Kumpu kuusten alla
Kumpu kuusten alle luotu,
 lepo lempeälle suo!
 Vast’ on suuri rauha suotu,
 kun sen tuonen ranta tuo.

 Rakas, siirryit rauhan maihin,
 kuss’ ei lepo laata voi.
 Rauhan suureen sunnuntaihin
 sulle kutsukellot soi.

 Uinut pitkään ensi kerran,
 hellän silmän ummistain,
 et kuin ennen hetken verran,
 niinkuin linnun emo vain.

 Valvoit, vaalit uinailulle
 pientä kehdon keinujaa.
 Ensi kerran meill’ on sulle
 vuoro vuode valmistaa.

 Aina valvoit vaivan nähden,
 muill’ ett’ ilo, onni ois.
 Ensi murhe emon tähden
 meill’ on mentyäsi pois.

 Mutta itse murheen yötä
 meitä autat kestämään,
 meille kirkkain muisto myötä
 jäi kuin tähti päälle pään.

 Mitä suurta mieli kuunaan
 ihmetellen ihannoi,
 sille meill’ on mittapuunaan,
 mitä suuri lempes voi.

 Myöhä, köyhä kiitos vaivas
 palkka vainko on kenties?
 Siihen täytyy olla taivas,
 äidinlemmen alkulies.