B. F. ja Ida Godenhjelmille heidän erotessaan toimestaan suom. jatko-opistossa
Jää paikka tyhjäks’. Kuka täyttää sen?
 Ei kukaan, kukaan! vastaa sydämen’.
 Ja surun tunne hiipii mieleen hiljaa, –
 mut muisto näyttää tietä kaunista ja siljaa.

 Ja ilo elpyy. Kuka surra voi,
 kun työ se tekijöitään kunnioi?
 Suoritti täällä rakkaus ja taito
 elämäntehtävän, mi ehjä on ja aito.

 Jos kertoa nää seinät täällä vois,
 niin paljon kaunista ne tarinois.
 Ne kertois työstä, joka nostaa mieltä
 ja lämmittää ja iäisyyden puhuu kieltä.

 Ne kertois tarun ihmeen ihanan,
 mi keskellä tän ajan pauhinan
 sois’ kuni lempeä ja kaunis laulu –
 ja lehdot, kunnaat vastais’ ja vastais’ suo ja aulu.

 Niin kauaksi kuin ylttää Suomenmaa
 ja kauas koituvien aikain taa
 elämäntyö tää ylttää kahden jalon –
 ne palveluksessa on aatteiden ja valon.

 Oi siunattu on hyvä ihminen,
 niin kauas ulottuupi voima sen.
 Sen kylvö itää, hengen kylvö pyhä,
 se nostaa vartta, tekee terää, kukkii yhä.

 Niin, ilo elpyy. Kuka surra voi,
 kun työ se tekijöitään kunnioi?
 Suoritti täällä rakkaus ja taito
 elämäntehtävän, mi ehjä on ja aito.