Merimies G. Lundströmin muistelmia/16
Merimies G. Lundströmin muistelmia.
(Jatkoa viime numeroon.)

Samana päivänä palkattiin Bostoniin me­nevään 
suureen kauppalaivaan merimiehiä.
Ehkä miehiä oli joutilaina kuin kirjavia kis­soja, 
eivät he kuitenkaan saaneet täyttä mää­räänsä, 
sillä laivan komento oli mitä huo­nointa 
ja kelvotointa olla taitaa. Karkurit­kin 
tulivat varoitetuksi siihen menemästä.
”Ei siihen laivaan mene muut kuin isänsä
tappajat,” kuulivat he jokaisen huulilta. Il­lalla, 
kun entinen palvelia meni asuntoonsa, 
näki hän siellä joukon miehiä väkevien naut­timisessa. 
Häntäkin vaadittiin osaa otta­maan. 
Kun siinä hetken olivat ryyppineet,
joutui isäntäkin samaan liittoon ja tarjosi
erinomaisella kohteliaisuudella miehille viinaa,
ryyppy ryypyn jälkeen. Sen ohessa puhui
hänkin tuosta mainitusta laivasta, sanoen
sen olevan henkensä kaupoilla, joka siihen
palkkautuu. Viimein ahtoi jo palvelia mennä
levolle, mutta sitä ennen pakoitti isäntänsä
hänet vieläkin ottamaan viinaa, jonka vai­kutuisesta 
hän nukkui mitä sikeimpään uneen.

Kun hän hiljankin heräsi toisena päivänä,
tuntui hänestä niinkuin olisi hän ollut kul­kevassa 
laivassa. Pilkkosen pimeä kun oli,
ei hän voinut lainkaan eteensä nähdä, mutta
haamutessaan käsillään ympärilleen, tunsi hän
seiliä olevan allansa.Kohmelon sekaiset aja­tuksensa 
lensivät sinne tänne, eivätkä tahto­neet 
sittekään selvitä. Viimein komperoi hän
ylös. koperoi ympärilleen ja löysikin oven.
Mutta tämä oli teljetty ja kolkuttaa ei hän
rohjennut. Istui hän siis maahan jälleen
odottamaan, mitä tuleman piti. Vihdoin au­keni 
ovi ja hirvittävän suuri, musta mies
seisoi edessään, huutaen: ”kamaan!” Tätä
ei arrestantti oikeen ymmärtänyt, mutta läksi
arviolta kuitenkin astumaan miehen jälessä.
Tultuaan kannelle, havaitsi hän olevansa
suuressa kauppalaivassa, jossa oli rautaiset
mastot ja raa’at. Katseli ympärilleen, — ei
maata näkynyt missään. Kyseli hän nyt pa­rilta 
mieheltä tämän laivan menopaikkaa,
mutta nämä vaan pudistelivat päätään, ei­vätkä 
mitään vastanneet. Kun hän tässä
vielä seisoi ällistyksissään, eikä heti osannut
ryhtyä mihinkään työhön, lyödä pamautti
edellä mainittu suuri mies nuoralla häntä
selkään hirmuisen kovasti, ja viittasi mene­mään 
erääsen työ-toimeen. Tämä, joka oli
perämies, oli aina nuora kädessä, jolla hän
heti sivalsi, sanaakan sanomatta, kun joku
vähänkin oli joutilaana. Kun seiliä käsket­tiin 
panemaan kiini, lyötiin aina sitä, joka
viimeteksi ylös ennätti, ja joka taas viimesenä
alas tuli, sille tehtiin samoin.

Palvelia ymmärsi nyt isäntänsä myöneen
hänet siihen laivaan, johon ei rehellisellä ta­valla 
miehiä saatu.

Siinä vahdissa, johon karkurimme kuului,
ei kukaan osannut sanaakan suomea, venättä
eli ruotsia. Ei hän voinut siis kenenkään
kanssa puhetta vaihtaa, mutta eipä puhuneet
muutkaan keskenänsä. Kerran tuli eräs nee­keri 
ja riisti oivan nutun hänen päältään.
Kun hän tätä vastusti, tulivat toiset neeke­rin 
avuksi ja niin täytyi hänen hammasta
purren luopua hyvästä nutustaan. Tämä
oli nyt vuoronperään aina vaan sen käytet­tävänä, 
joka perää piti.

Surkeata ja vaivaloista oli elämä. Tie­tääkseen 
vähänkin aian kulusta oli palvelia
laittanut itselleen oman almanakkansa. Se oli
pitkä lastu, johon aina leikkasi loven, kun oli
päivän päähän päässyt, ja jota säilytti vuo­teensa 
pohjalla. Näin oli lastussa jo kolme
neljättä kymmentä lovea, kun kurssi muutet­tiin 
pohjaiseksi. Tästä huomasi hän oltavan
Cap Hornin kohdalla ja niinmuodoin matkan
puolivälissä, jonka tähden leikkasi almanak­kaansa 
ristin merkiksi.

