Edesmenneen muistoxexi
Mies on ollut, mies on mennyt!
 Ah! kuin rintan ahdistuupi!
 Täst on täynnä tuhannetkin
 syystä syngiät sydämmet:
 koska kuolema kovasti
 kutsui täältä tuonelahan,
 unehen kuuluisan kylissä,
 kaupungeisa kuuluisamman,
 valtakunnissa valitun,
 tähden oppinsa tukevan,
 ylimmäisen ymmärryxens,
 toimens tarkan ja tulisen
 ilman järjen järkähdystä.
 – Sanall yhdellä sanottu,
 puhuin puolella puheella:
 eipä vertaista vedetä
 joka ajan antimista,
 eipä saada sadoissakan
 vuotten vuosissa tapaista.
 Tämä yxin yhtyänsä
 oli kaikki kaikillengin.
 Oli siellä, taikka täällä,
 aina oikaisi asiani
 sekä tiesi, että taisi,
 sekä pyysi, että pysty
 tehdä tempungin todella
 selkiäxi syvimmängin,
 varsin viisalla tavalla.
 Aina omians opetti,
 ohjais viellä outojakin
 taidon tielle tasaisesti
 valmisteli vakaisesti,
 johdatteli joukottaisin,
 ymmärryxen ystävixi.
 Teki työtä työllähintä,
 ahkerasti aikanansa.
 Tämän tiettävän totuuden
 taitaa Turku todistella;
 johon kaukaakin kokoili
 muistomerkit mainittavat,
 kirjahuonet hyvät täytti
 kaunehilla kappaleilla;
 yli merten, yli maitten
 saatti sadat viisaudetkin,
 lukumiehille lujille
 Auran Akademiassa.
 Jonga oli Isä itse,
 itse tuki, itse turva:
 jonga etsi etuu aina
 lähteisänsäkin lepohon,
 jolt on kovin kaivattava
 rauhan majoin mentyänsä.
 – Näimpä nääntyisi elosta
 niinkuin ruoko runneltuna,
 töiden tämmöisten, tekiä!
 Jo on jättänyt hyvästi,
 ylimmäiset alammaiset,
 matkustavat mailmasta. –
 – Pois on mennyt Porthanimma!
 Eipä pojat Pohjanmaalta,
 yli suuren Suomenmaankan,
 taida suullansa sanella,
 murhettansa mainitakkan,
 koska saattavat surulla,
 mustan murheensa sumussa,
 särjetyillä sydämmillä,
 sielun parhan puetusta,
 maaxi jälle maatumahan,
 jost on koottu kokohon –
 – Mutt ei muutu nimi maaxi,
 pojes muistosta pakene:
 vuodet tähän voimattomat
 ovat ajatkin alati;
 sill ei kuollut kuolemassa
 sangen hyvä sanomansa,
 vaikka ruumis raukenepi
 mustan mullan muotoisexi:
 vaan se eläpi elossa
 sydämmissä syntyneitten;
 ehk on sielu siirtynynnä
 tygö ystävän ylemmän
 tähden töiden taitavitten
 kruunattuna kunnialla.
 – – – – – – –
 Edesmennyt Mestarimme!
 oikia opin Isämme!
 ole nyt siis onnessasi
 Taivaan ilossa ijäti!

Hämäläinen.

(*) Sekä todellisena kunnianosoituksena koko maan ikävöimälle opettajalle, joka oli pian kuolemassa olevan suomalaisen runoustaiteen suojelija, sekä ilahduttavana näytteenä runollisista lahjoista, joiden pohjalta tulevaisuudessa voidaan toivoa saatavan useita onnistuneita kaunokirjallisia yrityksiä: suomalaisen lukijan tulisi ottaa nämä tässä esiin tuodut säkeet ilolla vastaan ja niidenkin, jotka eivät ensimmäistä kieltä ymmärrä, suhtautua suopeasti ja tunnustaa niiden ansiot.

Lähde: Åbo Tidning 31.3.1804.

Jaakko Juteini
Runot
Åbo Tidning
1804