Viimeinen mohikaani
Aikain, ah, runokasten
 viimeinen mohikaani,
 laumalle proosan lasten
 antediluviaani!

 Anakronismi, ah, pelkkä,
 vain romu ruostuvin arvoin!
 Hassumman valitsi telkkä
 hautomapökkelön harvoin!

 Sait ylen nurjan sa roolin,
 vartesi mitan et mukaan.
 Ah, ett’ et Kapitoolin
 hanhista ollut sa kukaan!

 Laulujen linna nyt hukkuu,
 vartoo Muusia murha.
 Vartiat, vartiat nukkuu –
 kaikki on kaakatus turha!

 Arki nyt, aika nyt toinen,
 halpa nyt hengen on heeros,
 itse suursokea moinen,
 oikea uusi Homeros!

 Saarnaat varoitussanaa
 jylemmin kuin jyly Siinain.
 Niskurit sinne se manaa
 kuiluun: kuoleman piinain.

 Tietosi, taitosi pontta
 sun joka tavusi tihkuu.
 Voi ajan henkeä ontta:
 »Moosesten Mooses!» se hihkuu.

 Päästäsi puskee kyll’ ulos
 sarvet lain, lujat, luiset,
 häävi ei vaan ole tulos:
 nauravat: »Pontes on puiset!»

 Mooseksen moisen jos suokin
 kaitselmus, huoliiko hullut!
 Hirnuvat: »Mistähän tuokin
 tuulellekäypä on tullut?»