Nyt kun matka alkoi kulua loppupuoleen,
alkoivat päälliköt luultavasti sääliä raho­jaan, 
joita miesten palkoiksi menisi. Tästä
päästäkseen keksivät hirveän keinon. Palkkasi­vat 
muutamia miehiä, jotka aina ylimpiä seiliä
kiini pannessa potkasivat maahan toisia. Siitä
vahdista, jossa palvelia oli, tuli yksi mies
tällä tavoin alas laivan kannelle tietysti ai­van 
murskana. Asiata ei näön vuoksikaan
sen enempää tutkittu, viskattiin ruumis vaan
mereen. Palveliata koetettiin myöskin saada
samalla tapaa kerran hengiltä pois. Jalkansa
jo potkasivat pois köydeltä, mutta hän kun
oli varovainen ja piti käsillään köydestä
tarkkaan kiinni, eivät häntä saaneetkaan pu­dotetuksi. 
Toisesta vahdista oli myöskin ka­donnut 
kaksi miestä, luultavasti samoilla
keinoilla.

Eräänä päivänä, kun jo oli kolmekymmentä
lovea ristin toisellakin puolella, alkoi maa
pilven muotoisena haamoittaa edestäpäin, ja
illan hämärässä olivat jo Bostonin sata­massa. 
Nyt annettiin palvelioille paperin
palanen sekä 4 dollarsia rahaa. Paperissa
oli rätinkinsä. Hänelle oli kuulta ollut 30
dollarsia. Matkalla olivat he viipyneet 64
päivää, mutta kun hän korttierin isännälleen
oli jäänyt velkaa 60 dollarsia, jotka tälle
olivat edeltäkäsin maksetut, ei hänellä siis
ollut kun 4 dollarsia jälellä. ”Olihan tuo
vähän kallis kortteeri” sanoi palvelia ”kun
kun puolelta vuorokaudelta vei melkoisen sum­man; 
mutta kiitin onneani, että olin hengissä
päässyt siitä leikistä. Senjälkeen palkkaan­nuin 
erääsen valaskalan pyynti-laivaan,jossa
vieläkin olen.”

Kun nyt erosimme toisistamme, läksin os­telemaan 
kaikenmoisia pieniä ostoksia. Näin
kävellessäni tuli vieläkin eräs vanha tut­tava 
vastaani, nimittäin se katteini, jonka
kanssa olin Riigasta tehnyt Englannin mat­kan. 
Hän alkoi minua houkutella laivaansa,
luvaten erittäin hyvän palkan. Olisinpa
nyt ollut tilaisuudessa palautua taaskin omille
seuduille Europaan ja lisäksi tämän vanhan
tuttavan katteinin kanssa, joka tuntui aivan
kun sukulaiseltani. Toisella puolen sivisty­nyt 
maailma ja vanhat rakkaat olot ja toi­sella 
puolella uskoton vaimo ja moninaiset
hankaluudet, mutta — rakastetut lapseni. — Aja­tukseni 
pyörivät hetken sinne ja tänne, mutta
lapset kuitenkin aina juohtuivat mieleeni,
enkä voinut heitä hylätä, vaan läksin takasin
omaan laivaani. Seuraavana päivänä nos­tettiin 
ankkuri ja onnellisen matkan jälkeen
saavuimme jälleen Sitkaan.

 päähän oli laitettu suuria sammioita,
joihin ränniä myöten johdatettiin kuuma vesi.
Kun se tässä tarpeeksi asti jäähtyi, mentiin
sammioihin joissa, kaulaa myöden vedessä,
istuttiin määrätty aika.

.

Nyt sain taaskin laivan korjuu-työtä.
Tässä työssä loukkaantui jalkani. Tuosta
en ensinnä ollut millänikään, mutta se ärtyi
ärtymistään ja viimein en enään voinut
sillä astuakaan. Olin viikkokauden lasaree­tissakin, 
mutta ei tuntunut se sielläkään pa­ranevan.

”Sinun täytyy mennä lämpöiselle lähteelle,
kyllä se siellä paranee,” sanoi tohtori.

Tämä lämpöinen lähde oli meren lahden
toisella puolen, noin 25 virstan matkan
päässä. Lasareetissa oli eräs mies, joka sai­rasti 
jäsen-tautia ja oli myöskin sinne vie­tävä. 
Otin vaimoni ja lapset mukaani, sekä
ruoka-aineita ja makuu-vaatteet, mitä oli.
Jalkani oli niin kipeä, että ainoastaan hil­jaa 
kepin kanssa voin liikkua. Kaksi miestä,
jotka tunsivat tien, pantiin meitä soutamaan.
Perille päästyä haalusin heti, vaikka kulkuni
tosin huonokin oli, katsomaan tuota mainiota
lähdettä. Sinne ei varsin pitkältä rannasta
ollutkaan. Korkean mäen rinteessä oli iso
kivi-kolu, josta kolmesta eri paikasta juoksi
erilaista vettä. Tämä vesi oli öljynmoista,
haisevaa ja pahanmakuista sekä niin kuu­maa, 
että kuin kaloja pantiin koppaan ja
pidettiin siinä juuri kun se maasta tuli, niin
kalat vähän ajan sisään kypsyivät.

Sairaita oli täällä tätä nykyä noin kol­meenkymmeneen 
henkeen, joiden joukossa oli
eräs toisen luokan katteini ja muuan ameri­kalainen 
kauppias. Parannus-laitosta varten
oli tehty kaksi asuin-rakennusta joista toinen
oli jotenki suuri. Ulkohuoneita myöskin oli
tarpeen mukaan. Suuremman asuunon 

(Jatk.)

Jatkokertomuksen osat