Nuoremman veljen huolet
Meit’ oli veljeksiä kaksi.
 Kun minä synnyin nuoremmaksi,
 se mulle synniks luettiin.
 Siks paikattuihin repaleihin,
 vanhemman veljen kuluneihin
 vaatteisiin minut puettiin.

 Vanhemman veljen kapaloihin
 käärittiin, käytettyihin noihin –
 uusia millään ehdolla
 ei voitu ostaa –, tuuditeltiin,
 kun itkin, uneen nukuteltiin
 vanhemman veljen kehdolla.

 Sain parrattomat joulu-ukot
 ja rikkinäiset savikukot,
 jos leikkiin oli halua.
 Ja hevosetkin hännättömät
 ja kärryt vanhat, pyörättömät,
 ja monta muuta kalua.

 Kun alkoi talvihuvitukset,
 sain vanhat, poikkinaiset sukset
 ja ruostunehet luistimet.
 Ja kesäll’ oli samat tavat:
 vanhemman veljen ongenvavat
 mä sain ja vanhat uistimet.

 Vanhemman veljen vanhat lakit
 ja paidat, housut, liivit, takit
 mä päälleni sain pukea.
 Ja lakattuaan opinnoista
 sain käyttämänsä kirjat, joista
 mä läksyni sain lukea.

 Sain kuluneina, käytettyinä
 ja pilattuina, särjettyinä
 vanhemman veljen tavarat.
 Ja kun ma miltei avojaloin
 jo talvellakin käydä aloin,
 sain saappahansa avarat.

 Oon aina saanut pelkkää moskaa,
 vanhemman veljen vanhaa roskaa –
 hän aina uutta tilasi.
 Jo vanhempani: äidin, isän,
 ja samoin äidin toisen nisän
 hän aikoinansa pilasi.

 Vanhempi veli vihdoin naikin
 ja pirullisen ämmän saikin:
 he riitelevät keskensä.
 Kun vihdoin kuolee veli rukka,
 niin silloin minut perii hukka:
 saan – naida hänen leskensä.