V. Döbelnin ruusu
v. .

Kirjoittanut Jalmari Finne.

öbeln tulee viikon
päästä tänne! lausui
A:n kartanon herra
rouvalleen. Hän kirjoitti
ennen Ruotsiin
lähtöään haluavansa
käydä meitä tapaamassa.
Meidän täytyy ottaa hänet
vastaan suurella kunnialla!

— Sepä vasta hauskaa! huudahti
kartanon rouva. No, kun v. Döbeln
tulee meille, niin kyllä hän
saa nähdä tulevansa ystävien luo.

Sota oli loppunut, joukot hajaantuneet
rauhanteon jälkeen ja sotapäälliköt
palasivat Ruotsiin.

Kartanon herra oli ollut hyvä
ystävä v. Döbelnin kanssa, olihan
Döbeln ollut heidän tyttärensä Annan
kummikin.

13-vuotias Anna istui äitinsä
luona, kun isä toi tuon uutisen.
Hän aivan punastui ilosta. Kotona
oli aina puhuttu v. Döbelnistä, hänen
urhoollisuudestaan, jaloudestaan,
hienosta käytöksestään, ja
Anna oli oikein ahmimalla kuunnellut
kaikkea. Hänen mielestään
oli v. Döbeln paljoa lähempänä häntä
kuin isää ja äitiä. Olihan Döbeln
hänen kumminsa. Hän oli luonut
itselleen kuvan tuosta miehestä,
jolla aina oli musta side otsalla,
jota sotilaat jumaloivat, joka oli
jaloin, paras kaikista, ja joka oli
juuri hänen, Annan, kummi.

Talossa pantiin perinpohjainen
siivous toimeen suuren vieraan
kunniaksi, kevättuuli sai avoimista
ovista puhaltaa sisään, mattoja tomuutettiin,
hopeoita kiilloitettiin.
Koko talossa kävi sellainen touhu,
että vanha kanamummo, Maija-Kaisa,
siunaili ja ihmetteli. Hänen
muistinsa oli jo hyvin huono, eikä
Döbelnin nimi pysynyt siellä yhtä
vähän kuin vesi seulassa, mutta
varmuuden vuoksi hän hoki:

— Voi hyvänen aika, keisari ja
kuningas tulee!

Keisari ja kuningas olivat korkeinta
mitä Maija-Kaisa tiesi, ja
kun hän pani ne yhteen, niin eiköhän
se jo riittänyt nimeksi niin
suurelle herralle.

Ja hän puheli kanoilleen tästä
vieraasta ja selitti heille, sillä kukaan
muu ei häntä viitsinyt kuunnella.
Kun kukon ääni sattui olemaan
käheä, niin Maija-Kaisa oli
aivan onneton, jollei se nyt kirkastuisikaan
siksi, kunnes suuri
vieras tulee.

Heti ensimäisenä päivänä kuuli
Anna isän ja äidin keskustelevan,
minkä pienen lahjan kumpikin
heistä antaisi Döbelnille. Isällä
oli Döbelnin isän hopeinen nuuskarasia
ja äidillä hänen äitinsä
jalokivisormus. Ne aikoivat he antaa
suurelle sankarille muistoksi
hänen Suomesta lähtiessään.

— Mitä sinä keksit kummillesi?
kysyi isä Annalta.

— Pitääkö minunkin, sanoi Anna
hätääntyneenä.

— Sinun, jos kenenkään, lausui
äiti hymyillen.

— Mutta mitä? kysyi Anna.

— Kas, sen sinä saat itse keksiä,
sanoi isä nauraen.

-- Itse keksiä! Niinkuin olisi
niin helppoa keksiä lahjaa sellaiselle
suurelle herralle, ajatteli Anna.

Hän rukoili äitiä sanomaan jotain,
rukoili ja pyysi, mutta äiti
käski Annaa itse miettimään.

