No 399 Suomalaisessa Virsikirjassa
1.

 Jo herkee haikea huoli,
 Jo lakkaa äitien itku,
 Ei ystäviään piä surra;
 Tää kuolu on uuistos elon.

 2.

 Miks hakatut hautojen kivet?
 Miks muuratut kammiot kalliit?
 Jos ei että nukkunut pannaan
 Niihin, ei peräte kuollut.

 3.

 Sillä ruumis lepohon mennyt,
 Ken tunnottomana nähään,
 Taas henkensä kallihin kanssa
 Koht’ yhteen lujemmin liittyy.

 4.

 Ovat tulevat ajat, kun jälleen
 Luut entinen lämpönen ehtii,
 Ja verellä nuorella virkoo
 Taas sielun muinonen maja.

 5.

 Ruumiit, jotka martana maassa
 Ja määnneet makasi ennen,
 Temmastaan takasi ilmaan
 Seuraamaan entistä henkee.

 6.

 Niin siemen kuivanut virkoo
 Jo kuollut, jo peittetty peltoon:
 Se turpeen povesta nousee
 Ja toivotuks heelmäks tointuu.

 7.

 Näin nouseman kuollejen jälleen,
 Ajan tultua paremman, pitää:
 Ei liitokset ruumisten ratkee
 Taha Tuonelan tultua kerran.

 8.

 Ite Tuoni on ilosemp siitä,
 Että kuoleman kipujen kautta
 Tie hyvillen autuas aukee,
 Taha tähtien tuskilla tullaan.

 9.

 Tää ruumis nyt, maa, ota taltees,
 Ja kauniist povehes peitä!
 Sullen ihmisen jäsenet jätän,
 Ja kalliit jäännökset uskon.

 10.

 Näiss’ ennen on asunut henki
 Ite-Luojan lähtenyt suusta:
 Miel’ elävä myös oli niissä,
 Joka Jesuksen Oppia seuras.

 11.

 Sinä piilohos annettu peitä!
 Ei unhota vaatia Ite
 Lahjaansa takasi Luoja,
 Ihmeellistä kasvonsa kuvaa.

 12.

 Pian tulee ansion aika,
 Jolla Jumala toivomme täyttää:
 Olet ilmiin aatava silloin
 Sen haamun, kun heitän nyt huostaas.

Anonyymi
Virret