Kultaisia lehtiä
On tullut aamu, jota odotin.
 Syyspäivä paistaa sätein kultaisin,
 ja helenevä, harveneva puisto
 taas sydämeeni koskee niinkuin muisto
 sen syksyn, jok’ ei palaa takaisin.

 On ihmeellinen heinäkuinen puu,
 kun syvää vihreyttään uhkuu lehti.
 Vaan kun se täyttymyksen rauhaan ehti,
 se ylimaalliseksi kirkastuu.
 Alati henkevämmin heleten
 syystuulen syliin lehdet varisevat,
 ja niinkuin kultasade raukenevat
 ne mullan poveen, jok’ on iäinen.

 Oi armas väri, poltat sydämeni!
 Syvintä unelmaani loistos on,
 syvintä tuskaa päivän, joka meni,
 ja jok’ on ehtymätön, loputon.

 Vaan mik’ on tuskaa, mikä kuolemaa?
 Kotiinsa pääsee ikävöivä lehti,
 ja puu, mi täyttymyksen rauhaan ehti,
 vain viime unelmansa antaa saa.
 Nyt juurellansa huntu kultainen,
 se kohoo valoon, jot’ ei mikään estä,
 ja kuoleman ja eron hyvyydestä
 se hymyy viime kivun jälkehen
 syysvaloon, jot’ ei mikään enää estä.