Hirvi lähteellä
Hän arka, hän herkkä,
 hän katsoo, hän juopi,
 sill’ aikaa hän haaveensa
 haikeimmat luopi.

 Tuo tumma, tuo kumma,
 tuo entäjä elon,
 hän elämän herra
 kuin kuoleman pelon.

 Hänen päällensä Päivätär
 huntuja kutoo,
 hänen yllensä Yötär
 synkkänä putoo.

 Mut mistä on miekkansa
 leppähän tullut?
 Sen lempivät tietää
 ja aurinkohullut.

 Mut varmaan hän seisovi
 seppel nyt päässä,
 kuin joikuva joutsen
 on hyyssä, on jäässä.

 Nyt jäämyrskyt, nyt
 meret maailman meuraa,
 kun toivovat toiset
 vain toistensa seuraa.

 Hän yksinäisin
 ja ylhäisin itse,
 sen kaiken jo säihkynyt
 on sävelitse.

 Hän yksinäisyydestä
 yksinäisyyteen
 käy kuin himon hiilu
 tai pyhän pyyteen.

 Vain varpu liikahti.
 Pois häh karkas
 kuin kuoleva kurki,
 mi palolla parkas.