Halla-yö (Leino)
Jo poistui punapilvet kannelta taivon pois,
 ei enää hattaraa, mi taivaalle varjon lois,
 ei enää liiku lehti,
 ja lahden laine ehti
 jo lepoon vaipumaan.
 Ja öiset tummat varjot kattaapi maiseman,
 jo tuuli levon löysi ja rauhanlahdelman;
 näin illoin ihmisenki
 unelmiin taipuu henki
 hiljalleen haipumaan.

 Jo herkes linnunlaulu kummuilta kuusikon,
 viimeisen suloleivo jo laski laulelon,
 ja päähyt pieni vaipuu
 ja suojaan siiven taipuu,
 uneksii kullastaan.
 Sai kultasiipi perho luo kukan nukkumaan,
 ja ruusunlehdillänsä se uinui rauhoaan;
 jo kastehelmet päilyy,
 ne tuuloselta säilyy
 ain’ aamuun hohtamaan.

 Mut yks ei vielä uinu, vaikk’ uinuu kaikki muu,
 mi juuri unen aikaan eloonsa kasvauu:
 jo tuolta notkon alta
 tulevi Turman valta
 ja poistaa onnen pois.
 Huuruinen usva nousee ja kasvaa, leviää,
 on taaja niinkuin taivas ja kylmä kuni jää;
 ja aivan kuni tuosta
 synkästä korpisuosta
 kamala sävel sois:

 Haa! kurjat ihmislapset, jo tääll’ on turmio,
 jo nouse, ihmiskunta, ja itke, itke jo!
 Rukoilet taivaan valtaa,
 ja siksipä maan alta
 ain’ nousen kostamaan.
 Huu! hyinen ompi verho, mi kattaa manteret,
 mut hyisemmät on vielä maan alla tanteret;
 vapise, luomakunta,
 äl’ enää uinu unta,
 vaan nouse katsomaan!

 Jo aamunkajo koittaa, rusoittaa ranttehen,
 auringon säde sattuu jo usvapilvehen,
 iloisna linnut laulaa
 ja lahden laine kaulaa
 jo saaren rantamaa.
 Perhoinen havauupi, ehättää entämään,
 ja leivo päänsä nostaa ja leijaa lentämään,
 ja kastehelmet hohtaa,
 kun päivän säde kohtaa,
 ja umput aukeaa.

 Mut loistossansa seisoo pellolla tähkäpää,
 se kiiltää kuni kulta ja välkkyvi kuin jää,
 ei itse vielä tiedä,
 se ettei enää siedä
 suudelmaa auringon.
 Mut niinkuin morsianna se seisoo loistossaan,
 ja hallan ensi suukko jo hohtaa huulillaan;
 mut hyinen ensilempi
 hänt’ hetkisen vain hempi
 ja heitti angervon.

 Vaikk’ kirkkahasti kiiltää tuo uhri tuomion
 se päivän paistaessa ja aamuauringon,
 niin kirkkahammin loisti
 ja riemun, ilon poisti
 nyt kyynel kansan tään.
 Vaan kauneimmin hohti hienhelmi miehen tuon,
 kun päivän paistehessa hän uuden pellon luo.
 Hän kumoon kuuset lyöpi
 ja petäjäistä syöpi –
 näin lientyy hallasää.