Satu jättiläisestä, jolla ei ollut sydäntä
Muistanetteko erästä lapsuutemme
aikaista satua jättiläisestä, jolla ei
ollut sydäntä? Taikka jättiläisestä,
jonka sydän ei ollut hänen ruumiissaan,
vaan sellaisessa ihmeellisessä
kätkössä, etteivät hänen vihollisensa
saattaneet iskeä siihen aseilla eivätkä
voittaa häntä

Paljon muuta kuin sen hiukkasen,
mitä tähän ylle olen kirjoittanut, en
minä puolestani enää muista tuon
lapsuutemme aikana kuulemani tai
lukemani sadun juonista ja seikkailuista.

Mutta mieleni haluaisi nyt kutoa
uutta satua tämän vähäisen rungon
ympärille, satua, joka kuitenkin kehittynee
suuresti entiseen vivahtavaksi.

Minun satuni jättiläinen eli Afrikassa.
Se, että hän siellä eli, on kai
melkein pelkkä päähänpisto; mutta
sadussa ovat monet kummat luvallisia.
Sanokaamme siis, että hän eli siellä
rannikolla, jossa asuu beduiineja, berbereitä,
neekereitä ja joukko europalaisiakin.
Se on kaunis seutu. Ja mielestäni
suloinen seutu, sillä siellä paistaa
aurinko oikein kunnon tavalla.
Jo keväälläkin paistaa se joskus niin
sanoakseni kahdella auringolla. Ja
juuri siellä on taivas melkoiset ajat
vuodesta todellakin sitä syvän siniseen
vivahtavaa, jollaiseksi me unelmoisimme
etelän taivasta; niin, aika tavalla siihen
uhkeaan siniseen vivahtavaa. Sillä
missäpä todellisuus vastaisi unelmia?
Pohjoisempana tuota mainitsemaani
rannikkoa ei taivas kuitenkaan ole
niinkään paljon unelmiemme kaltaista
kuin se on sillä rannikolla.

Tämä satuni seudun auringosta ja
taivaasta.

Muuten on seudulla korkeita kukkuloita,
joilla kohtaa itämaisia kaupunkeja,
valkeita ja muureilla vyötettyjä.
Kaupunkien isoille muuriporteille
johtelevat varjottomat ja usein
raamatullisen alakuloisilta tuntuvat tiet.

Sininen, verrattoman ihana meri
huuhtelee tätä seutua toiselta puolelta.
Ja toisella jälleen ovat äärettömät,
keltaiset erämaat: toinen meri, mutta
hiekasta muodostunut. Se on valtava
ja outo näky: aivan kuin laineita,
mutta pauhaamasta paikalleen hyytyneitä.
Niin, keltaiset ovat ne laineet
kesällä. Mutta talvella ne ovat synkästi
harmaita.

Oikeassa meressä on muutamia kauniita
saaria. Mutta vielä kauniimpia
ovat ne saaret, jotka ovat kätketyt
hiekkaerämaiden helmaan, nimittäin
kimmaltavat ja lähteitä solisevat keitaat.
Ne ovat ikäänkuin merimerkkejä
tai vihreitä viuhkaviittoja oikeassa
meressä.

No niin, sellaisessa keitaassa asui
minun satuni jättiläinen, olettakaamme
niin.

Mikä hän oli? Elääkö nykyään jättiläisiä?
Millainen hän oli?

Hän oli huikean pitkä mies. Mikään
Goljat ei hänen silti tarvinnut olla.
Olipahan vain pisimpiä kansojen pisimmistä.

Saksalaisia sanotaan kookkaaksi
kansaksi. Olkoon siis jättiläiseni
vaikka saksalainen.

Niin, hän oli muukalaislegionan entinen
sotamies. Ranskan kuuluisan
muukalaislegionan, légion des étrangers’n,
tuon julman palkkasoturiarmeijan,
jonka mainittu tasavalta
keräilee monenmoisten muiden valtakuntien
onnettomista, rikollisista ja
kodittomista taistelemaan sen kunnian
ja rikkauden puolesta kaikenlaisia
vihollisiaan vastaan, tummaihoisia
alkukansoja, jopa joskus valkeitakin
kilpailijoitaan vastaan. Julma armeija
todellakin! Palkaksi annetaan
palkatuille kovin runsaasti leipää,
mutta myöskin lopulta unohdettu
hauta vieraissa maissa, mikä viimemainittu
seikka lienee monelle ajattelevalle
kylläkin yhdentekevä, mutta ei
suinkaan mahda sitä olla enimmille
noistakaan sotureista.

No niin. Mutta kuinka eli pitkä saksalaisemme
siellä keitaassa? Ja kuinka
oli hän joutunut muukalaislegionaan?

Hän oli kauan sitten kotonaan surmannut
veljensä. Sattuuhan sitä; sellainen
on mahdollinen valitettavasti
muussakin kuin sodassa. Ja rangaistuksensa
hän oli välttänyt karkaamalla
ulkomaille, Ranskaan, jossa oli
päässyt muukalaislegionaan.

