Ihmeellinen matka historian mailla/Viides luku
Ihmeellinen matka historian mailla.

Kirjoittanut Jalmari Finne.

VIIDES LUKU.

Kuinka Kalle ja Maija menivät
tätinsä syntymäpäiville
Tampereelle, mutta
tapasivatkin Kustaa
III:nnen.

Kallen ja Maijan alkoi jo olla
ikävä Paracelsusta. He eivät tienneet
mitään keinoa, jolla olisivat
tämän kutsuneet luokseen.
Joululoma oli jo alkanut,
kun he eräänä päivänä
saivat luvan lähteä Tampereelle
äitinsä sisaren syntymäpäiville.
Tultuaan
asemalle kohtasi heitä
kummallinen näky.

Tavattoman suuri ihmisjoukko
töllisteli erästä
miestä, joka kummalliseen
asuun puettuna käveli
aseman sillalla. Ja kylläpä olikin
miehessä katsottavaa! Hänellä oli
yllään puku, joka oli kokonaan rautaa.
Yläruumiin peitti jokseenkin
ruumiin mukaan tehty rautatakki,
joka sivuilta sidottiin nahkahihnoilla.
Tähän oli hihnoilla kiinnitetty
rautaiset hiat, joissa oli kyynärpään
kohdalla taipeet ja käsissä oli
hansikkaat, jotka olivat liitetyt monesta
kappaleesta, niin että sormia
saattoi liikutella. Säärien päällä oli
niiden etupuolella rautaiset suojukset,
jotka polvien kohdalta taipuivat.
Jalassa oli saappaat ja
niissä kannukset. Päässä oli kypärä
ja siinä töyhtö. Kupeella oli
miekka ja kädessä hän piteli pitkää
jousta. Rautapuvun päällä oli
viitta.

— Onkohan tuo mies karannut
teatterista? sanoi Kalle. Siellähän
tuollaisia pukuja käytetään.

Asemalla sanomalehtiä kauppaavat
pojat päästivät samalla oikean
riemuhuudon, sillä rautavarustuksissa
oleva mies oli ajatuksissaan
astellessaan pudonnut asemasillalta
kiskoille. Kaatunut
mies parkaisi samassa.
Maija kuuli äänen
ja huusi Kallelle:

— Se on Paracelsus,
aivan varmasti se on Paracelsus!

He riensivät auttamaan
kaatunutta miestä ylös.
Kun he vaivalloisesti olivat
saaneet hänet istualleen,
katsoi tämä lapsiin ja huusi:

— Siinähän te olettekin! Minä
olen teitä jo kauan etsinyt monesta
vuosisadasta!

— Olemme mekin teitä kovasti
kaivanneet, sanoi Kalle. Mutta
minkätähden te olette noin merkillisesti
puettu?

— Minä olen viimeksi ollut kolmenkymmen-vuotisessa
sodassa. Ja
kun tulin tähän aikaan, niin en ollenkaan
muistanut muuttaa pukua.
Olin niin ajatuksiini vaipuneena,
etten sitä laisinkaan tullut huomanneeksi.

Paracelsus katsoi lapsiin ja nähdessään
heillä matkatavaroita,
kysyi:

— Minne te olette matkalla?

— Me aioimme mennä junalla
Tampereelle, sanoi Maija.

— Mikä Tampere on? kysyi Paracelsus.

— Se on eräs suuri tehdaskaupunki,
vastasi Kalle.

— Se on kai hyvin nuori, kun
minä en ole siitä kuullut puhuttavan.

— Ei se niin kovasti nuori ole,
sanoi Kalle. Minä muistan, että se
perustettiin vuonna 1779, kuningas
Kustaa III:s kävi paikalla jo 1775.

— Siis 1775 ja nyt on 1915, sanoi
Paracelsus. Ja te olette menossa
Tampereelle?

— Niin olemme junalla, vastasivat
lapset.

— Mutta emmehän me siihen tarvitse
mitään junaa, me menemme
muuten! sanoi Paracelsus.

Lapset saivat tarttua hänen vyöhönsä;
hän lausui taikalukunsa ja
alkoi pyörien kohota ilmaan kaikkien
asemalla olevien suureksi
ihmeeksi.

Mutta nyt oli niin, että Paracelsus
ei laisinkaan ollut kysynyt, mitä
varten lapset menivät Tampereelle.
Ja koska hän mielellään liikkui
vuosisadoissa, niin kuultuaan, milloin
Kustaa III:s oli käynyt paikkakunnalla,
hän alkoikin pyrkiä tähän
aikaan. Arvaahan sen, etteivät
Kalle ja Maija sillä tavoin koskaan
joutuneet tätinsä syntymäpäiville.

