Puikkola
Karjalasta kaunis paikka,
 Läppäjärven liettehellä
 lahen Laatokan tykönä
 Sortavalan Seurakunnan
 rakas Pappila rakettu,
 jossa ikä nuoruuteni
 ompi vietetty visusti
 syyttömässä suosiossa
 isän ankaran majassa,
 kelpo äitin kainalossa,
 hellän helmassa hyvässä.
 Lapsuuteni laituimelta
 oikiampi onnen aika,
 aika kallis arvattava,
 jolahtaapi joukottaissa,
 mokomainen mieleheni,
 varsin muistuupi vakaasti.
 Ystävyytet ylimmäiset
 kanssa-kisakumppalitten,
 joukottaissa juohtuttavat,
 melkiästi mieleheni,
 sitä muinoista menoa,
 paikkakunnan pientarilla,
 rakkahilla rannistoilla,
 metsissäkin meluvissa,
 lahensalon lepistoissa,
 varvikoissa, vitsikoissa,
 havustoissa, honkistoissa,
 katajistoissa kesällä.

 Veri vieri suloisesti,
 ilman alla ihanasti,
 puhtahasti, pikasesti
 syvämmistä syyttömissä,
 päivän paistaissa paraiksi;
 aurinkoisen ankarasti
 säteillänsä suloisesti,
 paistaissansa, paahtaissansa,
 heliällä hehkullansa,
 varin vehkassa isossa,
 onnellisista otsista.
 Kasvot paisto kauniasti,
 näöt loisti nuoremmaiset
 valkosesta vehmastansa;
 punaposket pulskiasti,
 punottivat, purpuralle
 ystävyyten ystävillä;
 pellavaiset hienot hiukset
 hiukset hienot ja sulavat
 pörhistyivät päivän töissä,
 ahkerasti askaroiten,
 luonnon kanssa leikitessä.
 Linnut lauloit laupiasti
 pesiänsä peitellessä;
 konnat kilpain korrailivat
 alla taivahan alati,
 päivän paistaissa hyvästi.
 Tarkon toukat tuomikossa
 kukkivassa kuukistossa,
 möröt pienet mutikossa,
 lotiaiset lätäköissä
 lika-passissa pahassa,
 korajivat kuorsastelen
 tarhan puisisen tilalla.
 Itikäiset, ätikäiset
 hyrähteli hiljaisesti
 heliällä hyminällä
 luokse lasten leikkikunnan,
 kukoistavalla ketolla.
 Kultasemmat kova-siivet,
 paitse muita paljouten,
 hyrisivät höyrähtelen
 lukemattoman letissä,
 lentelivät leikitellen
 laulu-lintuin laulannolla
 suven suloisen parissa.
 Matkalinnut moninaiset
 vaelsivat väli-päästä
 näitä teitä nähtäviä,
 raippalinnut ruikuttivat
 mokoman matkan teossa.
 Likalinnut liikkuvaiset
 ajelivat ahkerasti
 syötäksensä, saataksensa
 laulu-lintuja hyviä;
 mutta aina mainioksi
 peltopyyt ja peltokanat,
 haukan kynsissä kovissa,
 raakiasti riepoteltut,
 koivuin välissä katoivat.
 Kaloin laatut kauniasti,
 uimin hyvin uiksenteli,
 rakkahasti rannistoilla;
 Kommat monet kotasissa,
 näkinkenkät nähtävämmät
 suloisilla simpukoilla,
 kullalekin kuultavaiset
 ötykäisten yö-sioilla,
 varsin vesissä viruivat.
 Norpat nousi nesteestänsä
 toisinansa tyynehellä
 Läppäjärven liettehellä,
 kantsinsaaren kallioille
 ranta-kiville koville;
 valkonaiset vaahto-harjat
 veten päällä pyllähteli,
 Kaljamille kuutit kävi,
 korkialle kapusivat,
 jyrkän saaren sivu-päissä,
 kesän helteellä hyvällä.
 Kivet outot kiiltäväiset,
 kallioiset kaljamilla,
 kullan lailla kuultavaiset,
 hopialle huohtavaiset,
 kuparille kuumoittavat,
 tinan, lyyjyn tavalliset,
 rehku-rauvan ruostehiset
 ukon kivessä kovassa;
 vesi-vaahtet valkamoilla
 lahtein ahtaissa ajoissa,
 olivat kans onnessamme
 leikin syyttömän lisänä.
 Marjat kaikki mansikaiset,
 pehkot hyvät piilo-paikat,
 louhet julmat leikki-paikat
 arvossa alinomaiset;
 ehkä kyitä kymmenisen,
 sammakoitakin salaassa.
 Höytyt, helpeet, hapenetkin
 sukkelammat silmä-maalit;
 kuivan ruokon onset korret
 hyvin soitoksi sopeivat;
 pajun kuoret pilliksemme,
 honkan kuori huiluksemme,
 synnyi soitoksi hyvästi;
 Kaislat sorsiksi kesuiksi.
 Kukat korjat kruunuksemme,
 säppäleiksi suven-lehet,
 takiaiset rinta-tähet,
 katin kullat kunniassa
 merkit isommat ilossa.
 Puikkoloitten pitimissä
 karva-laukku kannuksena,
 kuren-miekka käessämme
 meikäläisen miekkahana,
 höyspuun lehti harniskana’,
 varis-varpa vyötimenä.
 Ukon-lehti usiasti
 soriana satulana;
 leppä-keppi kirjavampi
 hevosmiesten hevosena.
 Virpa-vitsa, viattoman
 roima-ruoska, rohkialla
 leikin iloisten lisänä.

