Puhdistus (Valpas-Hänninen)
On Suomemme salolla syksynen sää
 ja hämärä illan koittaa.
 On luonnossa raskasta, synkeää,
 ja tuulonen jäyhästi soittaa.
 Niin tuntuvi outoa, kamalaa.
 Myös ruohikon rinnassa rahinaa.

 Hän vavahtaa, kaunonen kulkija,
 kun liikkuvi lehden laita.
 Hän yrittää nopeasti astella,
 vaik’ onkin se tie niin kaita:
 vain polkuhan pieni peltomaan
 ja oja ja kuiluja sivullaan.

 Hän säikkyen silmivi eteenpäin.
 Nyt pelko niin valtaa mieltä:
 on oudon kanssa hän lähekkäin. –
 Se hiipinyt pois on tieltä
 ja vaanii kuin etsiä jotakin vois...
 kuin raastava rosvo ja hirviö ois.

 Sen nähtyä neitonen seisahtaa
 kuin jähmetys suoniston hyytäis,
 ja raskaana rintansa huokuaa
 kuin kauhuja luotansa syytäis
 ja hirviön läheltä työntäis pois
 kuin peljätty, inhottu peikko se ois.

 Vaan musta se luokse nyt loikkuaa
 ja sylensä saamahan ointaa
 kuin neidon hän tahtoisi saalistaa,
 sen hennon ja hoikkasen tointaa
 noin raa’asti ryöväten rinnoilleen
 ja runnellen raiskata impyeen.

 Se hairaa. Jo raastavan kätensä saa
 se ympäri vyötösen vienon.
 Nyt kirkunan hirveän tuntee maa.
 Taas henginnän uupuvan, hienon...
 Hän hento niin tajulta joutui pois
 kuin äkkiä säikystä kuollut ois.

 Tuon ryöstäjä, lurjus arvoltaan,
 vain ylemmä nostaa maasta
 ja kietoo käsienvarsillaan –
 ja himosen huokunsa saasta
 jo kaunosen kutriin löyhähtää
 ja tuottavi ilmaan ilkeää.

 Hän vie, kuin hulluna huumeessa ois,
 sen taakkansa sivuhun tieltä.
 Hän nuuskii: jos vieraita tulla vois
 pois saamahan immen sieltä.
 Hän kuohuvi hehkuja hekuman
 vaik’ impi on lainen kuolevan.

 Voi: noinkohan luontuu konnantyö
 ja ketään ei avuksi ehdi,
 kun ilta on synkkä ja saapuu yö.
 Ei viikuna Suomessa lehdi.
 Ei enkelit asusta päällä maan
 ja suojele hentoa kalvoillaan.

 Voi: immen hän laskee jo syliltään
 tuon onkalon, kuilun luokse.
 Sen avaa. – Hyi, sieltä ylempään
 käy inhottavainen tuokse
 kuin mätien höyryistä olisi maa,
 vain paheita saattaisi oksentaa.

 Käy kuiluun hän. Tultakin raapasee,
 ja pohjahan tummaan kurkkii.
 Sen lautoja pitkiä tarkkailee
 ja niille jo takkinsa turkkii:
 niin uhrivuodetta valmistaa.
 Hän siinäkö neidon raiskata saa!

 Voi neito kun viel’ olet tajuton
 ja elämääs, heti kun herää,
 voi uhata turma, mi hirvein on,
 mi tuskaa ja poltetta kerää
 sun rintaasi kalvavan runsaasti
 ja kestävää ikäsi, aikasi.

 Noin suruja kohtiko täytyy vaan
 sun syyttäsi suistua yksin?
 Ja hylkiöksikin tulla maan
 niin ettethän syleilyksin
 ees armaasi kerakaan elää vois
 kun tuntosi kuiskais: on pyhyys pois?

 Sun hienonen huulikin turmeltuis
 vain saastaajan suuteloista!
 Sen ilkeä vaahtokin siihen uis!
 Hän imis kai kasvoista noista
 myös syksyllä kukkivat ruusut pois,
 niin että ne muilta kuolleet ois...

 Niin ei, niin ei saa konnantyö
 ees yhtäkään kukkaa murtaa.
 Kuin salamata väistyös unten yö,
 mi pyörtyneen neidon turtaa. –
 Sä hiljaa nouse ja leijaa pois
 kuin keijun taitoa sinulla ois!

 Oi: luomesi nythän jo liikahtaa!
 Sun elämänvirta taas tointuu.
 Kuin kuuntelis hiljaa taivas ja maa.
 Sun katseesi ilmaan jo ointuu.
 Jo säihkelö silmässä sävähtää –
 ja kuolleelta nurmelta nousee pää.

 Nyt tuleehan järkiinsä ihana
 ja vaaransa vaikean muistaa...
 Taas pääsee kirkaus kauhea
 ja väristys suonia puistaa...
 Vaan vimmaisna lentää pystyyn hän
 ja riehuu toivossa elämän.

 Hui: peikko se kurja kuilustaan
 jo ehtii ja nousee sen laitaan.
 Hän komuluisella kourallaan
 saa kiinni nilkkahan kaitaan
 ja kiskovi luokseen saalista
 ja hehkuvi hekuman vaahtoa.

 Nyt neitosen huudanta väräjää
 kuin valitus surman suussa.
 Sen tuulonen kauvas lennättää.
 Sen lintunen kuulee puussa.
 Se kutsuvi kolmea kulkijaa.
 Oi onni: jo neitonen apua saa.

 Hän pääsee, kuin permestä pulmunen, pois
 ja vapaana illalla henkii.
 Hän rientää kuin lentävä keiju ois
 ja hellästi kätöset lenkii
 vain kaulaan äityen armahan.
 Ja sille sen kuullaan kuiskivan.

 He itkevät kauvan ilossaan,
 kun kiittävät pelastusta.
 Myös kertovat sadoille kauhujaan
 ja mikä on mies niin musta.
 Kuin aalloiksi joukkojen povet se lyö.
 Kuin hyrskyiksi kiihtää ne konnantyö.

 Ne raivoo ja oloja puhdistaa
 kuin ilmoja ukkosräiske.
 Ne luotansa työntää saastaajaa.
 Sen heittää mielten mäiske
 pois seasta kansan Suomenmaan.
 Myös auttajat häpeään tallataan.

 Taas koittavi aamu ruskoinen
 ja raikas on ilman henki.
 Saa neitonen katseen uskoisen,
 ja ilosa on loiste senki.
 Ja tunnelma tuhanten sielujen
 on ylistyshymniä puhtauden.

 Ne liittyvät yhteen, vannoen:
 me noustahan sorron alta
 ja suojaamme vaimon, tyttären
 myös pedolta rikkahalta
 ja laitamme niin että köyhätkin saa
 myös lempeä puhdasta, ihanaa.