Kastilia
Mua nostat, Kastilia, rosoisella
 kätesi kämmenellä taivaan puoleen.
 Se vuoroin sua korventaa ja jäätää
        sun valtijaanas.

 Maa jäntereinen, luiseva ja puhdas,
 sa äiti sydänten ja käsivartten!
 Sinussa nykyhetki värit ylväät
        saa menneisyyden.

 Vain taivaan laaja sininiitty aukee
 rajaksi alastonten aavojesi.
 Sa kehto auringon, sen hauta myöskin
        ja templi lienet.

 On korkeutta pelkkää väljä piiris,
 sun lapsenas ma nousen taivaan puoleen.
 Vain tuuli huippujen on keuhkoissani
        sun aavikoillas.

 Alttari suuri, Kastilia! Soikoot
 sun tuultas lauluni, ja arvoisikses
 jos tunnustat ne, maailma ne kuulla
        saa korkealta.

Miguel de Unamuno
O. J. Tuulio
Runot