Vuorelta mereen
Metsäisen vuoren rinteillä
 Pulppuili lähde siintävä
 Taivasta kuvastain.
 Sen tunsi taivaan tuuloset
 Ja pilvet, päivän sätehet
 Ja sammalmätäs vain.

 Se siinteli ja välkkyili,
 Se pulppusi ja uneksi
 Ja suhisi ja soi.
 Mut sinivyötä katsellen
 Sen heräs kaiho mielehen -
 Se kauvaks vaiteloi.

 Ja katsoin vyötä yllänsä
 Se uursi maata eessänsä
 Ja solui laaksoon näin.
 Ja kautta kukkaniittyjen
 Ja ohi lehdon liepehen
 Se vieri kylään päin.

 Oi ihanuutta maailman,
 Min luonut suuren Jumalan
 On lemmen runsaus! –
 Mut kylää lähemmä kun käy,
 Ei enää suloutta näy –
 Kaikk’ katoo kauneus.

 Siell’ on niin rajoitettua
 Ja halpaa, kurjaa, ahdasta, –
 On ruma ruokottuus.
 Se silokalvon röyheltää,
 Se heloaallot pimentää
 Tuo kylän siivottuus.

 Se puron mieltä painaltaa –
 Se ikävöi, se halajaa
 Pois metsään vilpoisaan.
 Mut sinne kotiin lapsuuden,
 Metsäisen vuoren rinteillen
 Ei pääse konsanaan.

 Ja siksi yhä eespäin vain
 Se rientää, rientää kiiruhtain
 Merehen päästäkseen.
 Ja sinne päivän paistaissa
 Ja meren laajan loistaissa
 Puhtoisna kuollakseen.