Vilhelmin puoliso
Ylös suudelmalla
 aamulla sait mun;
 päivä taivahalla
 käy jo laskuhun.
 Armas! Aika miten
 kiitää nopeaan!
 Lehdon leyhkä siten
 tuoksuu kulkeissaan.

 Viisaass’ suojassasi
 tyyn’ on eloni.
 Uljaudestasi
 varttuu hyveeni.
 Huvi vertaa toista
 kasvaa seurassas:
 uutena taas loistaa
 hymyn’ katseestas.

 Vaikka pilvet kiitää
 yli lehdoston,
 huolimatta siitä,
 lepo meillä on.
 Ukkonen kun pauhaa,
 nostain myrskysään,
 rinnallas saan rauhaa,
 povees painan pään.

 Ennenkuin sait selkoon
 tunteet povessain,
 lehtikin mun pelkoon
 saattoi kulkeissain.
 Vaikka viatonna
 olin, vapisin;
 kuni tuetonna
 köynnös, horjuilin.

 Olen toiseks aivan
 luonas syntynyt:
 luonnossa näen taivaan
 kuvastuvan nyt;
 tansseist’ ihanoista
 mun se kutsuupi
 sinne, missä loistaa
 tähti ijäti.

 Muita pelkää emme,
 emme ihaile:
 siten elelemme
 kodissamme me.
 Meillä asustaapi
 rakkaus, rauhakin:
 niiden siivet saapi
 aika armahin.

 Käyköön himon mahti
 meille urkkiva,
 tyytyväisyys vahti
 meill’ on ovella.
 Ystävyys saa juosta
 meille iloinen.
 Turhuus käyköön tuosta
 aina ohitsen.

 Teroittukoon nuoli
 moitteen, murheenkin;
 niistä vain ei huoli
 vaimo Vilhelmin.
 Hänen runkoansa
 kukkain verhoaa:
 mun vain Vilhon kanssa
 myrskyt kukistaa.