Jumala ja minä
Olen koko päivän katsonut kirjoja,
 kahta suurta kirjaa
 kukista ja perhosista ja kultakuoriaisista.
 Olen aivan hengästynyt niiden kauneudesta.
 Ja kun kohotin pääni,
 katsoit sinä, Jumala,
 olkapääni yli kirjoihin.
 Ja äkkiä minä rakastin sinua.

»Olit kai hyvin nuori», sanoin,
»kun loit nämä?
 Etkö iloinnut, kun ne säteillen kuin jalokivet
 ja tummunut kulta
 pyrähtivät taitavista sormistasi?
 Miten paljon hyödytöntä ja kaunista olet luonut.
 Sitten loit ihmisen,
 ja ihminen loi paljon rumaa ja tyhmää,
 yhteiskuntia ja sotalaitoksia.
 Oi, olemme niin väsyneet niihin!

 Olisitpa sinä vielä nuori!
 Olisit juuri luonut kukat ja perhoset ja kultakuoriaiset
 ja salaperäisenä ja säteillen tulisit luokseni
 ja tarttuisit käteeni
 kuin suuri veli hyvin pienen sisaren käteen
 ja veisit minut katsomaan tekojasi.
 Silmäni tulisivat suuriksi hämmästyksestä,
 ja sinä olisit hiukan ylpeä.»

 Katselen yhä kirjojani,
 ja sinä, Jumala, katsot kauas
 ja hymyilet surullisesti.
 Muistatko aikaa, jolloin olit kuohuvan nuori?