimoa, istuvan keskellä lattiata, teekyökki
keskellä ja suuri sokerikasa vieressä. Tar­josivat 
he minullekin teetä, vaan eipä ollut
aikaa ruveta heidän kanssaan seurustelemaan,
kiirehdin vaan pois jälleen. Kun tulin ko­tia 
puolipäivälliselle, sanoin hänelle ystäväl­lisesti:

”Elä paheksu Varvara, mutta meidän
varamme eivät todellakaan riitä tänlaisia
pitoja pitämään.

”Onhan meillä sokeria ja teetä julman
paljon,”, vastasi hän.

”On kyllä” sanoin taas, ”mutta ne varat
ovat myös aiotut kestämään pitkäksi aikaa.”

Olimme viikon olleet naimisessa, kun
eräänä iltana palajan työstäni kotia ja vai­moni 
tavan mukaan tarjoo minulle teetä;
mutta tällä kertaa puuttuikin sokeri. Luulin
hänen sen unhottaneen, jonka vuoksi kysyin
leikilläni.

”Eikö sokeria enään annetakaan teen kans­sa?”

”Ei ole,” vastasi hän.

”Mihinkä se sitte on joutunut?”

—Ei mitään vastausta.

”Vastaa Varvara! joko nyt on syöty
leiviskä sokeria?”

— Ei sittekään vastausta. Tähän sain
tyytyä tällä kertaa. Luultavasti oli hän
anneskellut suurimman osan muille vaimoille.

Opetin häntä keittämään ruokaa sekä lei­pomaan. 
Hän olikin erittäin näppärä oppi­maan 
joka lajia, mutta kun silmäni vältti,
teki hän kaikki huolimattomasti. Olimme
olleet noin kuukauden naimisessa, kun kerran
taas tulin sattumalta kotona käymään, juuri
kun vaimoni piti ruveta leipiä paistamaan.
Tullessani ovesta näin, kuinka hän otti esi­liinan 
vyöltään, sitoi sen luudan asemesta
kepin päähän ja alkoi täten puhdistaa uunia.
Aikani ei myöntänyt ruveta hanen kanssaan
tästä nyt keskustelemaan; jätin hänen siis
uuniansa luutimaan ja läksin pois. Mutta
kun jälleen tulin puolipäivälliselle, eipä ruoka
miestä maittanutkaan, — katselin vaan ym­pärilleni, 
mihin esiliina oli joutunut. Vaan
sitä ei näkynyt, ei kuulunut. Nurkassa oli
eräs kirstu, jossa pidimme ruoka-tavaroita.
Sen taakse pistin käteni ja löysin, en aino­astaan 
mainitun esiliinan, vaan myös paljon
muitakin vaatteita, suurimmaksi osaksi kaikki
mädänneitä. Heti menin katsomaan vaate­kirstuun 
ja suureksi hämmästyksekseni näin
sen olevan jo melkeen tyhjän. 

(Jatk.)

Jatkokertomuksen osat