Kevät-aamu (Forsman)
Kas, kuink’ armas aamu koittaa
 Idän kaukomerten takaa,
 Kultaan verhoo, purppuroittaa
 Maan, mi tyynnä alla makaa.
 Usvat haihtuu, talvi taukoo,
 Luonto herää, silmäns’ aukoo.

 Leivo, liehusiivillänsä
 Äsken tullut etelistä,
 Laulaa ylhääll’ liitäissänsä
 Toivon, kevään kukkimista;
 Joutsenparvi maahan rientää,
 Tervehdellen Suomen nientä.

 Tummain puiden kesken lentää
 Huima aalto valloillansa,
 Ilomielin orava entää
 Sammalkatto-suojahansa;
 Kaukaa metsän siimeksellä
 Kukertaapi kyyhky hellä.

 Kultaviljaa tuutii tuttu
 Aamutuuli pitkin sarkaa,
 Yllään valko-talvinuttu
 Jänis poikki pellon karkaa;
 Kuusen alta väijystänsä
 Tähtää miesi pyssyllänsä.

 Vaivoin lehdon vilpoisessa
 Säilyin, loistaa hangen tähde,
 Valkokoivuin kaivellessa
 Vuokkoin kesken läikkyy lähde;
 Ahti hiljan noustuansa
 Soittaa kultakanneltansa.

 Kaunis kevät! kauan kierii
 Vaunus mailla eteläisen,
 Ennenkuin se tänne vierii
 Pohjan kunnahille jäisen;
 Et niin kiitollista mieltä,
 Kuin on meidän, löydä sieltä.

 Mitähän ne tarkoittaapi
 Virret, jotka soivat sulle?
 Että kevät meille saapi,
 Niinkuin Vapaus vangitulle;
 Että Pohjan jäätehellä
 Sydämiä on virkistellä.

 Kudo uudet juhlaverhot
 Vesille ja maisemille;
 Nosta yöstä henkiin perhot
 Sulhoiks’ kukka-kultasille;
 Sydämemme sopukoista
 Talven kolkot muistot poista!