Emman tähti
Taivasta kohti katselen,
 Kun päivä laskee jällehen,
 Minulla tähti siellä on,
 Niin kirkas ja niin nuhteeton.

 Se ompi katse isäni,
 Ei nähnyt häntä silmäni,
 Hän täällä viipyi ajan vain,
 Ja lähti, mailmaan tullessain.

 Hän seuraa mua ainian,
 Ja viittaustaan tajuan,
 Kun tähti välist’ ainaki
 On tavallista kirkkaampi.

 Taas sanani ja tekoni
 Jos olleet ei, kuin pitäisi,
 Jo silmästä sen tähtösen
 Ma keksin surukyynelen.

 Kun tähti oli suruissaan,
 Ma mietin itsekseni vaan:
 Mun tähteni en salli, en,
 Ett’ onpi taivas murheinen.

 Se toki leppyi jällehen,
 Sill’ illalla, kun hartaasen
 Ma rukoukseen turvasin,
 Sen hymyä taas oivalsin.

 Oi, tähti! suo, ett’ kuvastan
 Sun kirkkauttas ainian,
 Jos sitten hymyyt minulle,
 En punastua tarvitse.

 Kun elämäni aurinko
 On rauhan maille mennyt jo,
 Sä johdat mua luokse sen,
 Mi ystävä on orpojen.

Carl Wilhelm Böttiger
Minna Krohn
Runot