Nukkuva armeija
Samos sankarit kotiin, päättyi
 päiv’ armeijan valkean,
 nyt rauhan työssä se raataa,
 mut ei uness’ unholan.
 Sen elää taistot ja voitot,
 sen mieli ei kuolla voi,
 ja miehistä miekan ja kunnon
 taru, laulu ja kannel soi.

 Tuo armeija uljain, mi koskaan
 nous Suomessa aseisiin,
 kotikonnuillensa nyt kääntyi
 aren rauhaisan askariin.
 Ja kuka ei koitunut kotiin,
 kun poiss’ oli arjen ies,
 hän hiljaa nukkuvi, missä
 kovan koston sai vihamies.

 He nukkuvat unta pitkää,
 syvä, suuri on rauhansa,
 pyhät kunnian laakerit kukkii
 maan sankarikummuilla.
 Läpi vastaisten, valjujen vuotten
 ikimuistonsa käskevä on
 sukupolvia uusia käymään
 esitaattojen taistelohon.

 Ei kenkään tiedä, ei arvaa,
 mitä tuopa on aika uus,
 mut kuolleiden äänet kuiskaa:
 sopu, urhous ja uskollisuus
 sinis liittävi heimot Suomen,
 kunis armeija valkea tää
 sukukuntien syntymätönten
 sydämeen kuin vaatimus jää.

 On armeija valkea poissa,
 toki toivo kuiskaelee:
 kunis taas soi rummut, se nukkuu,
 se vartoo ja vaikenee.
 Mut kohtalon rautakoura
 kun portille kolkuttaa,
 taas armeija valkea nousee,
 taas syttyy syntymämaa.

 Tuo armeija valkea valvoo,
 sen henki on hereillään,
 elon arkien touhussa elää,
 maan altakin nostaa pään.
 Kautt’ aikojen, vuosien kestää,
 mikä liitti sen yhtehen.
 Näin suojana Suomen seisoo
 yhä vartio valkea sen.

Bertel Gripenberg