Oi, raskaat ovat seuraukset veljesmurhasta,
usein ehkä hetkellisen kiihtymyksen
vallassa tehdystä! Paha on
muukalaislegiona paikaksi. Ja palvellapa
siinä esimerkiksi viisikolmatta
vuotta, elää kärsimyksissä Marokon
vuoristoissa, Ranskan alinomaisissa
sodissa pikku sultaaneja ja sheikkejä
vastaan, surmaten alkuasukkaita,
jotka taistelevat profeettansa Mohammedin
ja vapautensa puolesta! Tai
ehkäpä vietiin onneton saksalaisemme
Indo-Kiinaankin, marssimaan ja ottelemaan
aarniometsissä, jotka höyryävät
kuumetta ja joissa alkuasukkaiden
nuolet lentävät salassa niinkuin käärmeet
pistävät korkeassa ruohistossa.
Olla tällaiset pitkät ajat kenties enimmäkseen
vieraskielisten pyssytoverien
parissa. Ja saattamatta koskaan toivoa
pääsevänsä takaisin Rheinin viileille
nurmirannoille.

Poloinen saksalainen! Säälittävä
kohtalo!

Kyllä. Mutta jos hän oli muukalaislegionan
sotamies, niin miten asui hän
siellä keitaassa? Olisi marssinut Marokossa
tai samonnut Aasian aarniometsissä!
Taikka oleskellut jossakin kasarmissa.
Miksi oli hän keitaassa?
Miksi piileskeli palmustossa, niinkuin
mikäkin kaakkuri pesässään ruohistossa,
keitaassa, joka on kuin sorsanpesä
hiekkameren keltaisten laineiden
välissä.

Näin on asia, että saksalainen tosiaan
piileskeli siellä. Oli syttynyt suurvaltojen
sota. Mikä on mahdollisempaa
kuin että saksalainen silloin karkasi
muukalaislegionasta, taistelemasta
omaa isänmaatansa ja sen liittolaisia
vastaan, ja kätkeytyi sanottuun
syrjäiseen paikkaan, etäälle Saharaan?

Hyvää kätköä hän tarvitsikin. Sillä
armoton on se rangaistus, joka kohtaa
muukalaislegionasta karannutta
miestä. Siinä armeijassa
on kuri yhtä
hirveä kuin leipä ja
eläkkeet siinä ovat
hyvät. Jos joku
legionalainen haavoittuu
alkuasukasten
edestä peräydyttäessä,
haavoittuu
niin pahoin,
ettei hän jaksa itse
marssia, niin hänet
ammutaan. Monesti
sellaista sattuu. Tovereita
ei uhrata
turhaan taisteluun
hänen tähtensä. Ja
parempi onkin hänen
kuolla kuin
joutua vimmastuneitten
vihollisten
käsiin, ristiinnaulittavaksi
ehkä.

Niin käy siellä
sodassakin, miehen
täyttäessä velvollisuutensa.
Mutta
karkuri ei ole enää
toveri; hän ei ole
edes ihminenkään,
vaan koiraakin kelvottomampi.
Häntä
kohtaa armoton
rangaistus, jos hänet
saadaan kiinni.

Tämän pitkän
saksalaisen piilopaikka
oli kuitenkin
hyvä. Jollakin
legionan epätoivoisella marssiretkellä
halki Saharan hän oli kai sen keksinyt,
ilmoittamatta siitä tovereilleen. Keksinyt
keitaassa sellaisen kätkön, että
hän uskoi voivansa säilyä siellä legionan
sotalakien kostolta.

Kuinka hän lienee keitaaseen kulkenut,
jalkaisin, kamelilla vai ratsulla,
sitä selvittää ei kuulune sadun asiaan.
Sadussa on melkein kaikki mahdollista.
Niin, ehkäpä jalkaisinkin, sillä
hän oli legionansa marsseissa ja elämänsä
pitkissä kärsimyksissä
rautaiseksi
karaistunut mies.

Minkälainen oli
hänen keitaansa?
Saharan pohjoisreunalla
on ruskeanpunaisia
vuoria ja
niiden välissä on
ylätasanko, jossa on
suuria ja rikkaita
keitaita: paljon hedelmäpuita,
niin
paljon, että siellä
saattaa käyskennellä
kilometrinkin
kukkien ja hedelmien
keskellä. Melkein
yhtä rikkaita
ovat Saharankin isot
keitaat. Mutta saksalaisemme
kätkö
oli hyvin pieni. Siellä
ei ollut kuin muutamia
taatelipalmuja
ja joku aprikoosipuu.
Sellainen oli
se keidas loitolla
erämaassa, keidas,
jossa ei muuten
ollut isäntiä muita
kuin hän.

Niin harvinaisen
ja ihmeellisen paikan
oli sadun jättiläinen
löytänyt itselleen.

