Mustalainen (Runeberg)
Suomess’ ei lie nähty mustalaista
 Vahvempaa ja uljaampaa kuin Aatu.
 Hämeen kankahilt’ ei löytty pönkkää,
 Kyllin lujaa häntä salpaamahan;
 Tyrmän halki tunki hän kuin viidan,
 Miehet alleen löi kuin ä’es paakut.
 Vaan hän olostel’ kuin metsän karhu;
 Mitä urho kaipas, sen hän otti,
 Mit’ ei tarvinnut, sen antoi olla.

 Osans’ saatuaan nyt käräjistä,
 Raudoissa ja potein haavojansa,
 Kangasalan harjua hän tuotiin.
 Keski-taipaleella, missä harju
 Soukimallaan halkoo seljät kahda,
 Katseen loi hän kauas ympärilleen,
 Katseli ja vartialle virkkoi:
 ”Totta maarin! Suomen salot saaret,
 Järvet, rannat, niityt, vuoret kyllä
 Tenhoo tänne mustalaista jäämään.
 Jos tään pitkän harjusillan päässä,
 Missä rannan keltakoivut harvat
 Tuolla tummain kuusten kesken heiluu,
 Jos siell’ armas vaimoni mun kohtais,
 Sanoisinpa hälle: ’Vaimo viivy,
 Täällä lapses synnytä sä maalle,
 Jotta lapsi syntyissään sais nähdä,
 Kuink’ on kaunis Herran mailma, vaikka
 Viipy meille raskas on kuin kuolo.’”
 Lausui näin. Puhetta tarkkaamatta,
 Tyynnä viejä ajoi rattaitansa.
 Hiljaa vierren ehti rattaat rantaan;
 Vähän matkaa niiden eellä tiellä
 Kulki vitkaan yksinäinen vaimo.
 Raitaiselle hamehelle valui
 Vaaleenharmaa huivi hartioilta,
 Kiemuroiss’ sen päälle musta tukka.
 Viejä ajain saavutti jo naisen.

 Toisellapa kädell’ liekutellen
 Rintalasta povellaan, se toisell’
 Lasta näytti, viejälle näin virkkoi:
 ”Laske kuormalles mua hetkeks’ aikaa;
 Kainaloinen kantamus mua painaa”.
 Pyytäjänpä kuormalleen mies päästi,
 Vangin viereen perällen se istui

 Eipä pyy, jolt’ oksatoverinsa
 Luoti surmas, lennä säikkyin eemmäs,
 Kuin tuo viejä huoletonna ajoi,
 Koska liinan piilopoimuist’ otti
 Musta nainen naurusuisna puukon;
 Mieheen kallistui ja hiljaa haasti:
 ”Ole valmis, kultain, kun ma isken,
 Työnnä viejä kohta kärryilt’ alas!”
 Lausui näin ja kaiken voiman takaa
 Vihamiehen olkaan veitsen iski.

 Sarkaisenpa takin läpi tunki
 Pisto olkaluun ja niskan väliin,
 Viejän käsist’ ohjat, ruoska heltis.
 Aatu sysäs olallaan, ja oitis
 Tainnuksiin hän putos pyöräin alle.

 Iloitenpa vaimo maahan astui,
 Kaatuneelta otti avaimet ja
 Päästi herransa ja miehens’ irti.
 Vyö- ja käsiraudat kyllä kirpoi;
 Yksin jalat eivät irti päässeet.
 Viiden-leiviskäiset lukottomat
 Pultit, pajass’ umpeen vasaroidut,
 Painoi niit’, ei avaimille aukee.

 Iloissaanpa seisoi sentään Aatu
 Mustalainen maassa mietiskellen,
 Minne tiensä suuntaisi hän sieltä;
 Kun jo viejä virkos horroksestaan,
 Silmäns’ aukais, rosvon silmän kohtas.
 Kohta karkas vihollista vastaan
 Tää ja, nostain veistä ilmaan, virkkoi:
 ”Etpäs täältä koskaan käänny kotiin
 Kertomaan sa, minne musta Aatu,
 Minne mustalaisen vaimo lähti!”

 Lausui; kaatunutpa pyytäin virkkoi:
 ”Ollos lyömättä ja henken’ säästä;
 Enhän kuitenkaan ma koskaan palaa
 Tuonne, tyhmyydestäin piestäväksi,
 Pilkattavaks’, tyrmään pantavaksi.
 Ennen jätän vankan talonikin,
 Teidän kanssann’ erämaita kuljen,
 Jos suo Herra siihen mulle voimaa.”

 Näin hän pyys’, – ja mustalainen suostuin
 Hänt’ ei tappanut, vaan hengen säästi.
 ”Jos sa kautta Luojan vannot ollas,
 Niinkuin veli, uskollinen aina,
 Hiustakaan ei katkota sun päästäs,
 Konsa Aatu rosvo vainen elää
 Ja sun näillä silmillänsä näkee.”

