Te uusi järjestelmä luokaa!
Kun kiskuri kultia kerää
 ja saiturit laskee pennejänsä
 ja »oma etu» kaikille tärkeint’ on,
 niin kamala, inha todellisuus
 näin haastavi kieltä lahjomatonta:
 tää järjestelmä ihmiset turmelee,
 se heidät kurjiksi mammonan ritareiksi vihkii
 ja katso: he sielunsa mustan tyhjyyden
 alle loistavan narrikaapun verhoo.
 Ja helisevin puhein
 sulle kokevat tekeytyä ihmisiksi,
 vaikka siloitetun naamarin takaa
 pedon hampaat esille pilkistää.

 Kun kykyjä lahjakkaimpiakin
 olemisen ankara taistelu
 leipäsoturin surkeaan tehtävään ajaa,
 ja kun ajattelijan tai taiteilijan,
 jok’ ol’ luotu joutsenlentoa varten
 elo kuorma-aasiksi valjastaa,
 niin eikö tämä ole sen häväistystä,
 mik’ ihmisessä jaloa ja suurta,
 eikö ole se henkemme-ristiinnaulitsemista.

 Kun häikäilemätön keinottelu
 tahi kunniaton ryömiminen
 vie konnia vallan ohjaksiin,
 niin onko niitä järkeväksi katsottava,
 jotka tätä järjestelmää alistumisellaan tukevat.
 Ei, ne raukoiksi leimata uskallan
 nuo »kiltit», »siivot» kärsimyksen ihmiset,
 jotka kallella päin
 itseltään kaulaa poikki leikata antavat.

 Pois raukkamaisuus siis.
 Teille te pilkatut orjat,
 te lyödyt ja häpäistyt,
 teille ma huutaa tahdon:
 Ylös nouskaa jo,
 nouskaa taisteloon ihmisyyden puolesta,
 nouskaa yhteiskuntaa uudistamaan
 ja vanha järjestelmä kumoon lyökää.

 Ylös orjat siis,
 itse te itseänne nostakaa,
 ja teidän nousemuksenne kautta
 koko ihmiskunta terveeksi tulee.
 Ylös kolkon kohtalon orjat
 te vaatikaa ihmisyys arvoonsa,
 te pelastakaa mailman Golgatalta
 pistoista ja purevasta piinasta
 ihmisen pyhin, korkein olemus.
 Te orjat, te luokaa uusi järjestelmä,
 jossa veljeys voidaan toteuttaa
 ja kohottaa ihminen kohti
 ihannetta suurta ja ylevää.

Oulu, 1904.