Lillille
Tyttö sievin, sorjin
 kulmakunnallaan,
 eilen naitu, tänään
 leski liitostaan:
 oma, oma kulta
 suori sotimaan.
 Huokaa koito äidin
 korvaan kuulevaan:
 valkamassa saan
 vaikerrella vaan.

 Nuorna näin miks, äiti,
 minut saatoitkaan
 ilon nopsan, tuskan
 pitkän tuntemaan,
 sulhoon liitit, tänään
 luota luopuvaan,
 vapauden multa
 vei hän mukanaan:
 valkamassa saan
 vaikerrella vaan.
  
 Katseluun ol’ ennen
 into ihanaan,
 silmill’ itku olkoon
 vain nyt virkanaan:
 ei ne, ei ne enää
 pysty parempaan; –
 ken toi mulle rauhan,
 riensi sotimaan:
 valkamassa saan
 vaikerrella vaan.

 Huolt’ ei neuvos saa, ei
 nuhtees talttumaan,
 kumpikin vaikk’ olkoon
 kuinka kohdallaan.
 Jos mua lemmit, uutt’ et
 tuskaa tuonekaan:
 kuolla raskaamp’ aivan
 vaiti vaivastaan:
 valkamassa saan
 vaikerrella vaan.

 Armas äiti kulta,
 kenp’ ei vaipuiskaan
 itkuun, valitukseen,
 vaikk’ ois rinnassaan
 sydän kalliosta,
 kun jää kuihtumaan
 vienot neitovuodet
 vihannimmillaan:
 valkamassa saan
 vaikerrella vaan.
  
 Menkööt yöt, kun menneet
 on jo menojaan
 silmät, jotka öinkin
 vaatii valvontaan,
 älkööt yksinjääpää
 jääkö katsomaan,
 joll’ on liikaa puolet
 leskenvuodettaan:
 valkamassa saan
 vaikerrella vaan.

Luis de Góngora
Otto Manninen
Runot