Tulkaa ja katselkaa!
Oi, tulkaa käykää ja katselkaa
 mun maatani, vanhat ja nuoret!
 Kas, rannoilta järvien välkkyväin
 ylös kaartuvat uljaat vuoret!

 Mäen rinteillä runsaina rehottaa
 kotilehdot ja kuusikot taajat
 ja taustalla lehtojen, vuorien
 kovat korvet ja hongikot laajat.

 Salon korvessa koppelo kotkottaa,
 jänö, karhu ja hirvikin hyppii.
 Joka paikassa juoksevat, siivekkäät
 elinvoimia luonnosta nyppii.

 Kotikansani vakaa ja värkkymätön,
 syvämielinen, miettiväinen,
 se tarmolla maatansa viljelee,
 maa vaikkapa onkin jäinen.

 Kevätkaskissa liekkejä leimuaa,
 kotirannoilla laihoja loistaa,
 hakalehdoissa karjojen kellot soi,
 kodit piirtonsa lahdessa toistaa.

 Kohukoskissa jyskyen tehtaat käy,
 salot pyssyjen kaikuja paukkaa,
 venot, laivatkin aaltoja vellovat,
 tuliorhit kangasta laukkaa.

 Ja hermoina sähköjohdot käy
 maan aivoista jäntereihin,
 ja tieteemme taivasta tahdittaa,
 luo taiteemme kukkia teihin.

 Mäkihaavikon keinuilla kisaillaan,
 viriaalloilla nuoriso laulaa.
 Sitä ei voi äänettä kuunnella,
 sitä itsekin täytyvi laulaa!

 Kotikantelo kaunonen kasvattaa
 helokirkasta sointujen viljaa.
 Surusointuista on se ja vienoa –
 sitä täytyvi kuunnella hiljaa.

 Oi, kansani, henkesi siiville
 kotikantelo kallis nosta,
 tuo pöydälle pirtin se helkkymään,
 sen kärsimät kohlut kosta!

 Ylös nosta se kaunosti kaikumaan,
 niin henkesi nostaa se myötään!
 Ja silloin mielesi puhtainnaan
 voi tehdä kauneinta työtään.