Malakias Mönkkäsen tulevaisuuden seikkailuja/7
Päästyäni asuntooni heittäysin vaatepäällä vuoteeseen.
Korvissani soivat yhä nuo kyynilliset
sanat: „Nykyään on jokainen Suomen kymmenestä
ja puolesta miljoonasta asukkaasta suomettarelainen.”
Minä tunsin koko sisällisen maailmani
mullistuvan ylösalaisin ja hampaitani kiristellen
vakuuttelin minä itselleni, että tuhat kertaa
mieluummin olisin niiden suonut olevan vaikka
anarkisteja ja mormooneja kuin suomettarelaisia.
Ja etteivätkö oman aikani nuorsuomalaiset olisi
tässä asiassa olleet täydellisesti samaa mieltä
kanssani, sitä en rahtuakaan epäillyt.

Tuskissani vääntelehtien koetin muistella erästä
kotikaupunkini nuorsuomalaisessa lehdessä ollutta
pontevaa kirjoitusta, josta satuin muistamaan seuraavat
miehekkäät sanat: „Mutta kulttuurityössä
ne vasta puolueidemme voimasuhteet astuvat lopullisesti
näkyviin. Missä ovat suomettarelaiset
tiedemiehet, kirjailijat ja taiteilijat? Asettakaapa
ne riviin ja astukaa arenalle!”

Mutta lohdutusta eivät nuokaan jalon itsetunnon
pursuttamat sanat kyenneet nyt sydämeeni valamaan.
Ja mitenkäpä se olisi mahdollista ollutkaan
asiain nykyisellä kannalla ollen. Sillä
vaikka en olisi hra Kalmarannan sanoja todesta
ottanutkaan, niin puhuivathan sen sijaan kokemani
tosiasiat kyllin vakuuttavaa kieltä siitä, että suomettarelaisuus
oli päässyt valtaan. Olihan toinen
kotimainen kieli hävinnyt olemattomiin, siitä olin
tänään saanut täyden vakuutuksen! Oo, että
natsionaiismi olikin voinut kansalaiseni niin vimmata!
Mihin kurjaan tilaan olikaan isäini maa
noiden sadan vuoden kuluessa saatettu, kun suomettarelaiset
olivat hävittäneet sillan länsimaihin!

Ja nuorsuomalaisuuskin — oi te suuret jumalat —
oli hävinnyt! Niin, mitäpä tehtävää sillä olisi
enää ollutkaan ja minkäpä hyväksi se enää olisi
elänytkään, kun sen puolustettavana ei enää ollut
toisen kotimaisen kielen oikeuksia.

Miksi, katala kohtalo, siirsit minut tähän aikaan,
näkemään tätä surkeutta! Oo Teemu, oo Turkka,
oo Heikki Renvall ja Jonas Castrén, miksi en
saanut kuolla teidän aikananne, miksi en saanut
kuolla sankarien aikana! Ja kädet ylös kohotettuina
minä epätoivon haikeudella toistelin pitkän
ajan noita isä Aeneaan sanoja:

„— — — o terque quaterque beati,
quis ante ora patrum Troiae sub moenibus altis
contigit oppetere!”

Mutta mitäpä väsyttäisinkään lukijaa kuvailemalla
noita helvetillisiä sieluntuskiani, jotka väliin
pakottivat minun painamaan kasvoni tyynyyn,
etten huudoillani muita vieraskodin asukkaita
häiritsisi. Mutta loppuuhan joskus pitkäkin yö ja
niin koitti minullekin aamu. Silloin, taisi olla
noin yhdeksän ajat, koputettiin hiljaa ovelleni ja
sisään astui — toht. Kalmaranta. Tuntunee kummalliselta,
kun sanon, että minä hänet nähdessäni
ilostuin. Mutta, hyvä lukijani, kuvittelehan olevasi
minun asemassani, niin silloin et ollenkaan
ihmettele, että sellaisen ypöyksinään vietetyn
yön jälkeen ilostuu nähdessään ihmisen, olipa tuo
ihminen sitten vaikka suomettarelainenkin. Niin,
herra Kalmarannassa näinkin minä sillä hetkellä
vain ihmisen, en suomettarelaista.

— Olen vointinne ollut huolissani,
— alkoi hän, — ja se sai minut näin aikaisin
luoksenne poikkeamaan. Mutta kuinka teidän
laitanne oikeastaan on? Tehän olette aivan tuhkan
harmaa kasvoiltanne! Oletteko ollenkaan
nukkunut?

