Palvelijataryhdistyksen 10-vuotisjuhlassa


I. 

 Ken nähnyt ompi köyhän miehen surun
 Sen käden kurttuisen ja kehnon nutun
 Ken tietävi sen niukan leipämurun
 Ja arvaapi sen ahdistuksen tutun,
 Hän varmaan kylmempi on syistä hallaa.
 Ja heikon oikeutta sortain tallaa.

 Ja ken on tiennyt, miten alle pinnan
 Tuon mustan moni kultahyvä voipuu
 Ja moni sykähtely nuoren rinnan
 Kuin säkene vain hämärähän vaipuu,
 Hän varmaan kylmä on kuin pohjatuuli
 Jos itkutta sen näki tahi kuuli.

 Ja ken on aavistanut toivottuutta,
 Min nääntynehen synkkä silmä näyttää
 Tai nähnyt kuntoa ja tarmokkuutta,
 Kun puute matalaisen majan täyttää,
 Hän varmaan sydämett’ on kokonansa
 Jos tulta tuntene ei rinnassansa.

 Jos tult’ ei tunne ja pakoitusta,
 Mi ajaa köyhälistön suuren luoksi
 Ja vaatii toimintaa ja uhrausta
 Vain noiden unhotettuin onnen vuoksi,
 Oi syttyköön tuo tuli mielten yöhön
 Ja nostakoon se tuhansin työhön!

 Nyt aik’ on roudan sulaa rinnan suosta
 Ja suuren suvipäivän meille koittaa,
 Ja vuolahitten veljesvirtain juosta
 Ja kukkain puhjeta ja lämmön voittaa
 Jo aik’ on katsoa sen kansan puoleen,
 Mi oli nääntymässä tuskaan, huoleen.

II. 

 Maailma se armoton
 Ihanteet ne kitkis,
 Silloin silmä iloton
 Surkumieltä itkis.

 Veljeytt’ ei nähdä sais
 Ihmislasten luona,
 Kaikki hyve tallaittais
 Jäljellä ois kuona.

 Kansat maansa ihanat
 Hurmehella valais,
 Tuhonajat kamalat
 Kaikkialle palais.

 Vapauden lippukin
 Poljettaisi multaan,
 Halvat kävis ohjihin
 Kruunuhun ja kultaan

 Niin se maahan asettuis
 Erheen yksinvalta,
 Harrain aatos kohouis
 Ahdistuksen alta.

 Niin se muuri synkeä
 Estäis valon matkaa,
 Talvenvalta hyytävä
 Voittoaan vois jatkaa.

 Niin se vihdoin himmenis
 Ihmisyyden ilta,
 Tähtein valoit vaimenis
 Sammuis taivahilta.

 Niin ne kuolis kukat pois,
 Vaipuis laulun helke,
 Metsät surumielin sois,
 Tummuis vetten velke.

 Niin ei mikään estää vois
 Aikaa onnetonta,
 Jos ei valvomassa ois
 Vartioita monta.

 Mutt’ on joukko lukuinen
 Valon valonteita,
 Jotka kautta aikojen
 Soittaa kanteleita.

 Soittaa ihmisrintoihin
 Lemmen puhtahimman,
 Ihanteet ja toivonkin,
 Uskon luottavimman,

 Uskon valon voittohon
 Ajan ongen alta,
 Uskon päivän koittohon
 Hengen taivahalta.

 – Soitto tuo se kasvakoon
 Vahvaksi kuin Vuoksi:
 Laajalti se kulkekoon
 Heikommankin luoksi!

 Kunnes nousis miljooniin
 Valonjoukon luku,
 Että suurna nähtäisiin
 Tämä ihmissuku.

 Kunnes kerran horjahtais
 Erhetysten pylväs.
 Uusi aika aukeais
 Kaunoinen ja ylväs!

Hilja Liinamaa.

Lähde: Työmies 21.3.1902.

Hilja Pärssinen
Runot
Työmies
1902