Tunnustus (Leino)
Kaikki jos kuolikin muu, ei ihmisten ilkeys, ei raakuus,
 tuhmuus tuo rajaton, jono tuo jokapäiväinen; kuolleet
 eivät ne yöt, nuo yksin-mietityt, eivätkä aamut,
 ainoat laulelijan toki lempeät, lehtivät kunnaat,
 nähdyt nuo elon morsiushunnut ja päärlytkin päivän,
 määräelemättömät kuin maantie, kuin renkien reuha.

 En tätä siedä, en salli, en tuhmuutta tään majatalon –
 josta ma lähtevä lien kotilieteni korkean vuoksi
 kohden tuntematonta, ilon, itkun ja tuskien aavaa –
 min nimi on typeryys, älyn tylsyys, tyhjyyden kammo,
 kauheus kansan ja maan, kun sen nerot viimeiset sammuu.
 Aurinko aaltohon vaipuu. Atlantis unhoon nyt uppoo.