Syysilta (Vala)
Käyn rantaan.
 Taivas tähdistä
 on korkea ja hiljainen.
 Lyö vesi mustin lainen mustiin kiviin,
 ja rannan puussa lehti viimeinen
 kuin käsi hukkuvan
 tai mykkä tuskanhuuto ahdistaa.

 Kuun maljan vaskisen
 nyt nostaa metsänneito yli latvojen,
 ja helähtäin
 sen särkyy laita,
 putoo sirpaleina mustaan veteen.
 Vain alakuloinen
 nyt kaiku puiden alla nyyhkyttää.