Hän istahti tuttavallisesti viereeni vuoteen laidalle
ja laski kätensä olkapäälleni. Tunsin rinnassani
jonkunlaista lämmittävää turvallisuuden
tunnetta ja samalla suuren halun paljastaa hänelle
kummallinen asemani. Tunsin, etten minä enää
mitenkään kykenisi näyttelemään osaani amerikalaisena.

— Hyvä herra tohtori, kiitän teitä ensinnäkin
osanottavaisuudestanne, — aloin minä puhua, kun
olin ensin kuivia huuliani vedellä kostuttanut.
— Olen viettänyt mitä tuskallisimman yön. Unesta
ei tietysti voi puhuakaan. Ja nyt — totisesti
en käsitä mistään mitään, en ole varma,
näenkö unta vai kuumeessako hourailen, vai
olenko kerrassaan mielipuoleksi tullut. Oo, jospa
käsittäisitte tilani! Ensinnäkin, minä en ole mikään
amerikalainen, kuten olen teille uskotellut,
vaan ainoa mitä itsestäni voin sanoa, on, että
minä kesällä 1906 tulin Kotkaan erään liikkeen
prokuristiksi ja sitten saman vuoden syyskuun

12 päivänä lahdin liikkeeni asioissa iltajunalla
Helsinkiin. Lähellä Kouvolaa pysähtyi juna äkkiä
ja sen jälkeen en muista enkä tiedä mitään, ennenkuin
lähellä Keravaa huomasin taas istuvani junassa,
jolla tulin tänne Helsinkiin — nyt, vuonna
2000, kuten, kaikki seikat vakuuttavat. Sanokaa,
oi sanokaa, mitä tämä kaikki on, sanokaa suoraan,
olenko minä mielipuoli ja . . . oh! en käsitä, kaikki
menee päässäni ympäri!

Minä tartuin käsin päähäni ja tuijotin villisti
tohtoriin. Hän katsoi minua ensin pitkään ja
suurin silmin ja puhui sitten enemmän itsekseen
kuin minulle:

— Mutta kuinkas . . . olisiko mahdollista? . . .
Niin, niin sen täytyy olla! — ja äkkiä ponnahti
hän ylös, riensi oven luo ja painoi sähkökellon
nappulaa. Kun palveliatar ilmestyi ovelle, sanoi
hän:

— Olkaahan hyvä ja hankkikaa tänne nopeasti
„Kansalaisen” viime tiistain ja keskiviikon numerot.

Kun tyttö oli ne tuonut, käänsi hra Kalmaranta
toisen numeron sisäsivut esille, pisti lehden eteeni
ja osoitti sormellaan seuraavaa uutista:

Kun ratavartija Heikki Könönen ryhtyi toissa
päivänä ottamaan muuraussavea radan vieressä
olevan töyränteen kyljestä, kolmannella kilometrillä
Kouvolasta Kotkaan päin, tuli hänen kaivaessaan
savesta näkyviin — miehen jalka! Ensi hämmästyksestä
selvittyään jatkoi Könönen kaivamista ja
sai tuossa tuokiossa esille hyvin säilyneen miehen
ruumiin. Könönen riensi ilmoittamaan heti tapauksesta
viranomaisille ja paikalle saapui kohta
nimismies Heikura poliisin kanssa. Ruumis vietiin
Kouvolan leikkuuhuoneeseen. Tapaus on herättänyt
mitä suurinta huomiota ja saa sitäkin merkillisemmän
valaistuksen, kun tietää että paikka,
josta ruumis löytyi, kasvoi tiheätä kanervaa, joten
se on pitkät ajat ollut koskematonna. Könönen
tuli viime kesänä olleeksi kaksikymmentä vuotta
ratavartiana tuolla samalla rataosalla ja vakuuttaa
hän tuon paikan olleen aina samallaisen. Viranomaiset
ovat ryhtyneet tarmokkaisiin toimenpiteihin
tuon salaperäisen seikan selville saamiseksi.”

Luettuani uutisen läpi katsoin kysyvästi toht.
Kälmarantaan, joka vieläkään mitään puhumatta
pisti eteeni toisen lehden ja osoitti siinä seuraavaa
uutista:

Kouvolassa radan varresta löydetty ruumis — vironnut
ja sen jälkeen hävinnyt jäljettömiin!