 Näin hän virkkoi; vitsan lyömäst’ orhi
 Lähti kohta karkuun taipaleelle.
 Aatu itse poikkes tieltä metsään,
 Sairas kantain sairast’ ystäväänsä,
 Puolisonsa kulki kolmantena.

 Kahdest’ aurink’ oli mailleen mennyt,
 Kahdest’ yöstä valjennut ol’ aamu;
 Vaan kun kolmas päivä iltaan päättyi,
 Lepopaikan löysivät he, ladon
 Etähällä ihmis-asunnoista.
 Tuonne heinillen kun istuutuivat,
 Alkoi Aatu mustalainen haastaa:
 ”Totta toisenkin ma kovan päivän
 Oon jo nähnyt, armaat ystäväiset,
 En tok’ oo näin kauan nälkää nähnyt.
 Jospa jalkan’ oisi valloillansa,
 Aikaa sitten syötäis ruokaa täällä;
 Erämaita kiertäneet nyt oomme
 Iloiten jos marja, veden tippa
 Löyttiin nälkään pahimpaan ja janoon.
 Mutt’ en, jumaliste, kallis eukkoin,
 Sure sun ja itsen’ tähden niin kuin
 Sairaan kelpo veikkosemme tähden!”

 Näin hän lausui, mutta vaimo vastas:
 ”Älköön surko suuri syömmes tuota;
 Herra, jos tään yön tääll’ aiot olla,
 Sairas veljemme mun rintaan’ syököön.”
 Lausui näin, ja siihen suostuneelle,
 Nälkään-nääntyvälle sairahalle
 Äidin tavoin tarjos tummaa rintaa.

 Ja kun tääkin yö ol’ loppuun mennyt
 Sekä harjuin huipuillen ja metsän
 Loi syys-aamu ensi-ruskoloitaan,
 Viejä ruoast’, unest’ elpyneenä
 Heräs heinävuoteeltaan ja lausui:
 ”Nytpä, kelpo ystäväni Aatu,
 Tahdon käydä ihmis-asunnoilla
 Ruokaa meille noutamaan, jos jaksan.
 Jos käyn polkutietä halki metsän,
 Keskipäiviks’ ehtinen kai taloon;
 Ehtooll’ olen ruokinein taas täällä.
 Eipä kukaan, ken mun täällä näkee,
 Antto viejält’ apuansa kiellä.”

 Anton tuumaa kiittäin Aatu vastas:
 ”Mielelläin niin pitkällen sua kannan
 Polulla, kuin voimat suinkin sallii;
 Siitä käy, ja Luoja taas sun tuokoon!”

 Molemmin nyt matkailen ne lähti,
 Toinen käyden, toinen kannettuna,
 Kunnes metsäpolku vahvemp’ alkoi;
 Veljessovuss’ erjettiin nyt siinä.
 Aatu lähti ladollensa jälleen,
 Viejä, ehkä heikko, ruokaa tuomaan.
 Mutta vuoroin leväten ja käyden
 Pääs’ hän ennen päivällistä taloon,
 Astui sisään, istui penkin päähän.
 Isänt’ oitis miehen tuns’ ja lausui:
 ”Mitäs kummaa kuuluu, vanha naapur?
 Jalan tulet ja on kasvos kalpeet!”
 Syvään huokas viejä väsyksissään,
 Selkä seinän nojassa, näin lausui:
 ”Onhan, naapur’, outo matka ollut,
 Oudostippa talohos oon tullut
 Yksin, jalkasin ja kalvenneena,
 Suo tok’ ensin nälkään, janoon hoivaa,
 Sitte kuule tehtävät ja tehdyt.”
 Virkki näin ja mielessään jo mietti
 Väijyksillä mustalaisen kiertää,
 Aatu mustalaisen vaimoinensa.

 Heti tuotiin pöytään ruoat, juomat,
 Kalaa, lihaa, leipää, voita, viinaa;
 Honkahaarikossa kalja kuohui.
 Mielissänsä miesi ruokiin ryhtyi.
 Kyllin syötyään ja juotuansa,
 Penkillen hän oikoi lepäämään ja
 Isännälle viitaten näin alkoi:
 ”Laita sana voudillen täst’ oitis,
 Aseitten ja miesten kanss’ se tulkoon
 Aatu mustalaista kiinni saamaan.
 Katsos, olkaluun ja niskan väliin
 Puukolla mua pisti rosvon vaimo.
 Sitte täytyi henkikullan vuoksi
 Seurata heit’ erämaiden helmaan;
 Metsiss’ oltuan’ näin kolme päivää
 Neljänten’ oon vihdoin tänne päässyt.
 Kuu kun yöllä laskee, menkää tuonne,
 Missä Mättäkoski lampeen laskee,
 Pienen ladon luokse vuorten väliin;
 Siell’ on paikka, sieltä rosvo löytyy
 Vaimoineen tän’ yönä lepäämästä;
 Sieltä löydyn miekin, apuun uljas.”

