”Maria!”
»Vihdoinkin päivä sarastaa,
 Jo poistuu synkkä, pitkä yö!»
 Maria lausuu, kiiruhtaa »Nyt
 tehtävä on kallis työ –
 Kallis ja raskas – voidella
 Kun täytyy Herran ruumista.»

 Suruinen katse kirkastuu,
 Toivo hymyy huulillansa –
»Jo haudan seutu heijastuu,
 Vaikk’ aamu vielä usvillansa
 Peittävi puut ja pensahat,
 Jotk’ oven haudan verhovat.»

 Näin lausuen hän nopeasti
 Rientävi yhä edelleen –
 Yön kaste jalkojansa kasti
 Astuissa maahan ruohoseen,
 Ja aamurusko soihdullaan
 Punasi taivahan ja maan.

 Punerva rusko kirkastuvi,
 Kuin tuima tuli roihuais,
 Jo ensi säde singahtavi,
 Kuin kapalosta kirpoais,
 Kuin tuli virta vyöryellen
 Sätehet lentää kirmaellen.

 Aurinko, päivän kulta kehrä,
 Häikäisevässä valossaan
 Jo nousee ylös taivahalle –
 Maria sit’ ei katsokkaan,
 Hän rientää läpi lehdikon,
 Kuin metsävuohi levoton.

 Jo haudan eteen seisahtuvi:
»Mik’ ihme! hauta avattu!»
 Hän huudahtaa ja tuskastuvi:
»Tyhjänä! Herra otettu!
 Voi, enkö edes ruumistaan
 Voidella saanut haudassaan?»

 Vaan itkun läpi katsoissansa
 Hautahan: kaksi ihanaa
 Enkelinuorukaista siellä
 Istuvi, toinen lausahtaa:
»Mit’ itket, ketä etsit sa?»
 Vastasi heille Maria:

»Herrani ovat ottanehet –
 En tiedä, mihin veivät sen» –
 Ja kuuman kuumat kyynelehet
 Sort’ äänen, peitti katsehen –
 Nyyhkien, surun valtaama,
 Kääntyvi heistä Maria.

 Siten kun itki itkujansa,
 Kääntyen poies menemään,
 Kohtasi taasen korviansa
 Kysymys, tuttu ennestään:
»Mit’ itket, ketä etsit sa,
 Nainen, oi surun valtaama?»

 Puistossa läpi kyynelverhon
 Himmeesti silmä eroitti
 Mieshaamun lähenevän, jolle
 Maria kohta virkahti:
»Herra, jos Hänet kannoit pois,
 Sano, Hän vaikka missä ois!»

 Vaan Jesus, Herra ylösnoussut,
 Vapahtajamme väkevä,
 Hän siinä seisoi, kirkastettu,
 Marian edess’ elävä –
 Ja rakkauden vienolla
 Äänellä lausuu:»Maria!»

 Kuin salama ois sieluhunsa
 Sähköisen tulen iskenyt,
 Niin Maria nyt riemussansa
 Olisi Herraa syleillyt –
»Mestari, minun Herrani!»
 Hän alas maahan vaipuvi.

 Vaan Herra hellin ehkäisevi:
»Minuhun ällös tartu, vaan
 Vie sana tästä veljilleni:
 Isänne luokse kunniaan
 Nyt nousen – minut nähdä saatte,
 Galileaan kokoontukaatte!»

 Maria rientää, sydän täynnä,
 Iloinen, syvä hurmaus
 Valtasi sielun, kasvojansa
 Valaisi taivaan kirkkaus:
 Hän riensi, juoksi, rukoili,
 Ilosta itki – hymyili.

»Oi päivä kuink’ on kirkas nyt –
 Kuink’ autuus uhkuu luonnossakin
 On kaikki sumu hälvennyt,
 Ja poistettu on kuolemakin!
 Oi, kallis Veri-ylkäni!
 Oi, Jesus, kaikki kaikkeni?»