Metso
Jos on hölmöt ihmisissä,
 tyhmät joukossa jalossa;
 löyvät myöskin lintuin
 luona tyhmeyttä täyvellistä,
 huomat huonoiksi havaitset,
 ehkä luonto liikuttava
 tuntoa tykytteleepi.
 Vaikka veri vikkelästi
 virtajaapi, viereksiipi
 syvän sytämen sisässä,
 verkas onpi linnun luonto;
 unohtaapi usiasti,
 itsiänsä ilman alla
 metson murikka mokoma.
 Ummin silmin ukko parka
 metso rukka ruikuttaapi,
 suhiseepi soitimessa
 paikkasella puuttomalla
 immin innossa ihanan;
 haureuten harjoittaissa
 salon synkiän sisällä
 luonnon kilvassa keväillä **).
 Ei kuule kopinan käyvän
 risuin roiskaavan jaloissa,
 metsä-miehen mainiolla,
 hipsuttelen hiivimällä,
 tavoittaissa teuraaksensa,
 sukkelasti siipis-metsän,
 onnin ottavan otuksi.

H[erman]. E[manuel]. H[ornborg].

*) Muualta tullut. Puheen parsi ilmottaa tämän palasen olevan kotosin Viipurin Läänistä, eli sen rajoilta.

**) Tästä lähtiin on loppu mielestämme hankalan lainen käsittää’, vaan pannaan se yhtähyvin tähän koskematonna, sillä että tekiä on kieltänyt meitä vähääkään muuttamasta. W. S. T.

Herman Emanuel Hornborg
Runot