Yö ja sairas
Yö ikkunasta katsoi sairaalaan.
 Sen pimeässä kipein nyyhkytyksin
 kun neidon valvovan hän näki yksin,
 hän sisään astui, tähdet kutreissaan.

 Niin syvin äänin tyynnytti hän lasta:
»Yön holvistoista löytää valon vasta
 ne silmät, joit’ on päivä soaissut.
 Jos osanas on taudin kova syli,
 iloitse: silloin ihmisharhain yli
 näät maailmat, vain yössä valaistut.»

 Ja hiuksistaan otti nöyrän tähden
 Yö autuas, mut sairas korun nähden
 rajusti käsin peitti silmiään.
»Pois nosta kruunusi», hän itki yhä,
»ei sovi otsalleni merkki pyhä,
 en tahdo ikuisuuden pimeään!

 Vain ihmiselämän ma tahdon maistaa.
 Suo mulle maja, jonne päivä paistaa,
 suo kädet, joiden työstä väsy en.
 Puut, multa, pilvet, lieden hehku illoin
 suo mulle, syvimmälle näen silloin
 olevan sydämeen, ma, ihminen.»