Kyllähän Kalle ja Maija ennen
olivat käyneet Tampereella, mutta
eivät he tunteneet paikkaa laisinkaan
samaksi, kun he nyt siihen
pysähtyivät. Sehän oli aivan pikkuinen
kylä, jossa oli muutamia
puurakennuksia. Ja kummallisen
tyhjää oli kylässä, jonka torille
he olivat tulleet. Ei näkynyt elävää
olentoa missään. He alkoivat kävellä
Kallen neuvosta uudelle kirkolle
päin. Mutta kun he olivat jonkun
matkaa kulkeneet, niin ei näkynytkään
mitään kirkkoa, ei muuta
kuin metsää sillä paikkaa. Täällä
muuan vanha vaimo, nähdessään
rautapukuisen Paracelsuksen, juoksi
parkaisten pakoon. Ja siitä he huomasivat,
että heidän pukunsa eivät
olleet laisinkaan ajan mukaisia.
Pianhan siihen Paracelsus keinon
keksi. Hän sanoi vain muutaman
sanan ja pisti kätensä viitan taskuun
ja sieltä alkoi tulla vaatteita ilmoille.
Ja koska oli kaunis kesäinen päivä,
niin saattoivat he varsin hyvin metsässä
muuttaa pukua.

Paracelsuksen täytyi neuvoa lapsia,
miten vaatteet olivat puettavat
ylle, niin ihmeissään he olivat kaikesta.
Kalle sai silkkiset polvihousut
ja silkkisukat sekä mustat kengät,
joissa oli kauniit soljet ja punaiset
korot. Liivit olivat vaalean
sinistä silkkiä ja niihin oli ommeltu
kauniita kukkia. Takki oli punaista
samettia, sen liepeet leveät, reunuksiin
silkillä ommeltu kukkasia,
hioissa leveät käännökset. Valkoiset
silkkihansikkaat sai hän käsiinsä
ja kaulaansa ohuesta valkoisesta
kankaasta tehdyn huivin, joka ensin
käärittiin moneen kertaan kaulan
ympäri ja sitten sidottiin nauharuusulle.

Maija ei ihmetellyt silkkisukkiaan
eikä kenkiään, sillä sellaisia hänellä
oli jo ollut tanssiaisissa. Alushame
oli silkkiä ja edestä koristettu ommelluilla
kukilla. Mutta sen päälle pantiin
toinen hame, joka oli toisen
väristä kangasta ja oli kohotettu
lanteiden kohdalta kovasti korkeille
röyhellyksille. Kummastusta herättivät
hänessä liivit. Niiden alle oli
pantava ensin kureliivi. Kyllähän
Maija sellaisia oli nähnyt, mutta hirveiltä
piinapenkeiltä nämät näyttivät,
sillä niissä oli niin kovasti paksut
raudat sisällä. Otti hän kuitenkin
kaiken ylleen ja näytti nyt hyvin
merkilliseltä, kun röijyn kaula oli
kovasti avonainen. Kaikkialla oli
pitsejä ja nauharuusuja.

Lapset luulivat nyt jo olevansa
valmiita, mutta Paracelsus otti taskustaan
suuren laatikon, josta hän
poimi esiin kaikenlaisia merkillisiä
laitteita. Ensin hän otti valetukan,
jonka niskassa oli tupsu ja pani sen
Kallen päähän. Sitten hän otti paperia,
teki siitä tötterön, jonka hän
pani Kallen naaman eteen ja alkoi
ajaa tuohon valetukkaan valkoista
jauhoa. Sitten hän pani saman tötterön
Maijan naaman eteen ja ajoi
hänenkin tukkaansa niin paljon jauhoa,
että se muuttui aivan valkoiseksi.

Kalle nauroi niin että hän hirnui
katsellessaan Maijaa.

— Ihan sinulla on tukka kuin vanhoilla
ämmillä, sanoi hän.

— Se kuuluu muotiin! sanoi Paracelsus.
Tällaista tukkaa kutsutaan
puuteritukaksi. Ja nyt on teidän
kasvonnekin maalattavat.

— Mitä me maalia tarvitsemme?
kysyi Maija. Eikö meillä ole muutenkin
hyvä väri?

— Vaikka olisi, niin se ei ole hienoa.
Pitää maalata!

Paracelsus otti laatikosta esiin
kaikenlaisia pensseleitä, joiden
avulla hän pani poskiin punaa ja
silmäkulmiin mustaa, otsaan ja leukaan
hän siroitti valkoista jauhoa.
Ja aivan viimeiseksi hän leikkasi
jostain mustasta kankaasta pieniä
palasia, jotka hän liimasi lasten poskiin.

— Ei siinä ole mitään haavaa!
sanoi Kalle.

— Ei tämä olekaan sitä varten,
sanoi Paracelsus, vaan sen tähden,
että se on hienoa. Näillä pilkuilla on
kaikilla oma nimensä, riippuen siitä,
missä paikassa ne ovat. Niillä on
sellaisia nimiä kuin: »Katso minua,
kultaseni», »Hävytön», »Minä olen
kaino», ja kymmeniä muita.

