Jouluaattona 1917
Nyt loistaa kynttilät kaikkialla –
 maa huokaa hirmuisen saastan alla.

 On kuollut kansassa miehuus, kunto,
 on tylsät aivot ja omatunto.

 Lain pyhyys turha on haave mainen,
 varmempi kirstu on avonainen.

 On viisas, laskeva, vanha veri:
»parempi maksaa ja – vähin erin».

 Ja toinen maksaa ja toinen määrää
 ja kaikki puhuu ja huutaa, häärää.

 Oi joukko saastainen, määrä turha
 on se, mit’ auttavi salamurha

 ja huuto, uhka ja vieras puku.
 On unhoon tuomittu moinen suku!

 Niin vaikka kaikki on kurjan kurjaa
 ja kaikki kantavat mieltä nurjaa,

 niin teihin uskon mä, nuoret Suomen:
 on teidän toiminta, teidän huomen!

 Hei Suomen leijona, itsenäinen,
 mi tekos, tehtäväs ensimmäinen?

 Pois maast’ on saatava vieras mahti,
 se vaikka vaatisi marssin tahdin

 ja vaikka vuotaiskin nuori veri,
 paremp’ kuin nääntyä vähin erin,

 häpeään hukkua, saastaan kuolla,
 kumartaa maahan ja ruoskaa nuolla,

»pumaagat» laatia, piirtää alle,
 oikeelle antaa ja vasemmalle.

 Oi nuoret Suomen, mä teihin luotan,
 mä teiltä paljon, niin – kaikki uotan!

 Teit’ kerran siunaavi kansakunta,
 jos vaan, – ei, ei se saa olla unta!

1917