Hän eli siellä melkein
yksin. Sanokaamme:
melkein yksin. Monta ihmistä
ei tuossa keitaassa olisikaan elänyt,
sen taateleilla ja vähillä aprikooseilla.
Sillä hedelmiensä lisäksi täytyi
jättiläisemmekin hankkia ruokansa
muualta, hyvin etäältä. Hän samosi
hietameren poikki kauas metsästelemään.
Pohjoisen ylätasangon vuoristoon.
Tiettävästi hän jaksoi marssia
ja juosta pitkät matkat.

Metsästämistä ei hänen metsästyksensä
kuitenkaan ollut nykyaikaisessa
mielessä. Sillä katso: tämä jättiläinen
oli varustettu ainoastaan kurjalla jousella.

Ei kiväärillä, vaan jousella. Kuinka
hän lieneekään karatessaan jäänyt
ilman pyssyä, raukka! Sillä tavalla
eläminen ei mahtanut olla helppoa.

Ei siis pyssyä. Ei; jousella hän ampui
lintuja, joita kylläkin on ylätasangon
kolkkojen vuorten välissä. Mutta
paitsi kauriita otti hän petojakin kiinni
juoksusta, ja ellei hän tappanut niitä
väkipuukolla, kuristi hän niitä suurilla
käsillään. Petojako? Niinpä niin:
eikö petojen liha kelpaisi kurjan saksalaisen
legionankarkurin ruuaksi?

Kuuntelijat arvelevat, että hän oli
varmaankin hullu. Miksikä ei? Eikö
sellaisessa elämässä järki sekaantuisi?
Hurjan näköinenkin hän oli. Hänellä
huiski päässä punertava, melkein valkeaksi
palanut tukka, sillä hän ei suojannut
sitä hatulla tulisimmassakaan
paahteessa, vaan samosi paljaspäin.
Siinä suhteessa hän oli muinaisten arabialaisten
runojen uljaimpien sankarien
veroinen, sankarien, joiden korkein
kerskunta on se, että he kestävät auringonpoltetta
päätänsä verhoamatta.
Hänen silmänsä olivat haaleansiniset,
leveät posket melkein mustiksi ahavoituneet
ja nenä oli paksu ja saksalainen.

Sallikaamme hänen ulkonäkönsä olla
rauhassa, sallikaamme hänen juosta
erämaassa irtaallaan heiluvin hapsin.
Antakaamme hullun hyppiä hiekkavallien
ylitse, tappaa kauriita, tuuheaharjaisia
jalopeuroja ja muita eläimiä,
joita hän söi Se olkoon hänen asiansa.

Jalopeurat olivat hänestä oikeita
vihollisia, oikeaa saalista. Paitsi että
ne olivat vankkoja ja voimakkaita,
oli niiden pää pystyssä ja kyömyinen
kuono koholla, kun ne astelivat häntäänsä
viuhtalsten taisteluun jättiläistä
vastaan. Niiden silmät katselivat
suoraan, kaikkein suorimmin juuri
sillä hetkellä, jolloin nuo pedot paljastivat
hampaansa ja ärjähtivät vihasta.
Niiden kanssa oli hyvä taistella,
vaikka se taistelu olikin raskasta.
Niin kuin Simson painiskeli hän jalopeurain
kanssa ja väänsi niiltä lopuksi
leuat nurin.

Ja koskaan ei hän ahdistanut näitä
eläimiä niiden tullessa auringon leimusta
nääntyneinä juomaan hänen
keitaansa tai vuoriston lähteistä. Ei,
vasta sitten, kun ne olivat janonsa sammuttamalla
virvoittaneet voimansa,
he karkasivat yhteen. Ja silloinkin
huudahti hän jalopeuralle:

»Väisty! Jos ajat sitä kaurista, jota
minäkin, luovu kilvasta. Tällä kertaa.
Toiste annan sinulle vuorosi. Ellet,
niin kukistan sinut, Että väkevä syö
heikon, se on saksalaisenkin tunnustama
niin eläinten kuin ihmistenkin
katkera laki. Ja tiedä muudan seikka,
jos uskottelet minut voittavasi: tiedä,
että minun sydäntäni ei näet haavoiteta
suurin hampain eikä paksuin
kynsin. Minulla nimittäin ei ole sydän
mukanani. Se on muualla, josta et
sitä saavuta. Minä olen jättiläinen,
jolla ei ole sydäntä. Minua ei niin ollen
voida kaataa. Sentähden: väisty järkevästi
taikka kuole!»

Hän siis väitti, ettei hänen sydäntään
voitu tavoittaa eikä häntä itseään
surmata. Kuinka pelkäsi hän
siis ihmisten rangaistuksia? Se olkoon
sadun salaisuus, se.

Hyvä. Joskus kiljui jalopeuran
nälkä kuitenkin niin, että pedon täytyi
taistella. Silloin taisteltiin. Molemmat
he vuodattivat tummaa verta hiekkaan.
Mutta lopuksi jättiläinen, jonka
sydämeen vihollinen ei pystynyt, sai
nylkeä taljan jalopeuralta, leikata parhaat
paistit sen ruumiista, varsinkin
sydämen ja aivot, heittää taljan hartioilleen
ja viedä tuoreena ruokansa
kanssaan keitaan palmujen siimekseen.
Jättiläisen ruokaa! Eivätkö jalopeurain
sydämet kelpaisi sutena metsästävän
legionankarkurin vatsaan?

