Napisija
Oi, Herra, kun loit ihmiskunnan,
 miks’ surman sille loit sa myös?
 miks’ loit sa meihin tuimaa tulta,
 mi kalvaa kauniin luomatyös?

 Miks loit sa lemmen, elon kruunun
 niin kauniiks, vaan niin katkeraks?
 Oi, miksi loitkaan ihmiskunnan
 sen rakkauden asuttavaks!

 Sen oisit kironnut sa kiveen;
 ei riipois nuorten rintoja,
 ei kruunuasi ruostuttaisi,
 ei surmaisi se sieluja –!