Miekalle työtä
Voi raitis henki, lailla virran vaisun
 Sä rantatörmänteitä silpoile,
 Saas nähdä, Vuoks’ kuin pilviin saakka paisuu
 Ja kurjan ihmisyyden huuhtelee.

 Imatra, rysky, pauhaa intoo uutta
 Ja syömeen taivaan tulivasamat!
 Sais siitä sankar taistoon voimakkuutta,
 Jos masentaa sen esteet surkeat.

 Ja sankar nousee taasen intomielin
 Ja miekan kahvaan käsi jännittyy!
 Ei kyitten parvi taida kähykielin
 Siell’ liikkua, miss’ sankar näyttäyy!

 Uus kilpi suojaa kasvoo kalmeaista,
 Se välkähyy kuin ”Mars’in” milloinkaan,
 Vahvistaa säilä kättä horjuvaista,
 Se leikkoaa kuin totta tarvitaan.

 Se kanssaan pyytää kirkon vanhan herran,
 Jos liittoon yhtyis maata perkaamaan,
 Vaan kieltää jos, niin pelkään että kerran
 On sama säilä hänen turmanaan.

 Se miekk’ ei lemmi kuolleen uskon rauhaa,
 Miss’ paimen parka itse nukahtaa;
 Ei kuule, miten Hornan joukko pauhaa
 Ja viime linnan uhkaa valloittaa.

 Jo vonkuu vuor’, isämme minne muinen
 Vapauden viirin, ristin pystytti,
 Sen vartiat kuin portto tuiretuinen
 Hekuman lempeen kanssaan vietteli.

 Ja Hornan lippu ristin vieres liehuu,
 Ja viirin musta pilkku himmentää,
 Ja lemmen neste Herran kalkis kiekuu,
 Ja Hornan teltta kuorin pimittää.

 Vaan teltan yli huutaa huuhka musta.
 ”Meit’ uskon voima pahast’ varjelee!”
 Vaan hän ei huomaa, miten teltan suusta
 Its’ Hornan henki ilkkuin katselee.