Greeta Haapasalo
Saulin sielun langennehen
 Pimeys kun peitteli,
 David soitti kanneltansa:
 Pahat henget pakeni!

 Kansanhengen kärsiessä
 Pimeimpiä aikojaan,
 Suomen kannel kai’utteli
 Ihaninta soittoaan.

 Kansa kärsi, vuoti verta:
 Itki kieli kanteleen;
 Mutta soiton kyynelistä
 Vuosi voimaa sydämmeen.

 Kansa kesti, vaarat voitti –
 Riemu rinnat liikuttaa:
 Vapis kieli kanteleessa,
 Sydänkulta kuohahtaa!

 Uusi polvi vainioilta
 Niitti viljan kypsyneen,
 Uusi into virkistytti
 Kansanhengen elpyneen.

 Mutta kannel, soitto Suomen,
 Salomaille saarekseen
 Unhotettu, yksinänsä
 Itki kaihon kyyneleen.

 Nyt on kannel unhotettu!
 Niinkö? Eipä vainenkaan:
 Konsa sydän tuskiansa,
 Kansa soittaa kanneltaan.

 Joutui uusi tuskan aika –
 Leipä loppui kansalta:
 Kamalinta niittoansa
 Niitti nälkä – kuolema.

 Silloin kansan tytär kaino
 Kanteloisen polvelleen:
 Mitähän, jos yrittäisi
 Sillä leipää lapsilleen?

 Vapis ääni kanteleessa,
 Sydän sykki kovemmin,
 Kyyneltulva tukahutti
 Laulut hellän sydämmen.

 Synkkä suru sydämmessä
 Maata pitkin kuljetaan:
 Laulu vieri, kyynel vieri –
 Kuule hänen soittoaan!

 Siinä läikkyi lemmenliekki,
 Tuli tuima sydänten,
 Värähteli vienommasti
 Soitto sydänsurujen.

 Kansa tunsi omaksensa
 Laulun vienon, armahan,
 Tunsi tuskat sydämmensä
 Kanteletta soittavan.

 Samuelin mahtihengen
 Nosti vaimo Endorin:
 Väinämöisen tenhovoiman
 Nostattelit kantelin.

 Sinä – Greeta Haapasalo –
 Saatit Suomen kanteleen
 Loukkahasta pöydän päähän
 Entiselle sijalleen.

 Nouse kansa, kaunistellos
 Vanha kannel uudestaan
 Tuorehella seppelellä –
 Suruhuntu riisutaan!

 Niinkuin ylkä nuoruutensa
 Morsianta hehkuvaa,
 Niin nyt kohtaa kansanhenki
 Kanteletta sointuvaa.

 Kai’utellos, Suomen kansa,
 Kantelettas mahtavaa,
 Kunnes soinnut säveltesi
 Ajan aallot kuohuttaa!