Lönnrotin haudalla
Rauhaan läksit sä pois, tuhkasi Kalma sai,
 Kanssa laakerin kun maahan se laskettiin:
 Vaan sun henkesi heelmät
 Meille ainainen aarre on.

 Vierkööt vuossadat vaan toinen toisensa taa,
 Vanhat unhottukoot, uudetki muuttukoot:
 Ei Sun muotosi muutu,
 Eikä unhotu ansiotyös.

 Peittyipä Hellaankin kirkkaus peittoon yön,
 Kauneus karkkosi pois, raakuus vallan sai,
 Mut ei laulut Homeeron
 Unhotuksihin jääneet, ei.

 Näinpä Väinämön myös virret ja viisaus suur’,
 Ilmarin ihmetyöt, Kullervon kauhea tie,
 Lemmin sankarin uljaus
 Unhoon Suomessa eivät jää.

 Aina, ain’ yhä vaan nuoriso niistä juur’
 Urhoon voimoa juo, intoa laulun saa,
 Äitin-rakkauden töitä,
 Tiedon tenhoa imehtii.

 Aikain aikojen taa, tietäjä, kalliit työs
 Kansoas kirkastaa; itse Sä loistat myös,
 Niinkuin Alppien huippu
 Loistaa laajojen maiden taa.

A. O. [August Ahlqvist]

August Ahlqvist
Runot