Pantterienkin kanssa hän kiisteli ja
otteli saaliista. Mutta niille ei hänellä
ollut monta sanaa, noille sulaville ja
kirjaville kissoille. Hän virkkoi:

»Hohhoh teitä, jotka ette milloinkaan
käy vastaan avonaisella maalla,
vaan pilkistelette kumpujen takaa ja
hiivitte vuoristoissa sadepurojen varsilla
ei ainoastaan uhkaavin, vaan kavaluutta
kiiluvin silmin, joiden laimea
keltaisuus muuttuu miehen nähdessään
vihreäksi vihasta! Tulkaa esille, taistellaan
rinta vasten rintaa! Te ette
tule. Te kaappaatte syrjästä minun
väsyttämäni kauriin. Minä etsin teidät
käsiini ja heitän myöskin teidän taljanne
hartiaini kaunisteeksi ja sen jalkojen
alle, joka säilyttää sydäntäni!»

Niin surmasi jättiläinen panttereita,
jotka eivät mahtaneet hänelle mitään,
koska eivät voineet tavoittaa hänen
mukana olematonta sydäntään. Ja
nylki ne, niiden ilkeästä päästä alkaen,
sekä heitti koreat taljat hartioilleen.
Jotain syötävääkin lienee
hän näistä pedoista löytänyt,
maukkaan kauriinlihan
lisäksi. Haha, eikö pantterikissankin
liha kelpaisi villin ja jättiläisen suuhun?

Shakaaleja tappaa oli helppo työ.
Niitä ei puhuteltu, niiden kanssa ei
ryhdytty edes oikeaan taisteluun. Hiiviskellä
hänen perästään ne saivat,
syödä hänen pantteriensa jätteitä ja
juoda janoonsa hänen huonoimmasta
lähteestään. Mutta jos ne yrittivät
siepata varkain jättiläisemme kahta
kesyä kaurista, jotka hänellä olivat
keitaassa kuin ammoin Polyfemoksella
lampaita luolassaan, niin hän tempasi
shakaaleja hännästä ja löi niiden päät
murskaksi auringon kovettamaan
someroon. Raadot hän sinkautti hyvin
etäälle, meni ja pesi kätensä ensin
tuossa huonoimmassa lähteessään, sitten
paremmissa, ja sanoi siinä:

»Shakaalin sielu löyhkää vielä pahemmin
kuin hänen karvansa, sielu,
joka ei ole suora eikä rohkeasti vilpillinen,
vaan öisin tyhjää ulvovan ja
päivin tyhjää hahattavan sielu. Oi,
että pääsisin tappamasta shakaaleja!»

Mutta mitä puhua jalopeuroista,
panttereista! Muitakin vihollisia hänellä
oli, mahtavampia ja viisaampia.
Pölypilvenä kiitävät erämaassa beduiinien
sotilaat. Kerran pyrki beduiinien
lauma tunkeutumaan hänen keitaaseensa.
Takimmaisina tuossa laumassa
samosivat kuparinruskeat naiset ja
alastomat lapset huojuvilla dromedaareilla,
mutta edessä ryntäsivät miehet,
nälkää nähneet ja karaistuneet, hurjilla
ratsuilla, laukoen nopeassa tahdissa
kilpikonnanluulla ja vaskella
kirjattuja pyssyjään jättiläistämme kohti,
pitkiä,ja tarkkoja pyssyjään saksalaistamme
kohti, jolla ei ollut jousta parempaa
asetta. Ohoh, turhaan he ryntäsivät:
eivät pystyneet heidän kuulansa, keihäänsä
eivätkä käyräsapelinsa sadun
olentoon, jonka rinnassa ei ollut sydäntä.
Pitkä saksalainen tappoi heistä
kivenheitoilla ja väkipuukollaan kymmenen,
loput rukoilivat häneltä maahan
heittäytyen armoa. Hän kestitsi
silloin kaikkia heitä  muutaman päivän
jalopeurain ytimillä, hedelmillä ja kesyjen
kauriittensa maidolla; sitten saivat
he lähteä. Lauman kaatuneitten
aseitakaan tai ratsuja ei hän ottanut
sotasaaliiksi. Mitä olisi hän niillä tehnyt?
Hänellä oli nälkäkurjen jalkoja
nopsemmat sääret ja kourat, jotka tarvitsivat
asetta ainoastaan riistaa nylkeäkseen

