Vilaus tulevaisuutta
Päivä kiitäin entää,
 Eeden on se tähti,
 minne päivä lentää
 tietään valoisaa;
 maa se mukaan lähti
 päivän taipaleille:
 saapuu kevät meille,
 talvi katoaa.

 Uhkuu elinnesteet,
 luonnonvoiman lailla
 murtain entis-esteet,
 joissa kiduttiin.
 Lämpöön napamailla
 ikijäät jo suli;
 kotiin maa nyt tuli
 Eeden-valkamiin.

 Eeter-aalto valuin,
 pois ne ajat huhtoi,
 jolloin riettain haluin
 nähtiin alaston;
 ruumiit, joita ruhtoi
 raihnaus taudin vaivoin,
 nousten sineen taivoin,
 nuoret, uljaat on.

 Pois siis verhot luokaa
 hävynhuntuin arkain,
 leyhkäin vienoin suokaa
 viehtää hipiää!
 Mitä kaihdat varkain,
 kainoksut kuin likaa,
 luotiin ilman vikaa,
 ja se puhtaaks jää.

 Kultaa mieles halaa? –
 Niinpä kerää tuota;
 kädestäs voit valaa
 runsautta taas.
 Katsos kultavuota:
 riemuun, loistoon luova
 on sen säihkejuova
 rakkaan mielimaas!

 Valta lie ja maine,
 valtikka sun vaalis? –
 Voita, minkä vainen
 sielus kantaa voi!
 Seppel uljaan saalis
 on, kun voitit maalis,
 valtikan, min vaalis
 kätees lujaan toi.

 Johtoon viettein rajuin,
 joita muinoin surit,
 tyynnä jää ja tajuin
 käskyiks lain ne nää!
 Synnit, syyt ja kurit
 ei sua enää tapaa,
 elon voima vapaa
 kahleettomaks jää.

 Maljat, joista, kaihtain,
 muinoin hoivaa hait sa,
 riemuun hetkeks vaihtain
 päiväin pakot nuo,
 kun niin, rikkoin lait, sa
 pyrit onnes ohjaan,
 nyt ne syvään pohjaan,
 täysin rinnoin juo!