Päivänlasku
Armas aurinko
 On levolle laskenut mereen;
 Vellovaa vettä jo värittävi
 Hämärä yö,
 Vain enään iltarusko
 Sitä silaa kultavälkkehin,
 Ja vohiseva vedenvoima
 Työntää äyräälle valkeita laineita,
 Jotk’ iloisina ja kerkeinä kirmaavat,
 Kuin villaiset lammaslaumat,
 Joita laulava paimenpoika illalla
 Kotia ajaa.

 «Kuink’ ihana on aurinko!»
 Näin puhui pitkän vait’olon jälkeen ystävä,
 Joka kanssani rannalla asteli,
 Ja leikin ja surun sekaisesti
 Hän vakuutti mulle: ett’ on muka aurinko
 Kaunoinen nainen,
 Joka vanhan merenjumalan
 Soveljaisuuden vuoksi on nainut;
 Päivin hän riemuiten retkeilee
 Korkealla taivaalla, purpurapuvussa
 Ja timanttisäihkyisenä,
 Ja lemmikkinä, mielikkinä
 Kaikkein luontokappalten,
 Ja kaikkia luontokappaleit’ ilahuttain
 Katseensa valolla ja lämmöllä;
 Mut illalla, lohduttomasta pakosta,
 Hän palaa jälleen
 Märkään taloon, surkastuneeseen syliin
 Tuon vanhan puolison.

 «Usko mua», – lisäsi siihen ystävä,
 Ja nauroi ja huokas ja nauroi taasen –
 «Tuoll’ alhaalla viettää he vienointa aviota!
 Joko he nukkuvat, taikka toruvat,
 Jotta korkealle kuohahtaa
 Tääll’ ylhäällä meri
 Ja laivuri laineiden touhussa kuulee,
 Miten vanhus vaimoaan haukkuu:
 «Maailman pyöreä portto!
 Sätehin sivelevä!
 Koko päivän sä hehkut muiden puoleen,
 Mut yön olet, mulle, kylmä ja kylläinen!»
 Kovasta kotiripityksestä
 Tietysti puhkee kyyneliin
 Ylpeä aurinko, valittaen vaivaisuuttaan,
 Ja valittaa niin surkean suuresti,
 Jott’ ukko meren
 Äkkiä sijaltaan syöksyy,
 Ja uhmaten merenpinnalle uipi,
 Ilmaa ja mielenmalttia saamaan.

 «Niimpä näin hänen itse menneenä yönä
 Rintaa myöden merestä nousevan.
 Hänell’ oli keltaflanellinen nuttu,
 Ja liljavalkoinen yömyssy,
 Ja naatunut naama.»

Heinrich Heine

de:Untergang der Sonne
ru:На закате (Гейне/Михайлов)