Satamassa
Miekkonen mies, joka sataman saavutti,
 Ja jälkeensä jätti meret ja myrskyt,
 Ja nyt lämpöisessä ja rauhassa istuu
 Bremenin kelpo kellarissa.

 Miten sentään se mailma tuttuna, suloisena
 Kuvastuvi kuppukylkiseen lasihin,
 Ja miten tuo läikkyvä mikrokosmos
 Sulana suljuu janoiseen sydämmeen!
 Lasissa näkyy jos jotakin,
 Vanhan ja uuden ajan historja,
 Turkit ja Kreikat, Hegel ja Gans,
 Sitruunametsät ja vartioparaadit,
 Berlini, Schilda, Tunis ja Hamburg,
 Mut ennen muuta armaani kuva,
 Pien’ enkelinpää
 Rheinviininkultapohjalla.

 Ah, kuink’ ihana, ihan’ olet, armas!
 Sa olet niinkuin ruusu!
 Et niinkuin Shirasin ruusu,
 Tuo Hafislaulujen satakielenhemppu!
 Et niinkuin Saaronin ruusu,
 Tuo pyhänpunainen, profeetan ylistämä; –
 Sa olet kuin Bremenin kellarin ruusu!
 Se on ruusujen ruusu,
 Jota vanhemp’ on se, sitä sulommin kukkii,
 Ja sen taivainen tuoksu mun autuutti,
 Se innosti mun, se huumasi mun,
 Ja ellei ois mua pidellyt kiinni,
 Nupusta kiinni,
 Bremenin kellarin isäntä,
 Häränpyllyn heittänyt oisin.

 Tuo kunnon mies! yhdessä istuimme,
 Ryypimme kuin veljet,
 Pakisimme korkeista, salaisist’ asioista,
 Huokasimme ja vaivuimme toistemme syliin,
 Ja hän minut käänsi rakkauden uskoon, –
 Join pahinten vihamiesteni maljan,
 Kehnoille runoniekoille anteeksi annoin,
 Niinkuin mullekkin anteeks’ on annettava,
 Hartaudest’ itkin, ja vihdoin
 Aukesit minulle portit autuuden,
 Jossa kaksitoist’ apostolia,
 Nää pyhät tynnyrit,
 Ääneti saarnaavat, ja sentään niin selvästi
 Kaikille kansoille.

 Nää ne on miehiä!
 Näöttömät päältä, puisissa puvuissa,
 Ovat he sisältä kauniimmat, kirkkaammat
 Kuin kaikki komeat leviitat temppelin
 Ja Herodeen seura- ja hovilaiset,
 Kultakoruiset, purpurapukuiset!
 Sitäp’ aina olen sanonut,
 Ei aivan alhaisten joukossa,
 Ei, paki parhaassa seurassa
 Eleli ainian kuningas taivaan!

 Hallelujan! Miten vienosti vilhuvat
 Beth-Elin palmut!
 Miten tuoksuvat Hebronin myrrhat!
 Miten lorisee Jordan ja riemusta huljuu! –
 Myös kuolematon sieluni huljuu,
 Minä huljun sen kera, ja huljumasta
 Mun tuop’ ylös portaita kadulle
 Bremenin kellarin kelpo isäntä.

 Sä Bremenin kellarin kelpo isäntä!
 Katsos, talojen katoilla istuu
 Enkeleitä juopuneina ja laulaa;
 Tuo loimuava aurinko tuolla
 On vainen punakka, juopunut nenä,
 Maailmanhengen nenä;
 Ja ympäri punakan mailmanhengennenän
 Kääntelekse koko juopunut mailma.

Heinrich Heine
Merenkulku

de:Im Hafen
ru:У пристани (Гейне/Михайлов)