 Koivun lastut karjat meillä
 onnen aikana olivat;
 vesi-ojat virtaisemmat
 täynä myllyjä, tukeita.
 Mätäs-pölhöt makasiinat,
 santa-jauhoja sisässä.
 Paper-laput puuttumata
 rakastavaisten rahoja.
 Kivet kovat kiiltäväiset
 leikki-kalut luotiammat,
 turvallisemmat tavarat.

 Ah, kuin vielä ajattelen,
 muistuttelen muinosia!
 alakulo ajallansa
 runtelee runo-tekoni;
 paha mieli paatuttaapi
 surkiasti syväntäni.
 Itku kiertää kyyneleitä
 pyyliöitä pisaroita
 katkerina karpaloina
 suitsevista silmistäni;
 povi parka pakahtuupi
 luontiassa luonnossansa;
 rinta raitti raukeneepi
 lauluani latoessa,
 varsin vihtoin vaikiaksi
 kääntyy mieli katkeraksi;
 äristyypi heljä ääni,
 kulkku ruma rutkahtaapi,
 lainotessa lauluani
 turmeltuvaisen tavalla.

 Pois on jo kans paikka-kunnan
 huvitukset hävitetyt,
 tarhat maasta turmeletut,
 kukistetut kunnon paikat;
 pesät hyvät, piilopaikat
 hukutetut huikiasti,
 linnut laulusta lakannut.
 Ystävätkin yhtyneenä (?)
 ajan kulun ahinkossa,
 yksi tänne, toinen tuonne,
 seura suuresti eronnut.
 Kukistetut kisa-paikat
 autioiksi ajallansa,
 leikin tilat lavonensa,
 ilon sijat ihanammat
 vanhat mainiot mokomat,
 laitoksilla loppumata,
 tyhmilläkin työn-teoilla
 usiasti uutistetut,
 hävitetyt haikiasti,
 varhain muutetut menossa;
 tarkon luonto tanistunut
 ihastuksen innossansa,
 muuttanut maja-siansa.
 Viattomat veljeksetkin
 turmeltuvaiset tavoissa,
 ei nyt enään ennen muisen
 lailla vanhan laatuansa, (?)
 viivy enään vähintäkän
 tällä turmion tillalla.
 Kaikki karsan katsannolla
 etujansa etsinnöstä
 katsovat nyt kamalasti;
 ynsiästi, ylpiästi
 tälle tyhjälle tilalle;
 Mutta minä meikäläinen
 muistuttelen muinoisia,
 arvon vielä antaissani:
 kuinka aika kuluvainen
 huikiasti hävittääpi
 tarkon tyhjäksi tekeepi,
 ilon paikat ihannammat,
 remun, riemun rattoisuutet,
 maiset mänettää mokomat.
 Ystävyytet ynsiäksi,
 ylpiäksi, ylläköksi
 soimallansa saatteleepi,
 eroittaapi etäisiksi
 viroitukset vierastaapi
 surun surkian sanaksi!

H[erman]. E[manuel]. H[ornborg].

Herman Emanuel Hornborg
Runot