Laulun huomen
Enpä oisi sitä luullut
 Kohtaavani kuuna-pänä,
 Jonka olen nähnyt, kuullut
 Tapahtuvan vuonna tänä,
 Että uusi laulun huomen
 Koittanut on yli Suomen.

 Sata vuott’ on saanut olla
 Laulanto jo laimin lyöty;
 Kantelekin rauniolla
 Läsijöilt’ on läpi syöty,
 Heittiönä ja hupana,
 Torakaisilla tupana.

 Viisahammat virren teon
 Sadattivat joutavaksi,
 Joka mielen töistä kedon
 Viepi tyhjän noutavaksi.
 Siitä muka köyhät ajat,
 Nälkävuodet, tyhjät majat.

 Ei niin ollut ennen muinen
 Suomen kansassa jalossa;
 Vaikka vaari partasuinen
 Soitti soittoa talossa;
 Olipa neuvoissa neroa,
 Sekä töistäkin veroa.

 Miss’ oli pitoja pietty,
 Häitä lapsille laaittu,
 Sinne laulaja se tietty
 Ensimmäiseksi haettu;
 Hän se kohta virren miitti,
 Jota kaikki kansa kiitti.

 Hän se miesten mielet taisi
 Saada taatuille tavoille. –
 Sais se vielä nytkin, saisi
 Suodun Suomelle, Savoille
 Autuaamman ajan uuden
 Kautta uuden uutteruuden.

Abraham Poppius
Runot