Nuo kaksi ovat yksi
Zeus vain mietti, ja Pallas – kah! – hänen päästähän astui
 joukkohon niin jumalain, hämmästyttäen nuo.
 Ihmehdeltihin häntä, mut kammoikin ihan kaikki
 kilpeä tuon, kypärää: pöllö ja – viisauskin.
 Tunnetta vain oli Kypris ja poikanen liehuvasiipi
 tuon sydämest’ tuli, niin kiihkeä, silmitön vain.
 Tuot’ ihaeltihin nyt: sylihin kukin otti sen kilvan;
 Pallas kirkasi vain: pois, kähykielinen, pois!
 Karkea, jäykkä on Pallas, äidin hoitoa vailla;
 tuo, isän vitsatta taas kasvanut, ilkeä on:
 varsinki Pallas saa useasti sen kepposet kestää.
 Hetkeä kärsiä ei toistaan voi nämä kaks.
 Toistaan kärsiä! – miete ja tunto? Viisaus, lempi?
 Viisaus, lempikö! Ei! Ei! pyhät nuo nimet on.
 Viisastelu on toinen, vain himo toinen on noista.
 Lempi ja viisaus, nuo kaks ovat taivahass’ yks:
 tuo on Uraania, hän, joka, kuin Sulotartenkin äiti,
 kaunis on, puhdas myös kuin omat tähtensäkin.
 Kuin valo puhdas ja kaunis, jos orjantappurat otsaa
 kruunaiskin; nimi sill’ oikea – uskonto on.