Laineet
Käy lainehet määrää vailla
 meren selkää siintelevää;
 oi, oisinpa muiden lailla
 laps Ahtolan kimmelpää,
 niin syttämätön sydäntaikain,
 niin vieras, viileä, sees,
 eik’ autuaampien aikain
 mull’ yhtään muistoa ees!

 Mut jos meren aalto ma oisin,
 sama oisin kuin nytkin oon,
 meren voimalla lainehet voisin
 taas tahtoa taisteloon.
 Ne leikiksi lempeä luulee,
 sydänhaavoilleen hymyää,
 yö yksin mun huutoni kuulee:
 josp’ oisin kuin ihmiset nää!

Johan Ludvig Runeberg