Langinkoskella


I. 

 Moni pikkulähde Savon mailla
 itkee ikuisesti pienuuttaan,
 moni pikkupuro vaikeroiden
 lähtee siitä muille kertomaan.

 Pikkumatkalaiset sama matka,
 sama suru tekee ystäviksi,
 eteenpäin he keskustellen rientää,
 tietämättä, mihin kiire, miksi.

 Yhä itkee pikkulähteet tuolla:
 mikä pienet viestinviejät peri?
 Eivät tiedä, että monen pienen
 surun summana on suuri meri. –

1912.

II. 

 Miks’ niin tuonen-tyynnä, miettivänä
 tässä katsot kukkarantojas,
 tuolla tyrskät kallioita vasten;
 tyynnytätkö ikituskias?

 Tunnen tuskas. Kova kohtalosi
 vetää sua meren synkkään syliin,
 siksi yötä-päivää surusoittos
 kuuluu koleana kylmiin kyliin.

1912.