Pastori Schönemanin sepittämä runo
Kautt’ maailman voittoja voittanut on
 Valo, vapaus, veljeinen mieli,
 Jon varjot jo poistuvat, oppimaton
 Saa oppia äitinsä kielin;
 Nyt orjuuden kahle on katkennut, oi
 Kautt’ ilmojen kiitosta Herralle soi
 Nyt veljesten yhteinen laulu.

 Mut vieläkin maassamme sortaja on,
 Mi raivoaa rannasta rantaan;
 Oi, orjana tähden sen kuinka on maa?
 Mon ompi jo sortunut santaan,
 Se julmin on julmista sortajista,
 Se siinnyt on helvetin ruhtinaasta,
 Se kavalin kavalista ompi.

 Sen vallassa Suomenkin rannat ja maa,
 Sen kahleissa Suomen on kansa;
 Sen iestä kantoa miehemme saa,
 Ja vaimotkin kietoo sen ansa;
 Ei surkeile sortaja lapsiakaan,
 Se heidänkin onnea rikkoopi vaan:
 Se kaikkia, kaikkia uhkaa.

 Se ahkera kyynelten kylväjä on,
 Tuhansien tahraa se maineen;
 Sen tähden lapsista kuihtuupi mon’,
 On isätön, äiditön vainen;
 Se vaivojen vakoja uurtaapi vaan,
 Saa vaoistatin viljalta nousemahan
 Oi syntiä, rikosta, tuskaa!

 Kas! äsken niin toivosan nuorulaisen,
 Mi riemu ol’ vanhusten armain,
 Tuon uljahan miehen juur toimellisen,
 Mi maatansa hyödytti varhain,
 Tuo sortaja sorsi; nyt jäljellä on,
 On entisen varjo – on mies onneton,
 Mi maansa on häpiä, on inho.

 Oi onneton, sortajan lietensä luo
 Kun itse vei, liittoonsa taipui,
 Hän palkaksi, ystävä kavalin tuo,
 Ihailijan petti: – Jo vaipui
 Nyt onneton orjuuteen. – Oi katkeraa
 Saa kärsiä puutetta. – Nyt surra saa
 Myös lapset ja vaimokin kurjan.

 Sä käyös myös vankilan komeroihin,
 Ja katsele kurjuutta siellä,
 Mi koottu on yhtehen kahleisiin,
 Mi kytketty siell’ ompi vielä:
 Siell’ irsta, siell’ valhe ja viekkaus vaan
 Siell’ murhe ja varkaus kahleissaan,
 Kaikk’ kavalan tän ompi luoma.

 Vaan sortaja ken? syy turmiohon?
 Miss’ kaikkeen on kurjuuteen juuret?
 Ken täyttänyt vankilan komerot on?
 Ken hurjien huonehet suuret?
 Tuo juoma se on, jota juotavaksi
 Tuoll’ Aurankin rannalla tarjouupi
 Suur’ pulloissa Linnan kadulla.

 Sen ihmiset viinaksi mainitsevat,
 Tai rommiksi, punsiksi toiset:
 Sit’ arvossa ylhäiset kannattavat,
 Myös porvarit – kansankin loiset;
 Vaan köyhyyttä kaikki ne kasvattavat
 Perheistä onnen pois tarkoittavat;
 Ne raakuutta, syntiä luovat.

 Nyt kenellä rinnassa sydäntä lie,
 Ken riemuta onnesta voipi,
 Hänell’ on tässä juur arvokas tie,
 Tie taistelun, voittoon mi viepi,
 Kun eestä hän taistelee raittiuden,
 Pois poistaen kirousta juoppouden.
 Oi ryhtyös raittiustyöhön!

 Oi, työmme on arvokas, voiton se tuo,
 Se kiroa maastamme poistaa;
 Kun kurjien kotiin se onnea luo:
 Ei palttua saa mistäkään moista!
 Siis tullos, oi veljeni, siskoni myös,
 Sä uhraos raittiun riennoissa työs!
 Jos heikko – työs’ siunaapi Herra.

 Pois juoma, sa inhottu helvetin, pois!
 Pois rohtolan poistaos loukkoon,
 Ets enään sä maallemme kurjuutta lois
 Sais’ sulloa syntiin ja sortoon!
 Oi, ystävät! älkäätte viinoja te
 Eik’ lapsenne: poikanne, tyttärenne,
 Oi älkäätte ikänä juoko.

Lähde: Sanomia Turusta 11.7.1890.

Gustaf Oskar Schöneman
Runot
Sanomia Turusta
1890