Tämä alkaa kuulua jo enemmän kuin salapoliisiseikkailulta,
mutta totena se täytyy sittekin itsekunkin
sulattaa. Tapausten kulku on seuraava.

Kun ruumis oli saatettu leikkaushuoneelle, saapui
sinne parin tunnin kuluttua tohtori Liikala. Ruumista
tarkastellessaan herätti hänen huomiotaan
heti se seikka, että se oli niin hyvin säilynyt eikä
juuri lainkaan eronnut tainnuksissa olevasta. Ryhtyessään
ruumista lähemmin käsittelemään, varmistui
hänessä yhä enemmän käsitys, että tässä
oli kysymyksessä valekuollut. Sen tähden johdatti
hän ruumiin läpi voimakkaan sähkövirran ja parinkymmenen
sekunnin kuluttua alkoikin ruumiissa
ilmetä elonmerkkejä. Ruumis toimitettiin nyt oikopäätä
Kouvolan sairashuoneeseen, jossa häntä ryhdyttiin
toht. Liikalan johdolla mitä huolellisimmin
hoitamaan. Illan tullen oli sairas jo tajuissaan,
mutta puhumaan hän ei vielä kyennyt. Kun hän
oli nauttinut vahvistavia rohtoja, vaipui hän sikeään
uneen ja niin jätettiin hänet yöksi yksinään, kun
lääkäri vakuutti hänen vasta huomenna heräävän.
Mutta aamulla olikin huone tyhjä ja sairas jäljettömissä.
Oven luo tuolille oli asetettu sairaan
vaatteet puhdistettuina ja ne olivat myöskin poissa,
joten hän on nähtävästi pukenut ne lähtiessään
päälleen. Poistuminen on tapahtunut ikkunasta,
sillä se oli aamulla auki. Kuka? mistä? minne?
Nämä ovat kysymyksiä, joihin ei vielä kukaan ole
tyydyttävää vastausta osannut antaa. Joukko salapoliiseja
ja muita asiaan innostuneita on Helsingistä
saapunut paikkakunnalle ja toivottavasti heidän
toimestaan saadaan jotakin selvyyttä tähän
mieliä jännittävään tapaukseen”.

— Mutta mihin te tällä kaikella tähtäätte? —
kysyin uutisen luettuani ja käsittämättä koko asiasta
vielä niin rahtuakaan.

— Katsokaahan vielä tätä, — sanoi hän ja
käänsi eteeni saman lehden viime sivun, josta
luin: „Kouvolan tapaukseen saimme kirjeenvaihtajaltamme,
kun lehteä ryhdyttiin jo painamaan, seuraavia
lisätietoja. Paikalla, josta tuo salaperäinen
ruumis löydettiiin, on jatkettu kaivamista ja eilen
illalla löydettiin samasta töyränteestä vallan läheltä
pienen käsikapsäkin jätteet, sikarilaatikon osia,
silinterihatun partaat ja messinkinen ovikääkä,
jommoisia ennen käytettiin matkustajavaunujen
ovissa. Mainitut löydöt ovat nähtävänä kunnanhuoneella.
Kaivamista jatketaan.

Vieläkin myöhemmin saimme telefoonitse seuraavan
ilmoituksen: Vanhoista rautatietilastoista
on saatu selville, että juuri tuolla löytöpaikalla on
vuonna 1906 tapahtunut ankara yhteentörmäys
kahden matkustajan välillä. — Lisäksi mainitta- 
koon tuon löydetyn ja taas hävinneen miehen
tuntomerkit: hän oli pitkän puoleinen, hoikka mies,
pienet tummat viikset ja hiukan kaareva nenä.”

— No, eikö jo valkene? — kysyi toht. Kalmaranta,
kun minä laskin lehden käsistäni.

Kun minä en heti vastannut, vaan katsoin yhä
kysyvästi häneen, jatkoi hän: 

— Tässähän tarvitsee vain vetää lyhyet ja täsmälliset
johtopäätökset ja kaikki on päivän selvää.

Te lähditte v. 1906 Kotkasta Helsinkiin ja sanoitte
junan äkkiä pysähtyneen lähellä Kouvolan asemaa.
. .