Anna kulki pitkin huoneita ja
mietti ja tuumi. Hän istui salissa
suurien muotokuvien alla ja ajatteli
siksi kunnes päätä oikein pakoitti.
Ja kun hän oli miettinyt,
mitä tuollaiselle suurelle herralle
voisi antaa, niin ei hän löytänyt
muuta kuin sukat, ja niitäkään ei
enää ennättäisi millään tavoin kutoa.
Isälleen Anna oli laittanut
joululahjaksi yömyssyn, mutta eihän
sekään sopinut sotasankarille.

Hän meni kyökin puolelle ja kyseli
Stiinalta, keittäjättäreltä, neuvoa.

— En minä tiedä, mitä röökinän
passaa tehdä, sanoi Stiina,
minä laitan hänelle kauniin kakun.

Ja Stiina riensi Maija-Kaisan luo
ja tilasi häneltä tuoksi tulopäiväksi
kolmekymmentä munaa.

— Ja tuoreita niiden pitää olla,
sanoi hän varmasti kanamummolle.

— Hyvänen aika, eihän ne kanat
muni paljon näin varhain keväällä,
voivotteli Maija-Kaisa aivan
onnettomana.

— Niiden täytyy, sanoi Stiina
lähtiessään.

— Jos minä koettaisin puhua kanoille
järkeä, sanoi Maija-Kaisa ja
huuteli koko kanalauman koolle.

Anna oli seurannut Stiinaa kanakopille
ja päätti neuvottomuudessaan
turvautua Maija-Kaisaan.

— Maija-Kaisa, sanoi hän, onko
teille kukaan ollut oikein rakas?

— Herrajestas, mitä tuo lapsi
kysyy! Mistä se Anna semmoista
on päähänsä saanut?

— Vastatkaa nyt, jatkoi Anna.
Onko?

— Minulleko? Oli kyllä, silloin
kun minä olin nuori, mutta siitä
on jo niin pitkä aika.

— Odottiko Maija-Kaisa häntä
koskaan kotiin?

— Totta kai, hänhän oli tyyrmanni
ja oli aina merellä.

— Ja mitä Maija-Kaisa antoi hänelle,
kun hän tuli kotiin?

— Mitäkö? Ei sellaista sanota
lapsille!

— Sanokaa nyt. Voi, hyvä Maija-Kaisa,
sanokaa nyt.

— No, pusun hän sai.

— Vai sen, sanoi Anna punastuen.
Eikö muuta?

— Kun hän viimeisen kerran
tuli kotiin, ennenkuin hän sitten
hukkui, niin olinhan minä kasvattanut
häntä varten —

— Mitä? Mitä?

— Ruusun.

— Oikean ruusunko? kysyi Anna.

— Niin, ja kun hän tuli, niin
olin minä pannut sen hänen pöydälleen.
Se oli niin kaunis, siinä
oli kaksi kukkaa ja yksi nuppu.

Sellaisen Annakin arveli mielestään
voivansa ahtaa Döbelnille.
Ruusun. Se sopisi. Tuntui oikein
suloiselta, kun asia oli selvinnyt.

Mutta voi onnettomuutta! Samassa
muisti Anna, että hiiret olivat
talvella pureskelleet kellarissa
kaikki ruusut, parissa oli nyt lehtiä,
mutta ei nupun alkuakaan näkynyt.
Jollei nyt jotain ihmettä
tapahtunut, niin täytyi hänen kai
sittenkin antaa Döbelnille yömyssy
tai kutoa sukat, vaikka saisi yötä
päivää valvoa.

Oikein pakkasi itkettämään sellainen
paha onni. Että ne hiiret
juuri tänä talvena olivat olleet niin
pahoja!

Anna tuli sisälle. Isä istui kirjoituspöydän
ääressä ja järjesteli
papereitaan. Kuullessaan Annan
tulevan huoneesen hän sanoi:

— Pue yllesi ja mene neiti Henrietten
luo ja vie nämät paperit
hänelle. Sano, että niillä on kiire
ja että hän koettaa kopioida ne
neljän päivän kuluessa.