Entäpä sitten erämaan henget? Sellaisiahan
kertovat sadut erämaissa
olevan, vihamielisiäkin henkiä, julmia
haltioita, paholaisia. Kuinka ne mahtoivat
vaivata miestä, joka oli tappanut
veljensä ja oli tuomittu olemaan ikänsä
vieraalla maalla, jopa lopulta yksinään,
ystävättömässä ja autiossa Saharassa!
Niitä vainoavia henkiä lienee ollut
kooltaan tuhatkin kertaa suurempia
kuin itse jättiläinen, sellaisia, jotka
sadussa peljättivät Aladdinia ensin
hänelle ilmestyessään. Mutta nämä
olivat kai vihollisia, eivätkä ystäviä,
kuten mainitulle Aladdinille. Niin,
kun ne kohosivat hiekkojen alta, ulottuivat
ne pian kelpo matkan taivasta
kohti, pimentäen kuun valon, sillä yö
on henkien valta-aikaa. Ne uhkasivat
häntä lopulta kolkoilla kohtaloilla ja
kuolemalla, se on selvää. Mikään afrikalainen
yö ei taitane olla vielä niin
mustaa kuin moisen maanpakolaisen
toivoton elämä.

Mutta jättiläisemme sydän oli sellaisessa
kätkössä, että sen taika muutti
synkimmätkin yöt kangastuksiksi.
Hän selvisi erämaan suurista ja pienistä
pahoistahengistä varmaankin
riemun laulu huulillaan, heleä, väkevä,
vahvasti uskova ja vannoskeleva saksalainen
laulu.

Niin hän eli ja niin hän voitti.
Aikansa.

Kuitenkin olivat hänen päivänsä
luetut. Kuitenkin olivat erämaan henget
oikeassa uhatessaan häntä kolkoilla
kohtaloilla, tuota Saharan pitkää poikaa.
Kului hänen aikansa, pari vuotta.
Silloin oli hänen kohtalonsa hetki tullut.

Siinä sadussa, jonka olette kenties
lapsuutemme aikana kuulleet, muistan
kerrotun, että muudan jättiläisen vihollinen
sai viimein tietää kätkön,
missä hän säilytti sydäntään. Joltakin
lavertelevalta keitaan linnulta saattoi
hän sen tavoittaa tietoonsa. Näin
satu kertoo tuosta kätköpaikasta: erämaassa
järven keskellä oli saari ja
saaressa oli kaunis linna. Ja linnassa
istui kaunis kuninkaantytär, jolla oli
hallussaan äärettömän kallis arabialainen
lipas. Siinä timanttisessa lippaassa
oli aina jättiläisen sydän, milloin
hän itse kävi taistelemassa erämaan
petoja, harhailevia seikkailijoita
ja henkiä vastaan.

Se vihollinen ryösti lippaan, jossa
sydän oli, puristi sykkivää sydäntä
julmasti, ja silloin jättiläinen kuoli.

Niin käyköön meidänkin saksalaisellemme,
ihmeelliselle kylläkin siinä
suhteessa, ettei hänellä ollut rinnassaan
sydäntä, vaikka saksalaiset kerskuvat
itseään sydämellisiksi ja laulavat sydämellisiä
laulusia.

Kerran ilmestyi karkulaisen keitaaseen
vaakalintu. Niitä on, kuten hyvin
muistanette, »Tuhannen ja yhden yön»
saduissa, hirveän suuria lintuja, niin
suuria, että niillä voi ratsastaa vaikka
monta miestä. Enemmän kuin kaksikymmentä
jalkaa oli tämän vaakalinnun
siivenkärkien väli. Lintu oli
valkea. Lentäessä sen sulat humisivat
kuin lähenevä myrsky.

Myrsky lähenikin, kaiketi Saharan
samum. Jo tuiskutteli tuuli hiekkaa,
raivoisa tuuli, riimoen jättiläisen parrakkaita
kasvoja, hänen tähystellessään
taivaalla keikkuvaa jättiläis-lintua.
Jo nousi ilmanrannalta hiekkapilvi
mustana kuin sysi. Sen reunoilla
kimmalteli vielä auringon hohde, jota
vastaan kuvastuivat palmut synkkinä
ja alakuloisesti huokaillen. Aprikoosipuussa
olivat satakielet vaiti; ainoastaan
joku sammakko äänteli vielä
siinä lammikossa, jonka vedellä keitaan
isäntä oli äsken pessyt käsiään,
shakaalin kosketuksesta.

Tämä vaakalintu ei ollut sen kummempi
kuin nykyaikainen lentokone.
Kai se soveltuu jollakin tavoin nykyaikaiseen
satuun. Monesta se onkin
ihmeellinen kuin jokin sadun lintu.

Vaakalintu oli matkalla Saksan Lounais-Airikasta,
missä myöskin käytiin
sotaa ja missä saksalaiset puolustausivat
kuin jalopeurat, kaunista Tunisia
ja suloista Ranskaa, isänmaatansa,
kohti. Lentäjä oli luonnollisesti ranskalainen;
hän vei emämaahan jotain
viestiä. Nyt oli hän nääntynyt vuorokausien
yhtämittaisista ponnistuksista,
ja hänellä lienee ollut kovasti jano.
Ja hirmumyrskykin alkoi juuri raivota
kauhealla voimalla, viskoen kuin höyhentä
hänen lintuaan. Hän näki ilokseen
keitaan: siinäpä siunattu paikka
levätä hänen jättiläislinnulleen, pieni,
vihreä pesä hiekkameren keltaisten
laineiden välissä!