— Niin, ja muistan myöskin ankaran täräyksen,
juuri sinä hetkenä, johon muistoni katkeavat, —
pistin minä vilkastuneena väliin.

— Todistusten ketju vain vahvistuu! Silloin
tapahtui juuri tuo yhteentörmäys, josta tuossa
uutisessakin puhutaan. Te viskausitte vaunun
sirpaleiden mukana radan vieressä olevaan töyränteeseen.
Joku tavattomalla vauhdilla viskautunut
vaununosa — sanokaamme esimerkiksi vaikka
vaununseinä, viilsi töyränteen kylkeen syvän repeämän,
johon te seuraavassa silmänräpäyksessä
tointuneena putositte. Töyränteelle sinkoili lisää
vaununosia ja ne saivat repeämän vierimään umpeen,
joten te hautaannuitte maakerroksen alle,
maataksenne siellä rauhassa 94 vuotta. Sairashuoneessa
virkositte sitte valekuolleesta tilastanne,
mutta ette vielä heränneet täyteen tajuntaan, kuten
uutisessa sanotaan. Itsetiedotonna kyti teissä kaiken
aikaa ajatus siitä, että olette matkalla Helsinkiin
ja niinpä te yöllä sairashuoneessa nousitte
ylös ja, toimien aivankuin unissakävijä, puitte
päällenne ja akkunasta kulkien menitti asemalle,
jossa te tuon matka-idean johtamana nousitte junaan
ja tulitte Helsinkiin, heräten vasta Keravan
lähellä täyteen tajuntaan, kuten itse kerroitte.

— Eikö tämä ole selvää? — jatkoi hän hetken
vaiettuaan. — Tarvitsee loppuvakuudeksi muistaa
vain ne tuntomerkit: „Pitkän puoleinen, hoikka
mies, pienet tummat viikset ja hiukan kaareva
nenä”. Niistähän saamme kokoon juuri herra
Malakias Mönkkäsen, aivan sellaisena kuin siinä
vuoteen reunalla istutte! Mitä me enempiä todistuksia
kaipaamme?

— Mutta voiko tämä kaikki olla mahdollista?
— huudahdin minä. — Maata 94 vuotta maan
alla ja jatkaa sitten matkaansa kuin ei mitään
olisi tapahtunut!

Se on vallan mahdollista, — sanoi tohtori
Kalmaranta tyynesti ja sytytti sikarin. — Samallainen,
mutta vieläkin merkillisempi tapaus sattui
pari vuotta sitten Lontoossa. Kerron sen teille
tässä lyhyesti. Tunnettu englantilainen tiedemies,
sir Jones Hardy, oli Egyptistä kulettanut Teeban
luona olevista hautakammioista löytämänsä muumion
kotiinsa Lontooseen. Muumio oli balsamoitu
vain ulkopuolisesti s. o. sisälmyksiä ei oltu poistettu,
vaan ainoastaan ruumiin pinta glasieerattu.
Eräänä iltana oli Hardyn luona koolla muutamia
tiedemiehiä ja kun tuli puhe sähkövirran vaikutuksesta
kuolleeseen ruumiiseen, ehdotti joku, että
koetettaisiin sähkövirran vaikutusta muumioon. Ehdotus
toteutettiin. Muumion vasemman jalan isosta
varpaasta ja otsasta poistettiin glasieeraus, niihin
kohtiin asetettiin navat ja yks kaks alkoi muumio
sähkövirran vaikutuksesta tärähdellä. Hetken kuluttua
se nykäsi oikean jalkansa koukkuun ja potkasi