Anna otti käärön kainaloonsa.
Kartanon maalla asui vanha neiti,
joka isälle teki pieniä kirjoitustöitä.
Hän asui pienessä mökissä
vanhan palvelijattaren kanssa, luki
joutoaikoina ranskalaisia romaaneja
ja ompeli kauniita korutöitä. Hän
oli asunut kartanon maalla niin
kauan kuin Anna muisti, oli aina
ollut hänelle hyvä ja Anna sanoikin
häntä tädiksi.

Hän vei paperit neiti Henriettelle.

Tämä oli hyvin onneton kuullessaan
että papereilla oli kiire, sillä
hän oli loukannut oikean kätensä
ja kirjoittaminen kävi hankalasti.
Mutta eipä hän tahtonut myöskään
luopua työstä, sillä puhtaaksikirjoitus
tuotti hänelle hiukan tuloja.

Anna oli jo menossa, kun hänen
silmänsä osuivat ikkunan laudalle.
Siinä oli ruusu! Yksi kukka oli
jo auennut ja siinä oli kahdeksan
nuppua!

— Täti, täti, huusi Anna, antakaa
minulle tuo ruusu.

— Mitä sinä sillä tekisit?

— Minä — kun — änkytti Anna,
kun kummi — von Döbeln tulee,
niin antaisin sen hänelle.

— Tuleeko von Döbeln tänne?
huudahti täti Henriette.

— Tulee, tulee, ja silloin minä
tahtoisin antaa tuon kukan hänelle.

— Lapsi, lapsi, sanoi vanha neiti,
jos sinä annat minun kukkani hänelle,
niin yhtähyvin minä sen annan
itse. Sen minä teen. Ja nyt
sinä et saa enää pyytää sitä minulta.

Annan sydäntä oikein kaiveli
kun hän oli sanonut, mitä varten
hän ruusua tarvitsisi, nyt täti Henriette
sai toteuttaa sen, minkä hän
suurella vaivalla oli keksinyt. Kylläpä
maailmassa oli paljon vääryyttä!

— Sano nyt isällesi, sanoi täti
Henriette, kun Anna aikoi lähteä,
että minä koetan tehdä parastani,
mutta ei ole sanottu, saanko minä
työn valmiiksi. Olipa sekin malööri,
että minun juuri nyt piti
saada käteni kipeäksi.

Samassa välähti ajatus Annan
päässä. Mitä, jos hän auttaisi!
Hänellä oli kaunis käsiala, sillä
äiti oli vaatinut, että hän oppisi
hienosti kirjoittamaan.

— Minähän voisin auttaa tätiä,
sanoi hän.

— Niin, jos sinä, lapseni, vaan
viitsisit.

— Kyllä, kyllä, kyllä minä viitsin,
mutta — minä en tee sitä ilmaiseksi.
Minä tahdon ruusun
palkaksi.

— Sitä minä en anna, minä annan
sen itse hänelle.

Annaa pahoitti niin, että hänen
teki mieli sanoa jotain pahaa, kuten
Stiinan oli tapana, kun kyökissä
jotain pilaantui.

Oikein teki mieli itkeä harmista.
Nyt sitä sittenkin sai turvautua
myssyyn ja sukkiin.

Hän oli jo ulkona, kun täti Henriette
huusi häntä takaisin.

— Kuule, etkö sinä voisi auttaa
minua kirjoittamisessa, jos minä
leivon sinulle makean tortun.

— Minä tahdon ruusun.

— Oikein vattuhillon kanssa.

— Minä tahdon ruusun.

— Anna! sinä olet itsepäinen
tyttö ja se on rumaa! sanoi täti.

Mutta mitähän ajatuksia lienee
tädissä äkkiä herännyt kun hän
hetken kuluttua lisäsi:

— Tule huomenna, sinä saat
ruusun.

Seuraavana päivänä oli Anna tädin
luona. Ensi alussa luisti kyllä
kirjoitus, mutta kun hän ei siitä
ymmärtänyt sanakaan, niin tuntui
se kuolettavan ikävältä. Mutta
joka kerta kun hän katsahti ruusuun,
niin kynä taas alkoi luistaa.

