Jäi talven valta taa
Jäi talven valta taa, ja vihdoin suvi saa,
 taas laulelut pikkulintuin soi;
 ilo täyttää keväthaan, mut murhe mun on vaan,
 kun kulta mun hylkäsi, oi!

 Haan ruusukukan luo, miss’ soluu sinivuo,
 nyt perhonen liihotella voi;
 sydän pieni sykähtää, se lemmen lumoon jää,
 mut kulta mun hylkäsi, oi!

 Kuin aurinko, mi käy ja horjuvan ei näy,
 mun lempeni on muuttumaton,
 mut perhon on kuin kuu, mi aina uudistuu
 ja jo käänteessä vaihtunut on.

 Mun sääli on, kun mies, mi kylmäks tytön ties,
 pois lempensä ainiaaksi soi!
 Mä itsehän sen koin, kuink’ on hän onnetoin:
 – ei kenkään häntä hoivata voi!

de:Der Winter ist kalt