Lentäjä laskeusi aivan keitaan viereen.
Pian seisoi hän jättiläisemme
edessä, luultavasti arastellen niin kummallisen
ja väkevän näköistä olentoa.

Eikä jättiläinen tappanut pientä
ranskalaista!

Veden ja yösijan lisäksi, joita sinipukuinen
lentoupseeri pyysi, tarjosi
omituinen saksalainen hänelle vielä
kaikkea vierasvaraisuutta, mitä hänellä
täällä oli tarjota. Tarjosi ylevästi
niinkuin arabialaisen paimenheimon
päällikkö holhoaa muukalaista kulkijaa
teltassaan.

Mikä tähän menettelyyn lienee ollut
syynä? Sekö, että vieras oli europalainen;
pitikö jättiläinen europalaisia
parempana kuin beduiineja? Mutta
olihan vieras samalla myöskin ranskalainen,
nyt hänen isänmaansa verivihollinen,
hänellekin siis vihollinen,
koskapa saksalainen oli muukalaislegionasta
karannut? Vai oliko yksinäiselle
karkurille niin mieleistä tavata
tuttuja ihmishahmoja ja kuulla tuttua
kieltä?

Kuinka lienee ollutkaan! Ehkäpä
erämaan henget lopulta pettivät sankarimme
niin, että hän menetteli tällä
tavalla. Joka tapauksessa hän vei
ranskalaisen upseerin lepäämään ei
suinkaan pelkälle ruohokunnaalle, vaan
majaansa, odottamaan pian lupaamaansa
vahvistavaa juomaa ja ravintoa.

Lentoupseerilla oli kauniit silmät,
hiukan vinot tosin, ja punainen suu.

Mutta minkälainen oli keitaan karkurin
maja! Kukaan ei moista uskoisi!
Nyt näemme, kannattiko tuossa keitaassa
asua.

Keskellä keitaan suurinta lammikkoa
oli pieni saari. Saareen ei näkynyt
pääsyä muuten kuin kahlaamalla, eikä
se ulkoa katsoen ollut millään tavalla
erikoinen: ainoastaan kappale jotain
kullanruskeaa rauniota pilkisti niiden
täydessä kukassa hohtavien jättiläiskaktuksien
ylitse, jotka sakeasti verhosivat
saaren korkeita rantoja. Mutta
erään pensaikon sisässä, kun kahlattiin
lammikon poikki, oli palmulaudoista
tehty portti, pinnastaan jo lahonnut,
mutta vielä melkoisen täynnä vahvikenaulojen
ruostuneita ja koristeltuja
kantoja. Nuo naulojen kannat olivat
aikoinaan muodostaneet punaiseksi
maalattuun porttiin moskean kuvan.
Ja tämän portin takana aukesi oikea
pieni itämainen palatsi.

Ensin oli pyöreä piha, jossa välkkyi
tummansininen pikku suihkulammikko
marmoriäyräittensä välissä. Kas, marmori
oli vielä niin kulumatonta ja hienoa,
että lentoupseeri arasteli astua
sille europalaisine anturoineen.

Pari matalaa sypressiä, myrttipensaat
ja vielä raskaammin tuoksuvat
ruusut kohosivat siellä täällä sileästä
pihan permannosta.

Sen pyöreän pihan ympärillä näytti
olevan pieniä asumuksia, linnan toisessa
kerroksessa, ikäänkuin niin sanoakseni
luhdeissa, joita kannattivat
hevosenkengän muotoiset kaaret.
Minkälaiset kaaret! Aivan täytetyt
pitsimäisillä arabeskeillä.

Tuokion oli lentoupseeri pihan portilla
vaiti kummastuksesta ja ihastuksesta.
Silmät suurina hän katseli,
voimatta seurata palatsin hirveän näköistä,
mutta ystävällistä isäntää peremmälle.
Vesi juoksi kohisten ulos
suihkulammikosta marmorikouruja
myöten. Mutta pikku linnut eivät visertäneet,
vaan istuivat äänettöminä
myrteillä. Ja kuivuneet oksat sypressien
latvoissa kalisivat yltyvässä myrskyssä
kuin luurankojen sääriluut.

Ei nyt voitu jäädä pitkäksi aikaa
tähän tukahduttavaan ulkoilmaan,
joskin hekumallisten tuoksujen täyttämään:
lentoupseerihan tarvitsi virvoitusta.
Ei, jättiläinen kehoitti häntä
vain tulemaan luokseen, ja vei hänet
sitten muualle, jonnekin ikäänkuin
maan alle: päästi hänet varmaankin
kaikkein pyhimpäänsä. Alas kapeita
ja hämäriä portaita, parikymmentä
askelmaa. Kunnes edestä kuulsi kellertävää
valoa, sellaista, miltä aurinko
näyttää auringonpimennyksessä. Tila
avartui, tuli väljänlainen sali. Seinät
olivat peitetyt keramiikkilaatoilla
mustan ja vihreänkirjavilla; niissä laatoissa
oli lukemattomia arabeskien salaperäisiä
tähtiä ja yhdenmukaisia koukeroita.

