Palautettu
Ol’ elon aamu ihanaa
 Minullai maailmassa,
 Mut’ pian päivä pilven taa
 Pakeni paistamasta;
 Mä vierin myrskyn maailmaan,
 Juur pyörtehesen pahimpaan.

 Sen seuroista mä ensistäin
 Peräti poijes kiellyin,
 Vaan usein näitä nähtyäin
 Mä vihdoin niihin miellyin;
 Unohdin kaikkein kalleimman,
 Tään isänmaan ja – taivahan.

 Mä huikennellen horjahdin
 Totuuden, taidon tieltä,
 Pyhimmät tunnot turmelin,
 Lisäilin lihan mieltä;
 Ijäti oisin eksynyt,
 Ell’ ei ois Herra etsinyt.

 Vaan nyt se kaikki näkevä
 Loi silmäns kurjaa kohti:
 Hän valo, voipa, väkevä
 Jo jalosti mun johti
 Taas tielle, jolta erkenin;
 Suo, Herra, sillä pysyisin!