Suomen laulu (Luoma)
Se kasvoi keskellä korpien,
 se tuntui jo turpehen alla
 mun kansani tänne tullessa,
 sen seurana nälkä ja halla;
     mutt’ kansapa vaan
     se laulujaan
 ei jättänyt korpehen kuolemaan.

 Jo korpien kylmistä notkoista
 se kasvatti kirkkahan oraan,
 ja siementä kansani sirotti
 joka suolle ja kutkahan soraan.
     Ja laulaen
     luo kantelen
 mun isäni astui, ja soitellen.

 Ja milloin päivä päättynyt lie,
 isät että ei laulua luoneet?
 Ja milloin korvesta tullessaan
 ei laululle lahjaa tuoneet –?
     – Ei milloinkaan
     ole laulustaan
 viel’ lakanneet laaksot ”laulujenmaan”.

 Kun kankailla kaskea kaadettiin
 ja honkia huiskutti tuuli,
 niin vanhat tietoja, viisautta
 iki-henkien laulavan kuuli,
     he lapsilleen,
     koti kansalleen
 niistä solmivat soitonseppeleen.

 Niin yhtyi lauluhun nuoremmat,
 jotka lähtivät korpien takaa
 ja toivat esille taitojaan.
 – Se virsi se oli niin vakaa,
     jota lauloivat –.
     Sen kuulivat
 myös laulajat suuret ja summemmat.

 Se varmaan heitä jo innosti
 tuo salojen serenaadi,
 koska helkkyen siitä jo helisee
 pääkaupungin esplanaadi.
     Ja vieläkin on
     yhä kuolematon
 sen alkaja, humina hongikon.

Helsingissä 19 20/6 00.