Vesuvius
Sa eteen aamun,
 tuon nuoren, armaan,
 luot harjas haamun
 niin tumman-harmaan,

 mi päivää yli
 ei päästää mielis,
 min synkkä syli
 sen soihdun nielis,

 kuin peikko pelon,
 mi tahtois laulut
 ja taikataulut
 lamaista elon,

 jotk’ ympärilläs
 niin suurna soivat,
 niin vihannoivat
 sun vieremilläs, –

 kuin turman henki,
 jok’ yhä uhkaa,
 ne kunnes tuhkaa
 ois viimeinenki.

 Ja harmi syvä
 sun otsaas uurtuu:
 ain’ uusi jyvä
 se tuhkaan juurtuu;

 käy riennoin ripein
 ain’ elo kukkaan;
 ain’ aikees hukkaan
 jää kiusoin kipein.

 Ja kuohuun kuumaan
 sa silloin heräät
 ja kiukkus keräät
 sa turman tuumaan.

 Ja salamoiden
 kuin Sinai kerran,
 lainvuorta Herran
 sa apinoiden

 luot kuolonlakis,
 mi kaikki lamaa: –
 vain hautaa samaa,
 kuin silmä hakis.

 Vuossatain sadot
 sa hetkess’ ahmaat,
 sa nielet ladot,
 sa laihot lahmaat.

 Ja kallehimman,
 mit’ elo tiesi,
 noin vihas vimman
 kun poltti liesi,

 kun hyytyväinen
 sen laavas nieli,
 niin tyytyväinen
 on sulla mieli:

 Ei viherjöine
 nyt maa, min perit,
 ei rettelöine
 sen kiusan-kerit.

 Jää valtakuntas
 noin iäst’ ikään;
 ei uhkaa mikään
 vuostuhat-untas. –

 Vaan vihas raivo
 se riehuu, raukee;
 jo silmiin taivo
 taas siintäin aukee.

 Taas jopa, jopas
 nuo lyödyt pakoon
 saa kanssas jakoon,
 on rohkein opas.

 Saa joukoin taajoin.
 Taas tie on vapaa.
 Et hervain vaajoin
 heit’ enää tapaa.

 Kas, tuhkan, laavan
 he yli ryntää.
 Taas rintees aavan
 he kylvää, kyntää.

 Taas ihmismajain
 on perus vakaa,
 työ toimen pajain
 taas onnen takaa.

 Taas laulut luonas
 ne ylenevät,
 ja kukkiin kevät
 luo tuhkas, kuonas.

 Miss’ uhkas varjoo,
 juur’ rikkahintaan
 siin’ ihmisrintaan
 se taikaa tarjoo.

 Miesmittaan kerin
 se aateloipi,
 maan viljavoipi
 se tihein terin.

 Kas, loitoin loukko
 kuin ihmein iti,
 mi iäks piti
 sun estää, houkko.

 Ja salparautas
 uus aamu avaa,
 ja vangit hautas
 ne elpyy, havaa.

 Luo ikees pystö
 Pompejin pylväs.
 Jäi marmor-ylväs
 maan ylimystö.

 Taas kukkii koissa,
 mi ehkä muutoin
 maan päältä poissa
 ois sukupuutoin.

 Ja taas se vimmaan
 sun havahuttaa,
 sun vavahuttaa
 se kiukun kimmaan.

 Taas kerran vielä,
 taas hukkaan mennen,
 kuin aina ennen,
 sen koitat niellä.

 Sa koita, koita!
 Tie auki peikkoin!
 Käy päälle heikkoin,
 joit’ et sä voita!

 Käy, riehu, raasta
 ne murhaan mustaan,
 ei luovu maasta
 he luvatustaan.

 Elolle suori
 sa surmas suurin,
 pois polta juurin
 sen nousu nuori.

 Tuo hornan-juhlaa
 sa juomaan parves,
 sa turman-sarves
 jo tyhjiin tuhlaa,

 taas tuhat vuotta
 ett’ untas riittää.
 Et riehu suotta:
 siit’ elo kiittää.

 Sa turhaan tulin
 et sitä tuhoo:
 nahastaan uhoo
 taas kultasulin

 yl’ uumentosi
 se seesnä latu.
 Sen Fenix-satu
 on vielä tosi.