Kirjokeppi (runo)
Mitä tehty on kiveen kirjoituksin,
 sen aukeni aatos nyt ulvovin uksin:
 Sitä laulaen laulamme rintaimme tarpeen;
 alas hautaamme haaveet ja haavamme arpeen.

 Mut ei sitä uskota! Kuin unen tullen
 lie Sulle se outoa, unhotetullen,
 mut sentään, Sa elämän liekkiä liki,
 nyt tietänet, mun olet murheeni iki.

 Lie vanhaa se virttä! Mut nuoltenkin päin
 maa maalta sen tuntee, kuin yksin ma jäin.
 Yö lankee. Mut sähkönä säilyvä kerta
 on kirjojen keppi, mi vuotavi verta.