Iltalaulu (Lindahl)
Aurinko kaukaisten metsien sylissä.
 Karjojen kellot kalkkavat kylissä,
 tummuvat vihreyskylläiset puistot;
 haikeus siittävi sieluun muistot –
 menneiden iltojen muistot!

 Vuosia sitten, tuon veräjän pielessä
 löysin mä tyttö sun, yön tulo mielessä;
 katseeni kerjäsi katsetta kuumaa,
 janosi huuleni huultesi huumaa –
 kirsikkahuultesi huumaa.

 Katseen sa annoit, mi lemmestä palaen
 sytti mun, riemua rintaani valaen;
 paljon se lupasi, paljon se antoi,
 rakkausunehen kanssasi kantoi –
 kesäyön unehen kantoi!