Sydän (Hirvonen)
Mi sisältäiskään enemmän
 Tai tuntis tuskan syvemmän,
 Kuin sydän tuntee,
 Itseens’ sulkee,
 Tuo jäsenistä tunnokkain
 Ja arin, hellin rinnassain?

 Ja mikä taasen enemmän
 Iloa tuntis elämän,
 Kuin sydän varmaan
 Tuntee armaan
 Tuoss’ äidin pienokaisestaan,
 Tai tyttö hellä sulhostaan?

 Vaan paatumusta pahinta
 Mi sisaltäiskään raa’inta,
 Kuin sydän pahan,
 Jok’ on haavan
 Itseensä saanut syvimmän,
 Kadottain tunteen pyhimmän?

 Tää sydän ilon ahjona
 On muutamilla jalona;
 Hyveitä täynnä,
 Ylevänä
 Se asuntona taivahan
 Säilyttää kuvan Jumalan.

 Vaan toisten sydän tannerna
 On vihan, vainon julminna;
 Ja taisteluiden
 Vielä muiden
 Se katkeran’ on kenttänä,
 Himojen häijyin pesänä.

 Ei tämmöiseksi ihmisen
 Tok’ luotu sydän, tiedän sen,
 Vaan luotiin hyväks,
 Tehtiin pyhäks;
 Mut synti sen niin saastutti
 Ja perin pohjin paadutti.

 Sit’ itkee taivas, huokaa maa,
 Kun synti siinä vallan saa;
 Vaan tahto Herran
 Onpi kerran
 Se synnin alta irroittaa
 Ja pahuudesta puhdistaa.

 ”Siis tutki mua Jumala
 Ja sydämeni uudista;
 Ja jos mä tiellä
 Pahalla vielä
 Vaellan, korjaa, kohenna
 Sä tieni – ohjaa, ojenna!”

 Ah, sydän viekas kyllä on
 Ja häijy, perin kelvoton;
 Mut armon Henki
 Saapi senki
 Viel’ yhtäkaikki muuttumaan
 Ja synnin saastaan suuttumaan.

 Jos sydämes sen Hengen lies
 On lämmin, silloin kaikki ties
 On otolliset,
 Rauhalliset
 Myös elos päivät. – Autuas
 On elämäs ja – kuolemas.

S[imeon]. H[irvonen].

Lähde: Turun Kuva-Lehti 16.2.1890.

Runot
Simeon Hirvonen
Turun Kuva-Lehti
1890