Kun he olivat vielä saaneet hatut
päähänsä, jolloin lasten iloksi tukkaan
pantu jauho pöllähti korkealle,
alkoi Paracelsus pukeutua samanlaatuiseen
pukuun kuin heilläkin oli.

— Ja nyt menkäämme katselemaan,
missä kaikki ihmiset ovat?
sanoi Paracelsus.

Pian he pääsivät selville siitä, että
kaikki asukkaat olivat rientäneet
läheiselle Pyynikille. Ja aivan
oikein, siellähän oli todella katsottavaa,
sillä Ruotsin kuningas Kustaa
III:s oli siellä koko hovisaattueensa
kanssa. Kun he olivat kovasti hienosti
puettuja, niin eihän kukaan
estellyt heitä, vaan pääsivät aivan
kuninkaan lähelle, jonka he kuulivat
juuri silloin, hänen katsellessaan
kaunista maisemaa Pyhäjärven puolella,
sanovan:

— Tällä paikalla varmaan paholainen
kiusasi Jeesusta!

— No, se on nyt valhe, sanoi Kalle,
Palestiinassa se oli. Kyllä minä sen
tiedän!

Kuningas kääntyi katsoen hämmästyneenä
lapsiin. Nämät kumarsivat
syvään. Kuningas 
 ja kun hän nyökkäsi, niin silloin
täytyi kaikkien toisten nostaa lakkiaan.
Ja kun he nostivat lakkiaan,
niin pöllähti jauho kaikkien valkoisiksi
tehdyistä valetukista. Maijan
mielestä oli tämä niin hassua, että
hän aivan kikatti. Kuningas ei ollut
laisinkaan suuttunut, vaan kyseli
heiltä yhtä ja toista ja ihmetteli
kovasti heidän vastauksiaan. Mutta
olipa lapsillakin kyseltävää ja ihmeteltävää.
Maija muisti, että tällaisia
pukuja kuin heidän kutsuttiin
rokoko-puvuiksi ja hän oli aina halunnut
päästä sellaiseen aikaan. Olihan
kaikki kovasti hienoa, puvut
silkkiä ja samettia ja niissä jalokiviäkin,
mutta oli kaikissa noissa ihmisissä
jotain, jota Maija varsinkaan,
joka oli kovin puhtautta rakastava,
ei voinut ymmärtää. Hän näki
nimittäin ihmisten raapivan tukkaansa
ja syyhyttelevän itseään.
Hän kysyi eräältä herralta, joka
sanoi olevansa Kustaa Mauri Armfelt,
miksi ihmiset noin raapivat
itseään, ja eikö se ollut sopimatonta.
Armfelt nauroi ja selitti,
että kaikkia niitä vaivasi sellaiset
pikku eläimet, joita ihmisissä toisinaan
on.

— Kyllä ne menee pois, kun pesee
itseään lamppuöljyllä, sanoi Maija.

— Mitä se on? kysyi Armfelt.

Vaikka Maija kuinka olisi selittänyt,
niin eihän kukaan sitä ymmärtänyt.
Ja kun Maija selitti, mitä
lamppu oli, niin ei Armfelt sitäkään
ymmärtänyt. Maija puhui sähkövalosta
ja kaasuvalosta, ja silloin
luuli tuo hieno herra Maijan kertovan
satuja ja nauroi.

Lapset pääsivät kuninkaan mukana
Hatanpään kartanoon, missä pidettiin
neuvottelua, ja päätettiin perustaa
kaupunki Tampereelle. Neuvottelun
jälkeen kääntyi Kustaa III lasten
puoleen ja sanoi:

— Eikö täällä ole hauskaa?

— Kyllähän täällä on hauskaa,
sanoi Kalle, mutta en minä ymmärrä,
kuinka te kaikki olette niin kovasti
likaisia! Pesisitte itseänne hiukan
enemmän ja maalaisitte vähemmän,
niin olisi se toista. Mikä vuosisata
tämä on, jossa ei puhtautta harrasteta?

Oli se metakka, joka nyt syntyi.
Herrat hyökkäsivät lapsiin kiinni.
Kuningas tarttui Kallen tukkaan,
joka jäi hänen käsiinsä. Maijan
hame repesi aivan kokonaan. Mutta
pakoon he pääsivät, tapasivat Paracelsuksen
ja huusivat:

— Auttakaa pakoon! Me sanoimme
noille herroille totuuksia ja
nyt ne suuttuivat siitä niin kovasti!

Eihän siinä mikään muu auttanut,
kuin että Paracelsus antoi heidän
ottaa vyöstään kiinni ja läksi pakoon
johonkin muuhun vuosisataan.

Lähde: Pääskynen no 5, 1915, s. 110–114 (16–20)

Pääskynen