Sibeliuksen IV sinfonia
Uupunut elonkorven vaeltaja
 ihanan kuuli soiton, taivahaisen.
 Miss’ onkaan luovan ihmishengen raja
 kaukana yläpuolia kaiken maisen!

 Siell’ aukee sopusoinnun valtakunta,
 niin kirkasta ja puhdasta on siellä
 kuin sydän suloista taas näkis unta,
 mit’ kerran unelmoi se lapsuustiellä.

 Sidottu maahan oon ma. Piiloon jää se,
 mi sielussani hehkuu polttavana.
 Ei säe heikko korkeuksiin pääse,
 ah, ilmaisuni on vain köyhä sana!