Kaksi Berliniä
»Tää miljoonakaupungin melu
 ja tungos on ainainen.
 Tääll’ ihminen on kuin lelu
 kädess’ kohtalon oikkuisen.

 Mikä tarkoitus, mikä järki
 on melskehen määränpää.
 Möi – osti – korjasi – särki,
 tulos yhäti entinen jää.

 Ei muutosta, sama on melu,
 sama touhina kuumeinen,
 ja ihminen on kuin lelu
 kädess’ kohtalon oikkuisen.»

 Mä astelen miettien tuolleen
 ja katselen kummaillen;
 näen muistoja ajan jo kuolleen,
 nykyhetkisen turhuuden.

 Nään täyttävän kukkaishuoneet
 huviyleisön korskean.
 Nään orjat ne loistoa luoneet
 komeroihinsa kulkevan.

 Ja soitossa, hekkumassa
 nään luurankoriemua vain.
 – Työjoukossa uljahassa
 toki toista etsin ja sain.

 Työjoukossa sielua, tulta,
 ihanteita ja toivoa näin. –
 Katos’ synkeät mietteet multa,
 kun rientelin eteenpäin.

 Se rikasten Berlin, sokko
 ei huomaa humussaan,
 mikä kuohu on alhaalla, – tokko
 tukipatsahat kantaakaan.

 Mut köyhien Berlin sulkee
 kumouksen rinnassaan.
 Komeroistaan kerta se kulkee
 ja ottaa valtaansa maan.

Berlin, 1907,