taas suoraksi sekä kavahti samassa silmänräpäyksessä
istualleen, päästellen joitakin käsittämättömia
huudahduksia. Voimme hyvin kuvailla
tiedemiesten hämmästyksen, jonka täytyi olla vähintäänkin
yhtä suuren kuin tohtori Liikalan Kouvolan
leikkaushuoneella. Pian he kuitenkin tointuivat
ja käsittivät asianlaidan. Kysymyksessä oli
aivan samanlainen valekuolemantapaus kuin tämä
teidänkin, se vain eroa, että egyptiläinen oli maannut
hautakammiossa neljättä tuhatta vuotta. Seurassa
oli muuan etevä egyptologi — nimeä en
tällä haavaa muista — ja hän ryhtyi kohta sananvaihtoon
muumion kanssa. Kun tämä värisi vilusta,
puettiin hänen päälleen kiiruusti sir Hardyn
villainen aamunuttu ja jalkoihinsa sai hän lämpimät
tohvelit. Seurue istui sitten mukaviin asentoihin
kaminin ympärille, jossa viinin ja hyvien
sikarien avulla, egyptologin ollessa tulkkina, syntyi
vilkas keskustelu. Muumio kertoi olleensa
hykso-sukuinen oppinut Totmes III:nen ajalta ja
oli viimeinen hänen muistossaan säilynyt tapaus
eräs ilta, jonka hän yhdessä rakastajattarensa
kanssa vietti Teeban ulkopuolella Niilin rannalla
olevassa maatalossaan, jossa he auringon laskiessa
söivät katolla istuen illallista. Yksimielisesti tultiin
siihen päätökseen, että muumio — Ramohat
hänen nimensä oli — oli juuri tuossa tilaisuudessa
joutunut valekuolleeseen tilaan ja sitten, arvatenkin
tuon rakastajattaren toimesta, balsamoitu vain
ulkopuolisesti, mikä teki mahdolliseksi hänen henkiinheräämisensä,
suureksi voitoksi historian tutkimukselle.
Herra Ramohat oli aikansa oppineimpia
miehiä ja häneltä saatiin Egyptin historiaa koskevia
tietoja, jotka olivat kerrassaan mullistavaa laatua.
Herodotoksen antamat tiedot osottautuivat melkein
läpeensä paikkansa pitäviksi, jota vastoin monien
uuden ajan historioitsiain oletukset, joiden pohjalla
he Herodotosta vastaan polemiseeraten ja kuuluisuuksiksi
päästäkseen olivat paksuja foliantteja
kirjoitelleet, luhistuivat kerrassaan kokoon. — No
niin, muumiomme eli herra Ramohat herätti tietysti
tavatonta huomiota ympäri maailman. Sivumennen
sanoen olin minäkin jo aikeissa matkustaa
Lontooseen, nähdäkseni häntä edes vilahdukselta.
Mutta silloin levisikin sanoma hänen kuolemastaan.
Viikko jälkeen tuon merkillisen henkiin
heräämisen saapui hänen luokseen Oxfordista
muutamia teologeja, jotka halusivat saada vahvistusta
eräille genesis-kirjassa oleville seikoille. Kun
herra Ramohatin antama selitys ei käynyt yksiin
genesis-kirjassa olevain tietojen kanssa, rupesivat
teologit väittämään vastaan — tietysti — ja siitä
herra Ramohat loukkaantui niin, että sairastui ja
parin päivän kuluttaa kuoli koko tieteellisen maailman
suureksi mieliharmiksi.

Lopetettuaan kertomuksensa istui tohtori Kalmaranta
hetken vaiti, mutta ponnahti sitten innostuneesti
ylös ja astui minun luokseni.

— Ja nyt saan toivottaa teidät, herra Mönkkänen,

tervetulleeksi meidän aikaamme, — sanoi
hän lujasti kättäni puristaen, — ja samalla sydämestäni
onnittelen teitä, jolle kohtalo on suonut
sellaisen osan. Tulette kyllä ennen pitkää käsittämään,
mikä tavaton merkitys tällä, harvinaisella
toiseen aikakauteen siirtymisellä on, vallankin
historian tutkimuksellemme. Kun minä juuri olen
ottanut elämäni tehtäväksi teidän aikanne tutkimisen,
aion minä luvallanne ottaa teidät yksinomaiseen
hoivaani. Kun suuren yleisön uteliaisuus
teitä tietystikin kovin vaivaisi, niin voimme
asian ainakin toistaiseksi pitää visusti salassa,
jolloin te edelleenkin voitte näytellä amerikalaista.
Mutta nyt te tarvitsette ennen kaikkea hiukan
ravintoa ja sitten unta. Ja illalla muutatte jo
kokonaan minun luokseni.

Hän soitti taasen kelloa ja tilasi lihalientä, johon
hän käski sekoittaa pari munaa. Hän istui luonani
koko ajan kun minä söin ja vasta kun minä
unilääkkeeni jäännöksen ottaen asetuin levolle,
heitti hän hyvästi, pyytäen minun heti herättyäni
saapumaan heille.

Neiti Kyllikkiä muistellen vaivuin minä sitten
sikeään ja virkistävään uneen.

1908
Raataja