Suomen viljelys
Kai elät, kehuttu sä keskuushyve vielä?
 En kuvaas Kreikasta ja Roomasta, vaan sun
 näen Pohjolassa nyt mä itses. Metsään siellä
 paeten pyhyytes sä kätkit runnotun.
 Ja rauha, valistus ne tarjoo loiston, jota
 maass’ urhotöiden et suurempaa saanutkaan.
 Uroita vaatii myös se sota,
 kun turhuus, velttous ja raakuus voitetaan.

 Niit’ on; ja, Suomi, saat myös vihdoin pääsi nostaa
 Euroopan jaloimpain sä lasten rinnallen.
 Mitk’ aiheet toivon – kas! – on laaksossasi, josta
 jo itkun ajat pois käy kanssa sumujen!
 Tuhanten käsien ken ketjun kaunokaisen
 korvesta johti runotartes rannoillen?
 Ken iski tulen isänmaisen,
 min säen liekkiin saa jo rinnat kaikkien?

 Isäini seutu! Ei nyt vaurastustas estä
 sisäinen sorranta, ei raasto ulkomaan.
 Mut poikas vieläkin nyt metsän sydämestä
 leiväksi kehnoa käy kaarnaa ottamaan.
 Kuin julmus, luontokin lahjansa tuhoaapi:
 nietoksen värihin saa viljan julma yö.
 Tai tulva seudun upottaapi,
 tai liekki ytimen ja mehun kaiken syö.

 Sinulta, Birger, sai maa kaunis itsellensä
 valtaajan koston sijaan armon valtiaan.
 Sen metsäkentätkin soi jylheydessänsä
 aarteita, joiden arvon havaitsit sä vaan.
 Sen kansa, hitainen ja juro tavoiltansa,
 se kesytönnä soi sun nähdä kuitenkin,
 hiljaisen voiman, kunnon kanssa,
 lujuuden, kohoovan kuin patsas, pilvihin.

 Vaan turhaan tehdystä sä läksit linnastasi
 kaskelta kaskelle ja savupirteillen,
 viisaalla voimallas ja uljaudellasi
 raakuutta vastahan voitolla taistellen.
 Lain uhkaa voimakkaampi templin lohdutuskin
 sai asutuiksi kolkot seudut – turhaan vaan:
 se Pohjaan siirtymään sai tuskin
 vähääkään teltit, porot auhdon Lapinmaan.

 Maakuntas, koko valtakuntas ajan pahan
 hirmuisen hairan taistokentäks tulikin:
 sen turmanhenki, valmis vaivas raiskaamahan,
 toi valtain myrskypilvein pyörteen tännekin.
 Välistä Idan raakalaiset raivosivat,
 välistä haave Roomast’ yössä rikosten;
 vain hirmuks portit aukenivat
 pyhätkin lakitupain, templein, linnojen.

 Sun, säikytetty kansa, kummastelemasi,
 komeat tornit kalliiks sulle tulivat.
 Ja minkä hedelmän myös kuulemisestasi
 airuet Jumalan ja vallan antoivat?
 Sen, että Pietarin myös Tapion kanssa puki
 lumouslauluihinsa kansan loitsijat;
 ett’ tuhannet tyrannit luki
 sun kaikki vakos, kaikki laumas karitsat.

 Tulisin lauleluis, mit luonnosta vain vuosi,
 ja sananlaskuin, syväin tuumais aartehin,
 perheesi kuninkaana, raudall’ oman suosi
 taistellen vastahan petoja, nälkääkin;
 seuduissa iloisissa, hirvein kotomailla,
 sä, poika Skytein, olit viisas, onneinen; –
 nyt olet vapauttas vailla:
 sen vaihdoit – kelloin kaikuun, piiluin hohteesen!

 Vaan vihdoin sumu käy pois valtain, templein päältä:
 valistus, totuus, hyve astuu taivaasta.
 Poltettuin rantain verivirrat poistuu täältä,
 ihmisten päät ei nyt kaunista linnoja.
 Kas, riidan aaveet kauhistuu, ei säily maassa,
 vaan poistuu, turhaan yön varjoihin lymyten.
 Sä vapautit, jalo Waasa,
 myös Suomen kansan uljaan, hyväavuisen.

 Hyljätty kansa, sun kielelläs – kuule tuota! –
 jo pyhä totuus saarnaa rauhaa, valoa,
 kuvastuin ristiltä, kun siinä verta vuotaa
 Jumalan juurikuva ihmismuodossa.
 Jo sorron linnat on rannoillas ränstyvinä:
 sull’ yks on kuningas ja Jumal’ yksi vain.
 Manhemin lasten seass’ sinä
 lujennat lujain Taalain miesten kanssa lain.

