Talvikuvia
Niin kirkas on kuutamo kumma
 Kylätietä kun astuskelen.
 Käy vierellä varjoni tumma,
 Kuin koira ois uskollinen.

 Näin kuulas vain harvoin on ilta,
 Lumi kauneimman hohdon saa,
 Tuhattuikkeinen tähtösten silta
 Kuin kutsuen vilkuttaa.

 Punapilkkeihin päilyy ja loistaa
 Mars joukossa naapurien
 Ja värjyy, kuin tahtoisi poistaa
 Ikipainoa kahleiden.

 Yli maantien varjoja puiden
 Hämyverkkona laskeutuu;
 Käyn linnahan haaveiluiden,
 Ajatusta tuo metsän puu.

 Toi tieni mun metsien kohtuni,
 Lumilinnaan talvisen yön;
 Sydän sai levon, mieleni lohtuun
 Tarutenhossa kuuttaren vyön.

 Sadun sankarit täälläpä valvoo.
 Lumi puista ne muodostaa:
 Ja ne tähtiä kaitsee ja palvoo,
 Kun nukkuupi metsä ja maa.

 Laps’ rinnalla nainen on tuolla,
 Ja tuollapa ilves on,
 Ja ilveksen toisella puolla
 Jono haltijain loppumaton.

 Yhä syvemmäs katse kun vaipuu
 Ikimetsien kätköihin,
 Lumitaakkojen alla kun taipuu
 Jopa aidan seipäätkin,

 Niin mielkuvat kasvaa ja karttuu,
 Rivilohkotkin muotoja saa,
 Ja melkeinpä pelko jo tarttuu,
 Kun ”aavehet” tuijottaa:

 Tieaita kuin jättiläiskäärme;
 Krokotiilin tuossa ma nään
 Lumivaipan pumpulipäärme
 Lyhtykalalta kätkee pään.

 Sarvikuonot ja kameelit taikoo
 Lumi paasilla silmiini mun.
 Kuvat uudet kun etsiä aikoo,
 Minä katkaisen haaveilun.

 Levon hermoni saavat tälleen
 Yön rauha kun käy yli tien.
 Saan huomenna taistella jälleen,
 Kun aatetta eellehen vien.

1916