Harhaileva
Päivä laski. Lahdelmalle
 Ilta-tähti ihanalle
 Tuikkaen loi valoaan.
 Taivaan-ranta purpuralle
 Loisti, kulta-kankahalle
 Näytti laineet loistossaan.

 Poika rientää purtehensa,
 Purjeheksi liinasensa
 Pajun oksaan pani kiin’,
 Jonk’ ol’ vuollut purje-puuksi,
 Airon otti, pursi juoksi,
 Ulapalle läksi niin.

 Edenneenä ulommalle
 Näkyvi nyt soutajalle
 Valo, kirkas, kaukainen,
 Levittäen loistettahan;
 Syvyys must’ on aalloiltahan
 Ympärillä purtisen.

 ”Tuonne loisto-lainehille
 Riennän valon valkamille!”
 Mietti poika riemuiten.
 Voimin airojansa veti,
 Kiitäin riensi, vaan ei heti
 Loppu liene matkallen.

 Toivo haluns’ virittääpi,
 Kädet raukeet virkistääpi,
 Silmät määrä-maaliin luo;
 Loitoll’ loisto-laineet liikkuu,
 Aallot, joilla pursi kiikkuu,
 Aina mustemmaks käy nuo.

 Yö on taivaan pimittänyt,
 Valo pois on peittäynyt.
 Uupunut ja toivoton
 Hän jo on; nyt harhauksensa
 Huomaa ja jo purtisensa
 Suunta satamahan on.

 Elon merta matkustamme
 Mekin etsein onneamme,
 Kaukaa näkyy loisto sen;
 Loiston tuon vain taivas tuottaa,
 Kuolevainen kuljet suotta,
 Valo vaan on taivainen.

P[aavo]. P[outiainen].

Józef Massalski
Paavo Poutiainen
Runot