 Tuohon vastas isäntä: ”Et suinkaan,
 Vanha naapur’, takaisin saa mennä;
 Kyllä terveet toimii, jää sä kotiin!”

 Hälle Antto vanginviejä vastas:
 ”Jollen tuo ma heille ruokaa, viinaa,
 Jollen palaa, niinkuin lupasinkin,
 Turhaan ladost’ etsitään heit’ enää.
 Suo mun mennä, pidä muusta tointa!”
 Lausui näin ja sulloi pussiin ruokaa
 Ja, ehk’ uupuin, läksi paluutielle.

 Samaan aikaan istui Aatu rosvo
 Harvan ladon heiniss’ eukkoinensa.
 Levottomin silmin vaimo aina
 Katsoi pikkulasta povellansa;
 Mies se tähtäs aina polun päähän.
 Ikävöiden veikkoansa sieltä.
 Virkattu ei sanaa; sirkka yksin
 Kirkui heiniss’, sorsa lammikossa
 Ynnä joskus äidin rinnall’ lapsi.

 Näinpä päivä hiljaksensa päättyi.
 Vaan kun aurink’ uupui vuorten taakse,
 Paikallaan viel’ istui Aatu, sentään
 Viilall’ enää vihlomatta rautaa,
 Urkkien vaan yhä polkutietä.
 Vihdoin viejän saapuvan hän keksi.

 Ylös hyppäs hän, ja kyynelvirta
 Vierren kasti posket ahvettuneet;
 Mutta riemuun ratketen hän virkkoi:
 ”Eipä hätää, armas laps’ ja vaimo,
 Eipä hätää, vilpitön on veikko!”
 Kohta kohden tulijaa hän astui,
 Hartioilleen vankoillen sen nosti
 Sekä uupuneen taas latoon kantoi.

 Vaan kun viejä ruoat esiin otti,
 Pyrskäht’ itkuun mustalaisen vaimo,
 Mustalainen itse istui lausuin:
 ”Syökää nyt, mä kahlettani viilaan;
 Mitä tähteeks’ jää, sen syön mä sitten.”
 Vaan kun kaikkein poistunut ol’ nälkä,
 Riemull’ levollen ne laski heiniin.

 Varjoillansa yö jo seudut peitti,
 Vitkaan käyden rataa rauhallista.
 Vielä valvoi sentään mustalainen,
 Valvoi myöskin oiva puolisonsa;
 Kumpikin ol’ vaiti, kunnes vaimo
 Virkkoi: ”Mitä kummia nyt tullee,
 Koska sirkka laulelee niin taajaan?”

 Hälle vastas mustalainen jälleen:
 ”Sirkkaa ilahuttaa heinäin tuoksu,
 Ilahuttaa täyden ladon lämpö
 Ynnä ihmistenkin hyvä seura;
 Minua tähti pilven yltä nähty,
 Mua vapaus jälleen saavutettu,
 Ynnä uskollisen veikon saanti.”

 Jälleen virkkoi mustalaisen vaimo:
 ”Rukoile, ettei käy tähti pilveen,
 Ettei vapaus kahlehisin sorru,
 Ettei veljen uskollisuus petä!”

 Tuskin lausuttu ol’ viime sana,
 Hälinään kun harva lato saartui,
 Sekä pimeest’ ovest’ ääni huusi:
 ”Onko täällä ihmisiä ja keitä?
 Vastatkaa!” – Ei ääntä – jälleen huus’ se:
 ”Miehet, pankaa tulta ladon alle,
 Mustalaiskuninkaan tääll’ on hovi!”

 Ovellen nyt syöksi Aatu rosvo,
 Veistä käissään välkytellen huusi:
 ”Täss’ on mies; ei kukaan vaimon saama
 Rankaisutta hoviin pääse ennen,
 Kuin hän suostuu ehtoon: vannokaatte,
 Että Antto viejä saapi turvan!
 Sitten perheenein oon teidän vanki.”

 Mutta mentyään jo ovest’ ulos
 Haastoi Antto viejä miesten kesken:
 ”Hoida itses, mustalainen! Antto
 Viejä ei sun suojaas enää kaipaa.”

 Vihdoin Aatu kavaluuden keksi;
 Silmin säkenöivin pimeässä,
 Vaahto suussa, huus’ hän: ”Jumal’ auta!
 Roistoja jos joitakin oon nähnyt,
 Rosvoin veljiänsä ryöstävän ja
 Petoin lapsensydämmiä syövän;
 Mutta Anton työt’ ei kukaan tehnyt.”
 Lausui näin, ja viejän sydämmehen
 Sinkoi surman veitsi lausujalta.