Neuvoksi Suomen Tytölle
Miepä neuvon neitoisia
 Oman maamme marjasia
 Mokomia morsioita
 Suomen sulhojen omia
 Karjalaisen kaunosia
 Puna-poski potrempia
 Sini-silmiä siveitä.
 Kasvamahan kaunosesti
 Siivon tautta siistimmäksi,
 Opi aina ahkerasti
 Suomen tyttö suosiolla
 Taloudessa taitavaksi
 Siivossasi siistimmäksi;
 Hiljain maata panemahan
 Amull’ varhain nousemahan,
 Ettäs aina aamusella,
 Ylös saatua samassa,
 Peset silmäs siistinlailla
 Kädet saksan saippualla,
 Pääsi kampaat kaunosesti
 Panet hiuksesi paremmin,
 Eikä viikon viivytellen
 Tuntikaudet tutteroillen.

 Tieppä tiilille tulinen
 Pane liedelle palanen,
 Jossa kohta kahvipannun
 Varistelet vanhemmilleis;
 Sitte suojat siivoelet,
 Asteaiset aivan kaikki,
 Jotta joudut navettahan
 Lähdet raavas-lääväsille.
 Karjan siellä katsottua
 Joka lehmän lypsettyä,
 Muistat heitä murkinalla
 Heinä-tullon heittämällä
 Sekä laitat lampahille
 Suurus-palan paikallansa;
 – Tuolta tultua tupahan
 Kammit kangastuoliselle,
 Panet sukset suikkamahan
 Sukkulan sukeltamahan
 Sekä niidet niitämähän
 Kaitehet kalisemahan,
 Eli palttinaa palaisen
 Otat ompelu-kaselle,
 Josta paitoja panelet
 Neulot aivan ahkeruulla
 Paidan päivässä parissa
 Viisi viikkauden kulussa.

 Opi aina oikehimmin
 Volin kanssa kaunosemmin
 Langat laatimaan lujemmat
 Rihmat vieläkin visummat,
 Joista vaatteita valelet
 Neulot harmahat hamehet
 Omin sormineis soriat,
 Sekä kaikki kaulahuivit
 Tarpehet omintakeiset
 Laadit langoista omista
 Valat vaivasi näöstä,
 Ilman toisen auttamatta
 Vierahan viruttamatta,
 Jotk’ ei palkata punoa
 Ilman markan maksamatta,
 Mutta ottaat ompeluusta
 Palkan paikalla paremman;
 Eikä niinku niitä kaiti
 Ompi naisia ololta,
 Kuin ei taida kunnollensa
 Omaa paitaansa panella,
 Sitä vieläkin vähemmin
 Muita vaatteita mukailla,
 Vaan on varma valmihia
 Ottamahan oivahia
 Talon kukkaron kululla
 Miehen rahan raakkiolla,
 Joilla tahtoo kaunisteilla
 Valloill’ vertoja vetellä
 Joka päivä joulun lailla
 Pyhäpäivät pääsiäisen:
 Sivaltelee silkkihuivit
 Monin kerroin moisemmaiset,
 Viisin, kuusin kunkin kerran
 Pätkähyttää pääletysten,
 Vaikk’ on vaikea varissa
 Niitä kaikkii kanneksella,
 Että pyörtyypi pyhänä
 Kiskon penkissä perätin.
 Eikä vielä sitten siinä
 Ole kaikki kaulassansa,
 Kuin on pannut parvehensa
 Kaulahuivia kaheksan,
 Vaan on muskale mukattu
 Kaulavaate kainalosta
 Talohon takatuloksi
 Kieppi kirkon naapurihin,
 Josta saavatten sanoa
 Linnan naiset naureskella,
 Ett’ on kehdanna kesällä
 Kaulahuivia kaheksan
 Panna kaikki parvehensa.

 Eipä tuhmat tuota tunne
 Naiset huonot huomaele
 Miten heitä herjomalla
 Pojat piikana pitävät,
 Että tahtovat talohon
 Tulla naiduiksi tutuille
 Poikasille potremmille
 Oman Suomen sulhasille;
 Josta akkasi anoppi
 Sekä appi aavistella
 Sika-siivoa talossa
 Miniältä millaselta,
 Jok’ ei pestä permantoa
 Tuvan uskala useimmin
 Ehkä kertoa kesässä
 Kymmenkunnan kynnyksiä,
 Vaikk’ei ensinkään eroittaa
 Taida tallin lattiasta
 Siivossa sikopajasta,
 Joist’ on heitetty hevosen
 Sonnin sonta suoritettu
 Sekä lampahan laitettu
 Sian silla siistittynnä
 Aivan ihmis-astimeksi
 Osattu oven etehen
 Tuvan kynnykselle luotu,
 – Sekä laskee lattialle
 Nainen huono huonehensa
 Tuopi porsahat tupahan
 Taluttaapi tallukaiset,
 Joiden sittoa sisässä
 Lattialla lainehtiipi;
 Sekä kaakkuja kanojen
 Pöydäll’, penkill’ pöllyääpi,
 Jott’ ei viihdi vieras tulla
 Sinne astua sisälle,
 Kussa lempo lenkuaapi
 Haju huono huonehessa,
 Josta toilla toime-miehet
 Papit pauhavat pahoille
 Kirkkoherrai heittiöille,
 Nimismiehet niinitänä,
 Ruunun palveljat rupevat
 Ukkoloille uhkoamaan
 Rahasakkoo saadaksensa.
 Niiden ruplan viitti sille
 Isännälle itsellensä,
 Jonk’ on vaimo jouduttana
 Eli pannut palkan piika
 Siivon sellasen si’alla
 Tuonut karju-karsinasta.

 Niin myös taikina talossa
 Kaarnuskassa kirnun kanssa
 Ovat kumpikin monia
 Tuumasia tuntuvasti,
 Joissa käypi käärmehiä
 Sisäliskoja sisässä,
 Madot maito-pyttylöissä
 Torokaiset kattiloissa
 Ynnä muuta yltäkyllin
 Hämähäkkiä häjysti,
 Joit’ en tahdo tarkemmalta
 Viihdi virressä enemmän
 Laulussani lausuella,
 Sillä naiset naurasivat
 Viisahammat virrelleni,
 Vaikk’en virkkana vihassa
 Ole suotta suuttununna
 Tätä tahtona takoa.
 Vaan on ratki rakkauusta
 Ynnä muuten ystävyysta
 Siitä oikehin opiksi
 Pantu vasta varmemmaksi,
 Jott’ ei joutusi pahaksi
 Miniäksi miehelässä;
 Mutta että muuttasivat
 Tytöt nuoret tykkönänsä
 Elämänsä entisestä
 Paremmaksi paikallansa,
 Ollen muille oikeampi
 Tuleville tuttavampi
 Esikuva ensimäinen
 Lapsillensa laisinkini.

P[ietari]. M[ansikk]–a.

Lähde: Sanan-Lennätin 12.2.1858.

Pietari Mansikka
Runot
Sanan-Lennätin
1858