Hakkapeliitta
On usvast’ astunut aamu
 Jo Lützen’in aukeillen,
 Kun mustempi, murheen haamu
 Taas peittävi päivyen:

 On poissa Kustavi suuri –
 Hepo juoksee haltiaton –
 Ja puhtahan uskon muuri
 Hänen kanssaan murtunut on.

 Eräs urhosa poika Suomen
 On maassa, haavoissaan;
 Ei koittane uusi huomen
 Tuon silmähän milloinkaan.

 Maa ruskovi rinnan alta,
 Jo silmiä peittää yö; –
 Mut kuolla hän viel’ ei malta,
 Kun kesken on kaikki työ.

 Ja toivoen tuskissansa
 Hän selvähän aistelee,
 Kuin Ruotsin ja Suomen kansa
 Taas eistyen taistelee.

 «Gud med oss!» kasvaen kaikuu
 Taas puolelt’ ystävien,
 Ja «Hakkaa päälle!» jo raikuu
 Kuin pauhina Pauvanteen.

 Hän tempaa suitset ratsaan,
 Taas säihkyvi säilän suu,
 Ja lailla paatisen patsaan
 Hän selkähän istautuu.

 Ja kussa taistelu kuumin,
 Etumaisna hän raivoaa
 Ja johtaja-urhon ruumiin
 Vihamiehiltä valloittaa.

 Kun viimen on voitto saatu,
 Ja tehtynä kaikki työ,
 Hymysuin hän maahan kaatuu,
 Ja silmät peittää yö.

Kustaa Aadolfin päivänä 1882.