Salissa oli yläkertakin, samoin kuin
pihalla nähdyissä rakennuksissa: jonkinmoiset
luhdit, säle-ikkunoilla varustetut;
luhdit, joita kannattivat täälläkin
hevosenkengän muotoiset kaaret.
Kaarissa kiilui punaisia arabeskejä.
Ja kaarien välissä oli leveitä lepolavitsoita,
marmorista muurattuja,
jotka olivat peitetyt jalopeurojen ja
pantterien taljoilla, uskottavastikin
niiden, joita pitkä miehemme oli surmannut.

Ilma salissa oli raitis, sillä keskellä
lattiaa solisi suihkulähde, alabasterimaljakosta,
jonka valkea aines on heikosti
kellertävää ja läpikuultavaa
ikäänkuin kauniin naisen käsien hipiä.

Korkealta, salin kattoholvista, jossa
koristukset hehkuivat kuin oudot, punaiset
lumpeet, lankesi valo lähteen
suihkuihin salaperäisistä ikkunoista.

Satua tämä on. Kukapa olisi rakentanut
tällaisen palatsin kauas erämaahan?
Sitä kysyi jättiläiseltä hänen
ranskalainen vieraansakin. Ja kuka oli
itse tämä ystävällinen pitkä miehemme?
Viimemainittuun kysymykseen ei
ranskalainen saanut vastausta: merkillisellä
tavalla kiertäysi jättiläinen
ilmaisemasta hänelle mitään siinä suhteessa.
Ja palatsin sanoi hän varmaankin
jonkun arabialaisen ruhtinaan tai
rikkaan miehen ammoin rakentamaksi;
rakentaja lienee ollut erakkoluonne,
maailmaan väsynyt. Näin yksinkertainen
oli palatsin asia! Ellei tämä
pieni linna vain ollut jonkin itämaisen
taikurin tekemä.

Sitten sijoitti keitaan isäntä vieraansa
lepäämään taljoille ja toi hänelle
kirkasta vettä, lauhkeaa maitoa
ja hedelmiä.

Ja kotvan kuluttua ilmestyi salin
ympärillä olevista sisähuoneista saliin
nainen. Kaunis ja viehkeä nainen.

Mitä kummaa, oliko omituisella miehellämme
siellä tosiaan nainen, kuninkaantytär?

Vaikka nainen oli paljon arabiattaren
näköinen, mahdottoman suurine,
mustine silmineen, paitsi nyt vaatteiltaan,
ei hänellä ollut huntua. Mutta
ehkäpä hän oli beduiiniheimojen tyttäriä,
jotka välittävät profeetan laeista
niin vähän, etteivät pelkää edes naisen
suurinta häpeää: näyttää kasvojaan
vieraalle ilman huntua. Joku muu
arabialaisnainen saattaisi melkein
näyttää hänelle koko muun ruumiinsa,
mutta ei koskaan kasvojaan. Mikä
hän lieneekään ollut.

Tämän naisen, ehkä kuninkaantyttären,
kasvot olivat kalpeat. Niiden
väri oli hieman kuin norsunluun. Mutta
poskilla oli kuitenkin hohdetta, ja huulet
olivat punaiset ja salaperäisesti hymyilevät.

Niin istahti hän pantterin taljalle,
puettuna taivaankaaren värisinä välkähteleviin
vaatteisiin, ja kaulassa ja
otsalla olivat hänellä kai sadat helmet
ja kalliista metallista leikatut tähdet.
Istuessaan asetti hän jalat ristiin allensa.
Oudosti hän oli vaiti. Näkyi,
että hänen jalkateränsä, sinisellä ja vihreällä
tikattuihin sandaaleihin pistetyt,
olivat pienet ja somat, ja lantionsa upeat.

No niin: hänellä oli hallussaan se
kallis lipas, jossa jättiläisen sydän oli
säilyssä.

Kuinka kävi sitten?

Tuo hiukan vinosilmäinen ranskalainen
lentäjä ei lähtenytkään sieltä
seuraavana päivänä, kuten olisi sopinut
olettaa. Eikä sitä seuraavan yönkään
jälkeen, eikä moneen päivään.

Aina hän kuhnaili: milloin oli lentokoneesta
mikin osa epäkunnossa. Ja
hän uteli taitavasti, kuka jättiläinen
oli, mutta ei saanut vieläkään siihen
selvyyttä.

Jättiläinen metsästeli nyt riistaa
paitsi itselleen ja tietysti ennenkaikkea
sydämensä säilyttäjälle myöskin tuolle
ilmasta ilmestyneelle vieraalleen. Metsästeli
ja taisteli erämaan henkiä ja
petoja vastaan.

