Laulajat (Strindberg)
Laulajat!
 Miten kauan tahdotte kehtolaulua laulaa
 ja helyjä, tiukuja nuorelle polvelle helistellä?
 Yhä vielä, miks’ pulloja, tutteja tarjoatte?
 Te ettekö nää, miten maito nuori on koskematonna?
         Laps’ hampaat on saanut!

         Laulajat!
 Miten kauan pieniä tahdotte peloitella
 te kuvilla mörköjen, rääsyihin käärittyjen?
 Te ruosteiset haarniskat, miekat yhtehen kootkaa
 ja viekää ne vihdoin Museoon, Pohjoismaiden
         katseltaviksi.

         Laulajat!
 Miks’ ihanteista, pettyneistä vain ruikutatte?
 Asioista ja töistä on kullakin ajalla aatteet;
 ja todellisuudesta meillä on aattehemme!
 Te aatteillenne uskollisiksi jääkää;
         petä omaamme emme!
  
         Laulajat!
 Te korkeasta miks’ laulatte äänin korkein?
 Se korkea, jonka elämä tarjoo, on korkeinta meistä.
 Miks’ kauneuden varjoa totena pidätte vielä?
 Niin kauan kuin varjo on kaunis, tosirumaa on aina.
         On rumuus totta!

         Lau1ajat!
 Serenaadit haikeat vaietkoot kuutamoyössä!
 Vaikk’ ikkunoissa kynttilät vielä loistaa,
 on ihanne patjoillensa jo levolle mennyt.
 Tuo vanhus jo vanhahtavaksi alkaa käydä
         ja yörauhan vaatii.

         Laulajat!
 Yöilma jos ääntänne sorjaa ei särkenyt liene
 ja uusia lauluja teillä jos oppia mieli;
 vanha kaunotar nukkuu, te myös hänen nukkua suokaa.
 Me yhdessä uudelle päivälle laulamme laulun,
         on aurinko noussut!

Aarni Kouta
August Strindberg
Runot