Kangastus
Kädestä saattajani tuntematon
 mun selkeyteen, kalliolle vie
 ja näyttää äärtä taivon kuulaan katon;
 tää, mitä nään, se ihaninta lie.

 Kuin hienoin silkki välkähtävi sini
 kultaisin kirjailtuine kuvineen.
 Avarat kaupungit saa silmihini
 rinteellä hopeaisen harjanteen.

 Nään puistot kaareilevin käytävineen,
 virroista kesyt jalopeurat juo.
 Ja ilman halki kiitää lentimineen
 valkoiset linnut taitekattoin luo.

 Mä ihastuksin katson kangastusta,
 mut valkojoutsen vierelläni on.
 Mä seuraan saattajani viittausta
 satulaan nousen, käymme lentohon.

 Jäähyväiseksi saattajani heittää
 minuhun katsehen, näin virkkaen:
 ”saat ponnistustes palkan, kohta peittää
 pimeä verho maisen kurjuuden.”