Ulla la bella
Kun ma kasvoihisi katson, Ulla,
 ihmemietteet mieleen tahtoo tulla:
 Viehkeet Italian niissä nään
 ilmeisinä piirre piirteeltään.

 Yli pääsi metsät huimin poimuin
 – Tyrolin ja Savoyn – hulmuu loimuin.
 Kesken tätä hurjaa maisemaa
 hattus – Monte Rosa – kohoaa.

 Alppein gletsherinä otsas hohtaa
 kulmiis saakka, joiden kaaret johtaa
 alas laaksomaihin Milanon
 sekä silmäis järvein siintohon.

 Sulo silmät – Lago Maggioren
 ja d’Iseon – oi mua, mailta Boren!
 Hurmauneena vaivun kylpemään
 suvitaivaan sineen syvimpään.

 Jatkuu jälleen vuorijonoin sarja,
 se on nenäs Apenniinein harja.
 Sorjaa kohottaa se kaarrostaan
 korkea Gransasso huippunaan.

 Kun luon katseen jyrkänteeltä tuolta,
 maisemat ne väikkyy kahta puolta.
 Campagna on vieno poskipää,
 missä leyhkii paratiisin sää!

 Hehku, miss’ on viinivuorten tulta,
 hohteen luo ja oranssistoin kulta
 – loistoin, värein, vivahduksineen –
 ihoos hienoon, suvenlämpöiseen.

 Huules hymyy näköpiirin alla,
 – Napoli Sorrenton rantamalla –
 koti lemmen, kuumain suuteloin,
 lumoova ja seijaan surutoin.

 Katse niin Messinan-salmen maihin:
 Hieno leukas yli harso-kaihin
 viittaa kauas sulo Sisiliaan, –
 ja jo Napoliin käyn kuolemaan!