Laulurastas (Avellan)
Hyv’ on jo henkiä ja vaeltaa;
 Ei aurinkoa jyrkkää, paahtavaa!
 Ja muuta eipä päivän jättöä
 Kuin lännen hohto puiston lehdillä,
 Ja tuulen henki vieno, vilpoisa
 Mi kukkasille nukkuu laaksossa.

 Sa, laulurastas, yksin valvoilet
 Ja illan hiljaisuutta häiritset.
 Jos päivä kuuma, yöhyt leppeä,
 Sa kummaltakin lainaat ääniä.
 Ja sortumattomassa laulussa
 Sun lempes juhlaa maalaat ainaista.

 On sulla, niinkuin mulla, ystävä,
 Joll’ riemus, tuskas taidat kätkeä;
 Vaan mulla onko ääntäs sointuista
 Ja kieltäs hellää, helppotajuista?
 Oi, voinko lempeäni äänellä,
 Tai vainen, niinkuin sie, ees lempiä?

 Oi miekkoista, ku luonnon rinnoilla
 Saa lempeä ja ääntä oppia,
 Ku äidinkieltään vielä muistelee;
 Hän uneksii ja untaan lausuilee,
 Vaan viisautta, arvaamattansa,
 Hän uneilee ja lausuu laulua.

 Ma runojasi, rastas, kuuntelen,
 Niin kauvan kuin on ruskon häivänen,
 Ja kunnes kuuhut nousee taivaalle,
 Ma silloin riennän tytön suojille,
 Ja mieltäsi jos pyydän ilmaista,
 Ma käytän suukkoja, en lauseita.