Kaikkein sota kaikkia vastaan
Halki maailman soi sotahuuto:
»ylös otteloon, on voiman koitos,
 elon suuri kilpakenttä teille
 tuolla aukenee, hei sinne käykää!
 Siell’ on sotisopaan suorineita
 miestä, naista, lasta miljoonittain.

 Taistoon ihmiset, – se kohtalonne!»
 Noin se huuto soi, ja säestystä
 koneet ryskiväiset sille soitti.
 Junat kiisi vihlovaisin huudoin,
 laivat merta uursi, sähkölangat
 silmänräpäyksin sanaa saatti.
 Tuolla kivimuurit taivoon nousi,
 pilviin pisti tehtahitten tornit. –.
 Kaikkialla kuumeinen ol’ melske.

 Noin se huuto soi. Ja ihmislaumat
 kilpakentälle ne ryntäeli.
 Väkevämpi heikomman löi maahan,
 korjas saalihin ja eelleen ryntäs, –
 kaikkein sota kaikkia ol’ vastaan,
 sota, jolle ylistystä soitti
 ajan viisaat. Näin he laulun laati:

»Vapaa kilpailu sa ylistetty
 nyt ja vastaisuudessakin ollos,
 sinä väkeville voiton annat,
 kell’ on voimaa, ohjat sille siirrät,
 heikot porraspuiksi alentelet,
 ylistetty, ylistetty ollos.»

 Noin se huuto soi, ja kaiku vastas
 kaikkialta: »sotaan, sotaan, sotaan,
 ylös yksilöt ja ylös kansat
 olemisen ottelohon kovaan.
 Sydän kivikova, rautakäsi,
 järki punnitseva, tyyni, kylmä,
 siinä haarniskasi taistelossa».

 Huuto miljoonia taistoon nosti.
 Melu, melske, ryske ilman täytti.
 Konsa yksi voitti, sata sortui,
 maassa uhrit ulvoi tuskissansa.
 Sakeana savust’ oli ilma,
 toinen toistaan sieluhun ei nähnyt.
 Nähtiin vihamies, ei ystävätä.

»Ihmisyys» vain huulill’ oli loru –
 tahi hourekuva. – Järkimiesten
 aatokset vaan mammonassa pyöri
 tahi viran laidunnurkkaa tuota
 paimensi he tyytyväisin mielin.
»Kaikki oli niinkuin olla piti»,
 sota kaikkein kaikkia vastaan.