Kartanosssa ei ihmetelty Annan
poissa-oloa. Kun hän ensi kerran
sanoi menevänsä tädin luo, niin
virkkoi äiti:

— Se on hyvä, pysy sinä siellä,
niin et ole täällä tiellä, kun taloa
siistitään.

Ja Anna kirjoitti ja kirjoitti.
Alussa oli hän luullut, että täti
kirjoittaisi edes osan. Mutta kun
tämä ei näyttänyt ryhtyvänkään
siihen, niin se ensiksi harmitti,
mutta sitten hän iloitsi siitä;
sillä kun hän yksin suoritti koko
työn, niin oli ruusu aivan hänen
oma ansaitsemansa, eikä täti päässyt
edes osallakaan antamaan sitä
kummille.

Ulkona suli lumi ja pieniä puroja
virtasi kaikkialla. Olisi ollut
niin hauskaa saada niitä tikulla
kaivella, ja johdella vettä pieniin
järviin ja niistä taas vetää jokia.
Mutta ei auttanut, kirjoitettavaa
oli paljon ja se oli saatava neljässä
päivässä valmiiksi.

Vihdoin viimein oli viimeinen
sana kauniisti paperille kirjoitettu
ja viimeinen piste painettu. Nyt
oli ruusu hänen, nyt ei täti Henriettellä
ollut enää mitään oikeutta
siihen. Ja kuinka kaunis se
oli! Joka päivä oli uusia kukkia
auennut! Kannatti sitä katsella
ja kannatti se antaa!

Anna vei paperit isälle. Keskellä
touhua tämä ei katsonutkaan niihin,
sanoi vain: hyvä on!

Tuli vihdoin tuo odotettu päivä.
Talo oli siistitty ylhäältä alas asti.
Vierashuone loisti koko komeudessaan.

Äiti oli itse palmikoinnut Annan
vaalean tukan ja järjestänyt nauhat
hänen pukuunsa.

Ja nyt sai vain odottaa! Mutta
pitkältäpä se odotus tuntui. Entäs,
jollei kummi tulisikaan. Ei hän
sentään sellaista surua voinut tuottaa,
arveli Anna.

Äkkiä tuli renkipoika huoneeseen
ja sanoi:

— Tuolla näkyvät vaunut lehtokujan
päässä!

Mikä hälinä siitä syntyi! Anna
katseli ikkunasta. Tuolla tulivatkin
jo vaunut. Nyt ne ajavat pihamaalle.
Isä, äiti ja Anna riensivät
portaille vastaan.

Tuossa nyt oli kummi, v. Döbeln.
Hän oli aivan sen näköinen kuin
Anna oli ajatellut, ehkä vielä kauniimpi.
Hän syleili isää, suuteli
äitiä kädelle ja sanoi sitten:

— Tämä on kai Anna, ja taputti
häntä päähän.

Vieras vietiin saliin, sinne ei
Anna saanut mennä. He puhelivat
siellä ja kummin pehmeä, miehekäs
ääni kuului tuon tuostakin.
Ei kai kellään ollut niin komeata
ja kaunisäänistä kummia!

Kohta mentiin aterialle ruokasaliin.
Anna pujahti kyökkiin.
Siellä komeili pöydällä Stiinan
kaakku, oikea taideteos, se oli sokeroitu
ja päällä oli kirjoitus, jonka
Stiina itse oma kätisesti oli sokurista
valmistanut: „Kentrali von
Tööpelille rakautessa ja kuniotukse
kans.” Ja vieressä seisoi Maija-Kaisa
kädet ristissä, olihan hänelläkin
osansa siihen, sillä hänen kanansahan
olivat munineet siihen käytetyt
munat.

Samassa Anna aivan pelästyi.
Hänen lahjansa! Ruusu! Hän sieppasi
suuren huivin hartioilleen ja
pujahti kyökin ovesta ulos. Maa
oli märkää, ja hänellä oli ohuet
kengät jalassaan. Niitä muuttamaan
ei nyt enää ollut aikaa. Kyökin
porstuassa oli Stiinan suuret
kengät. Ne Anna veti omien kenkiensä
päälle. Ja nyt, minkä vain
pääsi, tädin luo.

