Suleika ja Hatem
Suleika:

 Monet sulta laulut sievät
 lennelleet jos minne lievät,
 piirrot sorjan sulkatyös,
 kultajuovat koruniteet,
 hiomasi helmet, kiteet,
 kiehtovaiset päärlyvyös?
 Minkä lauloit, lemmen siteet
 kai ol’ aina myötä myös?

 Hatem:

 Oli sulosilmäin voimaa,
 hymyhurmaa haltioimaa
 hammaspäärlyin hohtavain,
 ripsi-nuolta, kutri-paulaa,
 hempiheljää rintaa, kaulaa,
 tuhat vaaraa valmistain.
 Aatteles, kuink’ ammoin laulaa
 laulut ties Suleikaa vain!

 Suleika:

 Kansain, orjain, valtiasten
 tuo on tunnus ainiaan:
 korkein onni ihmislasten
 oma itseys on vaan.

 Sen kun varjelen, se kantaa
 voi jok’ elon kohtalon;
 kaiken muun voi mennä antaa,
 jos vain siksi jää, mik’ on.

 Hatem:

 Katsovat kai siks sen seikan,
 vaan ma päätän toisin päin:
 olennossa vain Suleikan
 kaiken maisen onnen näin.

 Vain Suleikan suosiossa
 itselleni arvon sain;
 katoais sen kaipiossa
 itseni, jäis varjo vain.

 Hatem:

 Kaunokasvoin luo mua, armaat
 kutrikäärmeet, kahlitkaa,
 vaikk’ ei vastaa hapset harmaat
 tummuuttanne tuuheaa.

 Sydän tää vain viel’ on nuori,
 kukkeint’ uhkuu kevättään;
 suitsee sulle tulivuori
 alla usvan, hangen, jään.

 Punaan luot kuin aamun kulta
 jäyhät, jylhät huiput nuo:
 kevään hurmaa, kesän tulta
 vielä kerran Hatem juo.

 Juhlikaamme! Vielä juomaa!
 Malja armaan ystävän!
 Kasan tuhkaa armas huomaa,
 virkkaa: »Mulle hehkui hän!»

 Suleika:

 Mult’ ei riistää saa sua mikään!
 Lempi lemmen vahvistaa.
 Hehkut armaas kevät-ikään
 heilimää sa ihanaa!
 Ah, mi mainekukkain hempi
 laulajaani ylistää:
 sillä elämää on lempi,
 henki elon elämää.

Johann Wolfgang von Goethe
Otto Manninen
Runot