Liciniukselle
Elinohjees on, sa Licinius, oiva,
 kun et temmeltäin pyri aavain myrskyyn,
 etkä, väistääkses sitä, luovi rantaa
       keskellä luotoin.

 Ken se kultaiseen tasasuhtaan suostuu,
 loat välttää hän lahotöllin kurjan,
 avosilmin myös salit suuret, joita
       karsaus katsoo.

 Kovin tuulispää ikilatva honkaa
 alas ahdistaa, ja kun torni kaatuu,
 rymy raskain on; – ukon-vaajat iskee
       huippuja vuorten.

 Surun aikaan jää sydän tyyni toivoon,
 ja jos sää on sees, polopäivää pelkää.
 Lumet, talvet tuo tosin Zeus, mut hänpä
       myöskin ne poistaa.

 Jos sun vastoin käy, – ajat vielä vaihtuu!
 Ei Apollon jous ole jänteess’ aina;
 kitarallaan myös runotarta voi hän
       soittaen säistää.

 Elä uljain päin, ota miesnä vastaan
 ajan ahdingot; – ja jos tuuli liian
 kävi myötäiseks, ole viisas, reivaa
       paisuvat purjeet!

Horatius
Runot
Valter Juva

fr:Ode II.10 - À Licinius Muréna
la:Carmina (Horatius)/Liber II/Carmen X
ru:К Лицинию (Гораций/Мерзляков)