— Ruusu, ruusu, läähätti hän
ovella.

— Tässä se on, riensi täti sanomaan
ojentaen tuohisessa olevan
ruusun Annalle. Mutta odota,
sanoi hän, ulkona tuulee, se voi
rapistaa lehtiä kukista, odota kunnes
tuon jotain sen ympärille.

Ei Annalla ollut aikaa odottaa,
hän kietoi huivinsa kukan ympärille
ja riensi ulos. Ulkona tuuli
tuntui kylmältä ohuen puvun läpi,
mutta mitä siitä, kun ruusu vain
säilyi.

Raskas se ruukku oli. Piti vaihtaa
aina vähän päästä toiselle ja
toiselle käsivarrelle.

Lopulta oli hän kotona. Ja nyt joutuin
vierashuoneeseen, ennenkuin
kummi ennättää tulla sinne. Ruusu
oli saatava paikalleen ja myös jotain
muuta, jota Anna oli sen lisäksi
valmistanut ja joka oli hänen
povellaan. Se oli runo, jonka hän
itse oli tehnyt, kirjoittanut kauneimmalla
käsialallaan. Se kuului:
Kun kummi tulee tänne,
Niin minä silloin annan
Tämän ruusun hänelle.
                       Anna.

Ei se oikein runolta kuulunut,
mutta se oli ainakin hänen oma
tekemänsä.

Huivi otettiin ruusun ympäriltä,
paperi pantiin oksalle. Hän katsoi
siihen vielä kerran. Oli se sentään
kaunis. Viisi kukkaa oli auennut.
Se dli enemmän kuin siinä ruusussa,
jonka Maija-Kaisa oli antanut
tyyrmannille.

Hän aikoi hiipiä pois, kun ovi
aukeni.

v. Döbeln seisoi ovella.

— Sinä Anna, sanoi hän. No,
mitä asiana?

— Minä — minä — toin tämän,
sopersi Anna.

— Minulleko, lapsi? Kylläpä äitisi
on kasvattanut kauniin ruusun.

— Ei se ole äidin, minä olen sen
itse —, hän ei saanut sanoja suustaan.

— Sinä itsekö?

— Niin — hankkinut —

— Vai niin, sanoi v. Döbeln hymyillen.
Ja mikä tämä paperi on?
Runo! Minulle?

Hän luki sen ja katsoi sitten
Annaan:

— Oletko sinä itse tämän tehnyt?

— Olen! sanoi Anna hiljaa.

— No, lue se sitten ääneen minulle.

— En — minä —

— Luetaan yhdessä. Minä ensin
ja sinä sitten. „Kun kummi
tulee tänne —”

— „Kun kummi tulee tänne —”

— „Niin minä silloin annan —”

— „Niin minä silloin annan —”

— „Tämän ruusun hänelle —”

— Sillä minä pidän niin paljon
teistä, kummi, huudahti Anna.

— Eihän runossa niin ollut.

— Mutta minä sanon, lausui
Anna.

Döbeln hymyili, kumartui alas,
otti Annan pään hellästi käsiensä
väliin ja suuteli häntä.

Anna vavahti ja katsoi sitten
alas. Voi hirveätä! Hänellä oli
vielä Stiinan kengät jalassaan. Ja
hän karkasi pois kuin nuoli huoneesta.

Hän oli juossut pääovesta ulos
ja aikoi kiertää pihan kautta kyökkiin.
Mennessään vierashuoneen
akkunan ohi hän pysähtyi ja katsoi
ylös. Kummi kumartui juuri
sen kauneimman ruusun puoleen.
Hän näki Annan ja nyökkäsi hänelle.

Anna punastui aivan tukanrajaa
myöten ja lähti juoksemaan.

Kun hän kyökin porstuassa riisui
Stiinan kenkiä jalastaan niin
hän ajatteli:

— Hän suutelikin minua! Kyllä
kai se kuului asiaan, koska Maija-Kaisakin
puhui siitä!”

Lähde: Pääskynen no 8, 1908, s. 137–142

Jalmari Finne
1908
Sadut