Ja sitten kävi niinkuin siinä sadussa,
jonka olemme lapsellisen lapsuutemme
aikana kuulleet tai lukeneet. Kerran,
kun jättiläinen kaukana vuoristossa
juuri tarttui kavalaa pantteria niskaan,
mietittyään sitä kallionkoloista etsiessään
jo, että shakaalin lihakin taitaisi
olla kyllin hyvää ranskalaiselle, tuolle
hänen isänmaansakin kelvottomalle
viholliselle, jonka silmät olivat hiukan
vinot ja leveän suun huulet punaiset,
tunsi hän mielessään kummallista ja
hirveää ahdistusta. Se ahdistus oli
kuin hänen sydämessään; mutta ainoastaan
hänen mielessään sen täytyi varmaan
olla, sillä eihän hänellä ollut
sydäntä. Tai se sydän oli muualla,
hänen rakkaansa kätkössä. Ja niin
merkillinen ja kova oli tämä ahdistus,
että jättiläisemme täytyi hellittää otteensa
ja päästää kurja pantteri pakoon,
rankaisematta sitä tappamalla.
Jopa oli hänen pakko lähteä heti samoamaan
kotiinsa, keidasta kohti:
siltä tuntui hänen rinnassaan.

Illan vaaleanpunainen rusko sammui
autiolla ja äärettömiin saakka kolkolla
aavikolla, jolla hän samosi, yhä hiljemmin.

Ja niin kävi: kun hän astui pihalleen,
ei hän ollut uskoa silmiään eikä
korviaan. Sillä hänen maanalaisen
salinsa ovella seisoi tuo sinipukuinen
ranskalainen ja piti kourissaan hänen
sydäntään, joka oli vedetty esille.
Eikä lippaan vartia huutanut hätäänsä,
kutsunut jättiläistä avuksi. Ei, jättiläisen
kuninkaantytär salli kaiken tapahtua,
piillen ranskalaisen rosvon
takana ja katsellen vaiti alas marmoriportaisiin.
Sitä vaikenemista eivät
saksalaisen korvat olleet vieläkään
uskoa. Mutta ranskalainen nauroi, ja
hänen huulensa levisivät silloin melkein
korviin saakka.

Ranskalainen puristeli ja rusenteli
jättiläisen sydäntä niin, että jättiläisemme
vihasta kohonneet kädet herpautuivat
tuskasta. Vielä käski vieras
jättiläistä antamaan hänelle väkipuukkonsa,
ja kun hän sen sai, uhkasi hän
lävistää sillä tuon ihmeellisen sydämen,
ellei jättiläinen, jonka sinipukuinen
upseeri nyt sanoi tietävänsä kelvottomaksi
saksalaiseksi ja muukalaislegionan
karkuriksi, lähtisi heti täältä. Ja
niin uhatessaan ranskalainen nauroi
yhä ilkkuvammin, hän oli tukahtua
naurusta.

Haa, eikö hän kunniallisena ranskalaisena
olisi vihannut mokomaa miestä?
Pitkää ja vahvaa, joka oli tietysti
jättänyt paikkansa legionassa juuri
tärkeän hetken tullessa. Ja eikö hän
olisi kadehtinut kelvottomalta keidasta
ja halunnut mielellään siellä olevaa
kuninkaantytärtä?

Kuninkaantytär jälleen: ah, ikäväksi
käy vilkkaasta arabiattaresta vartioida
ikänsä erämaassa hullun sydäntä.

Ja jättiläisen oli lähteminen keitaasta:
sitä, ken oli saanut hänen merkillisen
sydämensä, oli hänen totteleminen.

Koskaan ei etelän musta yö ollut
näyttänyt hänestä niin pimeältä kuin
tämä, jona hän poistui keitaasta ja
harhaili pitkin erämaata päänsä päällä
taivas täynnä suuria ja säkenöiviä tähtiä.

Toista päivää hän harhaili. Hän oli
kuolla nälkään, niin voimaton hän oli.

Mutta toisen päivän iltana tuo jättiläinen,
pitkä kuin torni, kaatui kuoliaana
kahden hiekka-aallon väliseen
notkoon.

Vaakalintuaan lähtöön järjestävä
ranskalainen, joka aikoi lentää ensin
Tunisiin ja jättää keitaan naisen sinne,
mutta itse palata oikean ranskalaisen
naisen kanssa joskus tänne erämaan
ihmeelliseen paikkaan lomilleen, ellei
hän kaatuisi tykkien suun edessä, oli
jättiläisen sydäntä hirveästi kiusattuaan
viimein todellakin puhkaissut
sen väkipuukolla. Se oli hänestä parhain
ratkaisu: niin ei raakalainen, joka
oli kotimaassaan veljensäkin murhannut,
koskaan joutuisi hänen vastuksikseen.

Lähde: 

Joel Lehtonen
Otava
1920
Novellit