Omituinen halu
Kun vaan runoja mä koitan
 oikein paljo kirjottaa
 ja kun runokannelt’ soitan,
 mieleni mun halajaa,
 ett’ enemmän vaan mulla ois,
 ett’ yhä vaan tuo kannel sois.

 Ei oo tuosta kellään haittaa,
 ei se haittaa ollenkaan:
 sillä armaani mun laittaa,
 että kohta uunissaan
 palavan lauluni mä nään
 ollessa oikein pakkassään.

 Sillä kun hän kuulee tulta
 olevan mun laulussain,
 hän ne kohta riistää multa
 lämmittäin niill’ uuniaan –
 siks tämän tässä näätte nyt,
 kun hän ei tätä keksinyt.