 Ojenna vakaa kätes yli Baltin hiekkain!
 Sodassa, rauhass’ oli veljes Ruotsin mies.
 Teill’ yks on maine. Jalo sankari sun miekkain
 melskeessä Leipzigissä oivaks urhoks ties.
 Myös hänen tyttärensä vihki kalliin meille
 totuuden, kauneuden ja hyveen temppelin,
 ja tuottaville papereille
 kirjoitti Kaarlon säästönhenki nimeskin...

 Vaan haamuin toivoton taas joukko hiiviksivi
 majoistas pakoon, tainnuksissa hädästään.
 Maas hylkäs poikansa ja, julmana kuin kivi,
 vain tyhjät vaot soi hänelle kynnöstään.
 Täys kuolevia vain maanties on; »auta, auta!»
 Ne pyytää hoippuen ja kaatuu kuolemaan.
 Pois kuolkaa! Rauhan antaa hauta:
 äidiltään leipää siell’ ei itke lapsikaan.

 Vaiheille vaivain viety onneton mun maani!
 Sun turmanvirtas käy vain kuohuun suurempaan:
 kun ensin nälän raivo, ruton myrkky vaani,
 niin loput sota peittää polttoon, veriin vaan.
 O! muistot ajan sen, kun maamies, auraltansa
 ajettuna, löys vain ruumiita majastaan,
 kun korvessa hän petoin kanssa
 vaivaajain sadat piinasurmat vältti vaan!

 Pitk’ oli, synnyinmaa, sun kurja aikas juuri;
 vaan kaikkein kamalin ol’ aikakausi tää,
 mi muistoin parvessa on pyramiiti suuri,
 maan turhain toivojen velasta raskas pää,
 mi peittyy ukkospilviin; juureen varjon heittää
 yö, autio kuin haudan yö. – Se haihtui jo:
 sait vainajasi hautaan peittää;
 nyt haut’ on uutten poikais viljavainio.

 Äl’ ihmistavalla sä huomaamatta jätä
 valoa itkun päiväin, nähden varjon vain!
 Palosta älä muista tuhkaa vain ja hätää,
 vaan uusi rakennus myös aikain parempain!
 Kas, hädän antamin, niin tavattomin tarmoin
 vastustain voimaa vihollisten, luonnonkin,
 vaiheissas seisot voitoin varmoin,
 kaunistus Ruotsin ollen ynnä tukikin.

 Kas, koko Idän mahti murtuu kallioissa
 rannallas, jolle Svea linnan tehnyt on!
 Kas, peikot karjuu turhaan Pohjan louhistoissa:
 lain nuija kädessä on Waasa-urohon!
 Kas, säännöllisiin kenttiin sääntyy korpes, joihin
 pesille petojen jo kasvaa kaupunki!
 Kas, kauas Intian saaristoihin
 vapaana siteistään jo liitää lippusi!

 Iloitse: unheesta sun nostaa rivi Kustain.
 He arvos huomaavat kurjassa tilassas.
 Et raastettuna kautta Slaavein tekoin mustain,
 siskoilles jakamaan käyt leipää laaksoistas.
 Surusi unohda! Ne loisto vie, mi koittaa
 sinulle päivistä jo Kustaa Aadolfin.
 Sull’ leikkuuseppeleen hän voittaa,
 sulomman seppeltä, min kannoit kyynelin.

 Hän, kanssa riemuin kokoontuneen piirin jalon,
 hyveiden lämpimän ja liekin levittää
 ja uusin istukkain ja uusin sädevaloin
 sun kansas sydämen ja seudun sivistää,
 näin ohjaa nuoren mieles, koskes kuohuvaisen,
 puhdistaa taijat, hallat rantais sumuisten:
 on lailla soiton orfilaisen
 väkevä ääni innon isänmaallisen.

 Mua hurmaa ääni sen: kas, kaunoisena vasta
 näen maani toivon peilissä kuin Albionin:
 on seudut täynnä laivaa, leivoa ja lasta,
 maan tuotteet virta vie lahdelmaan kuhunkin.
 Näen maani poikain älyn taiteen työssä ani
 ylevän loiston levittävän piirissään.
 Rinnalla Ruotsin Suomeani
 ihmehtii maailma, mi siit’ ei tiennytkään.