Husun vaari ja Kirppu-Liisa
Husun vaari istui nurkassansa,
 hieroi sääriään ja tuimaan puri
 piipunvartta vanhaa, äkkiväärää.
 Husun vaarin temput, teot määrää
 jalan kolotus, tuo hornan tauti,
 sitä vaari illoin noitui, suri:
 taas on vaivat irti, tuska suuri,
 ken sen tarkoin tutki, tiesi juuri,
 ett’ on leini paholaisen tuoma,
 pirun tuoma, eikä Luojan luoma –
 yksin vaari saunassansa pauhaa.

 Ei se hiiden leikki suonut rauhaa.
 Husun vaari tuskissansa kutsui
 Kirppu-Liisan hierojaksi, hyvän,
 tunsi vaari tarpeen vallan syvän
 sarvet painaa lemmon pakaroihin.
 Kirppu-Liisa, jonka kakaroihin
 jokainen jo kylässä niin kyltyi,
 että vallan vihaväen yltyi
 karkoittamaan Liisaa tanhuvilta,
 tuli, läähätti ja sarvet soitti.

 – On nyt koiran ilma, hiisi nähköön,
 liekö Husun vaarin kuolinilta,
 vaiko armo vielä hälle koitti –
 sarvet, kirveeni nyt totta tehköön...
 – vaarissa ois vielä miehen tynkää,
 kaitsijata kakaroille kyllin,
 itse kun ma pitäjälle rynkään...
 vanha pukki, sill’ on kova sisu.
 Liisan syämessä nyt puhkes nisu,
 mesimakeet sanat suusta juoksi:
 «totta parhaani teen vaarin vuoksi,
 tiedän tirpalleen ma leinin tavat,
 sarvet kiinni imen, hieron lavat...»

 Niin sen oli vaarin hyvä olla
 Kirppu-Liisan kämmenien alla,
 että suoniin syttyi uusi elo:

 «Piru olkohon nyt ulkosalla,
 ryskää jo kuin hitto ullakolla...
 tilaa kahdellekin, tiemmä sen, on täällä...»

 Kukot aamun lauloi; kylän päällä
 leijaili kuin pilan ilopilvi:
 – Kirppu-Liisalla on säärten rohto,
 mitäs siinä... kakaroille johto
 taas on paras Husun vaarin sauva...

 – Ette siinä laula liian kauvan,
 loppuu kyllä nalkutus ja nilvi –

 Meni Husun vaari rovastihin...
 kera Kirppu-Liisan naimisihin –
 elo omiaan ei suotta velo.