Runo-laulu Kerimäen Pitäjän uudesta kirkosta
Jos ma voisin, niinkuin soisin,
 Veisata vähäsen virren,
 Sovitella soittoani,
 Kanneltani kaunistella,
 Että soittoni sopisi,
 Luonnistuisi laulantoni,
 Niinkuin mielessän’ menisi,
 Aivoni ajattelisi,
 Siitä suuresta ilosta
 Kirkon kaunihin teosta,
 Joka on nyt Jouhenniemen,
 Autokannan kankahallen,
 Kirkko tehty kiitettävä,
 Huone hongista rakettu,
 Pantu päällen paanukatto,
 Rauta-rännit räystäille,
 Joka kulmallen kurimus,
 Veden torvi toimitettu.
 Sitte vielä viimmeiseltä
 Korkiammallen kohottu
 Torni toisella tavalla
 Kirkon päällen kiini pantu,
 Siinä on joka sivulla
 Akkunoita aivan paljo,
 Sieltä loistaapi sisälle
 Kirkkahat valon kipunat.
 Se on raudasta rakettu,
 Katto ruohon karvallinen,
 Vielä risti viimeiseksi
 Tornin päähän toimitettu,
 Sen on päähän kiini pantu
 Ukon-lanka laitettuna
 Tulen tuiman esteheksi,
 Pilvi-valkian varaksi.
 Vaan mitäs minun tulisi
 Vielä virkkoa enämmän,
 Ei viere minun vereni
 Eikä antane ajuni,
 Mitä urkenen uroa,
 Kuta tietä telketellen!
 Jos olis osa minulla
 Joku kieli kanteleesta,
 Siitä vanhan Väinämöisen
 Kalanluisesta kopasta!
 Eipä virteni väsyisi
 Laulu laihaksi tulisi:
 Jos ma seinistä sanosin,
 Akkunoista arveleisin,
 Eli patsaista puhusin,
 Saarnastuolista sanosin,
 Eli lausun leireistä,
 Alttarista aivan paljo,
 Kuin on kaikki kaunihisti
 Jalommasti jaksettuna,
 Kelpo mestarin mahilla,
 Tolpon toimella hyvällä.
 Se jo luonnon liikuttaapi
 Sinne männessä sisälle,
 Ei saata sanoilla näillä
 Tulla tolkku toisen piähän,
 Jos puhusi puolen vuotta
 Sialla kielellä sanosi.
 Virsi pitkäksi viruisi
 Laulu loppumattomaksi.
 Kirkko kiittääpi itsensä,
 Kaunis kaukoa näkyypi,
 Josta Sullen, suuri luoja,
 Armias avara Herra!
 Saisin töistäsi sanella
 Kiitos-virttä veisaella,
 Kuin on luonut luomisessa
 Siksi paikaksi pyhäksi,
 Kussa kunnianimensä
 Saarnataan pyhä Sanansa.
 Saapi siihen sielun sairas
 Aina astua sisälle,
 Sydämmellä särjetyllä
 Armo-alttarin etehen.
 Siinä löydät lääkityksen
 Synnin haavoille syville,
 Siin’ on aina armopöytä
 Varjon tuoneen vierahille.
 Saapi siinä saarnamiehet
 Oikiat opin-jakajat,
 Sielun paimeneet parahat,
 Seurakunnallen sanella,
 Kuinka kulkea pitääpi
 Laitumella Herran laumman,
 Jonka suokohon Jumala,
 Antakoon Isä ihana,
 Että tässä huonehessa,
 Tässä paikassa pyhässä,
 Sinun siunattu Sanasi
 Tuottasi hyvän hedelmän!
 Anna armias Jumala,
 Herra henkesi lähetä,
 Lahjottele lapsillesi!
 Selvitä sokiat mielet,
 Että oikein osaisi
 Tutkia kätesi töitä:
 Siitä tuntisi sinunki
 Luojaksensa laupiaksi.
 Vielä tässä viimmeiset
 Toivotan toden perästä
 Terveyttä tekiälle
 Tointa Tolpollen hyveä,
 Että vielä tästä eeskin
 Oleskella onnen reissä,
 Onnen ohjakset kädessä,
 Onnentietä ohjaella!
 Kansan kuulusan Provastin
 Nevojnuksen neuvon eestä,
 Joka huolella hyvällä
 Aivan työllä ahkeralla
 Tätä tointa Tolpon kanssa
 Aina auttivat jalosti!
 Kiitos Kirkkoherrallenki!
 Rahakassan kaitsiallen,
 Joka tarkan taidon kanssa
 Seurakunnalla selitti,
 Kohastaan joka kopeikan
 Joka tengan tietä antoi!
 Jo nyt laannen laulamasta,
 Jopa virteni väsyypi,
 Oispa vielä virkkamista
 Vaan on kolmia vajaalla
 Kiurun kieltä, Väinön mieltä,
 Kymäläisen kanteletta,
 Jolla on komea koppa,
 Ääni äijän maksavainen,
 Vaan on nauloja vajaalla
 Noudattaissa nuotioita.

P. Makkonen.

Lähde: Suometar 7.6.1850.

Pietari Makkonen
Runot
Suometar
1850