Suomen naiselle
Nyt nainen Pohjolan
 sä eellä kuljet muista
 siskoistas maailman.
 Se taiston ankaran
 on tulos vaateluista
 ja tiedon voittoisan.

 Soi valo loistehen
 ja lämmön sulatella
 pois luulot ennakon,
 soi tieto tuntojen
 jo nähdä valvehella
 myös naisen taistohon.

 Kas, sorto heikommat
 toisiinsa yhteisellä
 se kiintää toivolla
 ja mielet eloisat
 näin hengen sitehellä
 lujittaa taistossa.

 Tää pieni kansamme
 voi elons’ säilytellä
 vain voimin yhteisin,
 kun myöskin naiselle
 suo tilan työskennellä
 näin rinnoin vapahin.

 Silloinpa kansa on
 jo hengen yhteistyössä,
 jaloissa toivoissaan,
 on sorto voimaton
 ja hehkuu valot yössä,
 ja päivää vuotetaan,

 kun katkee kahlehet,
 ne, mitkä takoi aika
 tuhanten vuosien,
 ja kietoi ihmiset
 tää turman taika
 näin yöhön luulojen.

 Jo riviin veljies
 näin astuit Suomen nainen
 pois yöstä aikojen.
 Jo täyttyi toivehes:
 sä olet kansalainen
 ja täysi arvoinen.

 Sä kodin valtias
 luot hengen heimollesi
 ja lämmön, sielunki;
 voit nostaa kansahas
 sä intoaartehesi,
 se sun on voittosi.

 Sinulla hengen työ
 voi kodin kaunistella
 ja kukkaan kansasi.
 Pois orjamielen syö
 se tieto lapsella
 min äiti antavi.

 Ja kansan yhteistyö
 voi luoda päivää suurta,
 pois sumut poistella,
 jos vapaa sydän lyö,
 jos heimohengen juurta
 itääpi rinnoissa.

 Suo sielus herttaisen
 sä jalostua vainen
 ain aamun koitoksi,
 ja poikais rintahan
 luo henki spartalainen
 tään Suomen voitoksi.