Seitsentoista-vuotias
En tiedä, mitä toivon,
 Ja toivon kuitenkin,
 On sydän kolkonlainen,
 Ja täynnä kumminkin.
 Minn’ huoli tähtää, jolta
 Päämäärä karkavi?
 Mit’ oottelen ja tahdon,
 Mik’ onkin mieleni?

 Ma istun, neula käissä,
 Kuin orja ainiaan;
 Ja työtä koitan tehdä,
 Vaan en saa joutumaan.
 Ah, otsa kättä vasten,
 En muista neulaani.
 Mit’ oottelen ja tahdon,
 Mik’ onkin mieleni?

 Ma aattelin: kun kevät
 Vaan luonnon muuttelee,
 Ma mielen saanen toisen,
 Ja huoli haihtunee;
 Ja kevät tuil ja kesä,
 Ma jäin kuin ennenki.
 Mit’ oottelen ja tahdon,
 Mik’ onkin mieleni?

 En ihaile, kuin muinoin,
 Ma syntyseutuain,
 Kun päivä valkenevi,
 Käyn synkemmäksi vain.
 Kuin poistanen ma huolen.
 Kuin murhe murtuisi?
 Mit’ oottelen ja tahdon,
 Mik’ onkin mieleni?

 Oi, joska pääsis poijes
 Jo kuolon majoihin!
 Kentiesi hoivaa tarjoo
 Vaan hauta murheisin.
 Taan raskas tok’ on päivä
 Ja siskot jättääni!
 Mit’ oottelen ja tahdon,
 Mik’ onkin mieleni?