Hääruno Astrildista
Minä Savon Suomalainen,
 Kainuhussa Karjalainen,
 Tulin tiettyhyn talohon,
 Kaunihisen kartanohon,
 Kuulin siellä kumman äänen,
 Tomun totisen tohinan:
 Vaimo parat paksulliset
 Niinkuin pörhöiset pirisit,
 Piiat pienet, pikkaraiset,
 Pitkin seiniä sirisit.

 Kohta kysyin kohtapäätä
 Tuommoisen tohinan syytä,
 Johon vastais vaimopuoli,
 Martan töitä toimittava:
»Nyt on Astrild astununna,
 Talohon tomulla tullut,
 Joll’on vasamat vakaiset,
 Ampuneuvot ankarimmat,
 Joll’on piikit niinkuin piilit,
 Teräviksi tehdyt nuolet.
 Niill’ on tullut tappeluhun,
 Kilvan nymfien kisahan,
 Sysännyt sydämmen kautta,
 Talon tiettyä tytärtä,
 Karannunna kantapäille,
 Aivan astunut likelle,
 Ett’ on hieno niveltynyt,
 Niveltynyt nilkkaluusta
 Jalka neitosen jaloimman,
 Meidän Marian mainittavan.
 Siit’ on meteli majassa,
 Huhu siitä huonehessa,
 Siitä kaikku kartanossa,
 Sill’ on meillä mieli panna
 Ansat Astrildin etehen,
 Ett’ei kauvas kartanosta
 Juokse aivan joutuisasti,
 Mutta pahan parantaapi,
 Sydämmen sitoopi syrjän;
 Löytää tästä lääkityksen,
 Hienoimman hivellyslangan
 Sydämmelle särjetylle,
 Nilkoille niveltyneille.»

 Tuossa viivähdin vähäisen,
 Katsoin naisten naalan päälle.
 Katso, Astrild ainokainen
 Oli saatu satimehen,
 Kussa luki lääkitykset,
 Kiivahasti kirjoitukset,
 Kuinka pitäisi parata
 Sairahaksi saatettua.
 Sairas kuin sanoman saapi,
 Katsomahan kapsahtaapi:
 Jonka Astrild ainokainen
 Sivuupi sylihin kohta,
 Kaikki haavat hauteleepi,
 Kipupaikat parantaapi,
 Sydämmen sitoopi syrjän,
 Jatkon jalkahan paneepi!

 Tuopa sydäntä sukaisi,
 Munkin mieltäni mutaisi!
 Runoihin rupesin kohta,
 Lattialla laulamahan:
 Kiitos Astrild ainokainen
 Hyvin aivan ampumasta,
 Paremmin parantamasta,
 Kiitos, kiivahin sodassa,
 Taitavainen tappelussa!
 Siitä kannan kallollesi,
 Siitä painan pääsi päälle
 Kruunun kullasta kudotun,
 Palmupuista palmikoitun,
 Toivotan todella sulle
 Onnen kaiken olkapäille!

Gabriel Calamnius
Runot