Rauhattomuus
Purjeet auki! Orjain maasta,
 missä itse orjiks jäämme,
 pois nyt, veikot, – täyttä tuumaa –
 aavan meren vapauteen!
 Pilvillä on taivas laasta,
 hurja rauhattomuus päämme,
 jot’ ei elon helle huumaa,
 ulapat sai kyntääkseen.

 Kenpä kysyis matkan suuntaa?
 Keula kääntyy myrskyn myötä
 itään, länteen, määrää vailla,
 iloon aaltoin karkelon –
 pohjaan, jonka palo puuntaa,
 loistain Huippuvuorten yötä,
 etelään, min suvimailla
 palvoo papit auringon.

 Purjeet auki, vaikka näämme,
 Kuinka tummuu ilman pielet,
 välkkyy tulta taivaanrannat,
 yö ne mustaan verhoon luo!
 Aaltoin liekkuun lähtekäämme!
 Täyttyy purjeet, hehkuu mielet!
 Suotta lännenleyhkän annat:
 hornan myrsky, Herra, suo!

 Tähdet pois ja viitat teiden!
 Telmiessä aaltoin raisuin
 onnen ohjiin jääköön ruori
 kesken öisen terhenvyön.
 Paisu, purje, kuni neiden
 valkorinta uhkuu paisuin,
 milloin kaipuun hehku nuori
 syttyy liekkiin tenhoss’ yön!

 Miehistöss’ soi kaikki kielet. –
 Tääll’ on tuulten kokoon tuomat
 myrskynhylyt, joilta hoivat
 riistetyt on toiveiden!
 Totuudessaan uhkamielet!
 Synkät henget, pilven kuomat,
 jotka salamoida voivat
 yöstä mielen usvaisen!

 Arki onsi – pohjaa vailla!
 Rauhan rajoissa on vankeus!
 Elo viiniä, mi huimaa,
 saa vain kuolo kaimanaan.
 Myrskyss’ yhtyy ihmeen lailla
 luonnon kaihoon mielen ankeus,
 sopusointu tuo saa tuimaa
 sielunvaivaa vapaumaan.

 Kauas yli myrskyn lentää
 sielun kaipuu; pettyin varhain,
 tähtein vilinään se kiiri,
 päästäkseen jo lepohon,
 oi, tuo sama kiihko entää
 kautta kaikkein tähtitarhain,
 vankila on taivaan piiri,
 äärettömyys ahdas on.

 Sama rauhattomuus lässä,
 minne käymme, minne saamme,
 sama kalmankelmeys, sairaus,
 minne aatos kääntyykään!
 Niinpä tallatkaamme tässä
 vihdoin otsaa vanhan maamme,
 mihin ihmisjalan hairaus
 viel’ ei tehnyt jälkeään!

 Missä pohjanpalonpeikko
 viuhtoo siipein räpylöitä,
 navan Louhi, jok’ ei säästä
 mailmaa kuolinpaarillaan –
 miss’ ei syki suoni heikko
 silmä ei nää luomistöitä,
 ihmisään’ ei irti päästä
 kajahdusta kahleistaan.

 Sissi-veikko, naurat rajuun,
 hurjaan kuni huuhkain huhuu,
 puistat päätäs kiharaista
 unten harhain painamaa.
 Mykän lausees mielen tajuun,
 katsees synkkä vaiti puhuu:
»rypälettä et sä maista,
 joka tuskaas vaimentaa.»

 Rypäleistä sait jo tiedot,
 parhaatkin nyt halvoiks arvaat;
 etsit kiihkeimmät, joit’ ikään
 toi Gehennan kulomaa,
 mehut Eedenin joit miedot,
 nielit ristin kalkit karvaat –
 mikään rypäle, ei mikään
 voi sun tuskaas virvoittaa.

 Untenmailman ihailussa
 veres annoit innoin nuorin,
 epäilit, koit esineihin
 järjen tutkaint’ teroittaa.
 Uskoit, rukoilit sa, kussa
 doomiin hymis laulut kuorin –
 et sä ryhdy rypäleihin,
 jotka tuskaas vaimentaa.

 Navan luo kun veikot päätyy,
 valkaman on laiva saava:
 onnenkauppa avaa teitä,
 miss’ on tietos tehoton.
 Siellä hurjat aatteet jäätyy,
 siellä hyytyy rinnan laava:
 oi! sen hehku vaivaa meitä,
 ylhä rauha jäinen on!

 Pystyyn jäämme käteen kalpa,
 jähmetymme otsass’ uhma,
 kuin jos tähtein tuike nurja
 takamoks ois omiaan.
 Hyvästi nyt, luonto halpa,
 hyvää yötä, mailma tuhma,
 meri, maa ja taivas kurja –
 niin nyt kuolo tulkoon vaan!

 Kun niin laivaa tyrskyteihin
 ahnas kauppi ohjaa vaivoin,
 pilkoin ruumiitamme silloin
 suuntaneula osottaa,
 patsaisiimme jäätyneihin,
 todistajiin eessä taivoin
 kiihkon, jok’ ei täyty milloin,
 kaipuun, jok’ ei määrään saa.