Poseidon (Uotila)
Meri, kauvas vyörivä, audersi;
 Ulapalla kiilui laiva,
 Jok’ oli mun kotihin vievä;
 Mut purjetuuli se puuttui,
 Ja ma istuin tyynenä vielä
 Hiet’ äyräällä yksin.
 Luin laulua Odysseystä,
 Vanhaa, ikinuorta laulua,
 Jonka merikosteista lehdistä
 Mua vastaan lauhana lenkäs
 Jumaloiden henki
 Ja ihmiskunnan kevät
 Ja Hellaan loistava taivas.

 Jalo sydämmeni seuras uskollisesti
 Laerteen poikaa läpi harhain ja ahdingon;
 Hänen kanssaan istuin, suruisin mielin,
 Luo vierahan lieden,
 Missä ruhtinattaret purpuraa kehräsit;
 Hänt’ autoin pakohon
 Jättien luolista, nymfien sylistä,
 Hänen keralla kestin Kimmerian yön
 Ja myrskyt ja haaksirikot,
 Sanomatonta kurjuutta kärsien.

 Huoaten virkoin: Sä paha Poseidon,
 Sun vihas on hirveä,
 Ja muakin kammottaa
 Oma kotihin matkani.

 Sanat tuskin lausuin,
 Niin hyrskyi meri,
 Ja vaahtolaineista nous
 Merijumalan kaislainen pää,
 Ja ivaten huusi hän:

 «Elä pelkää, runosepponen!
 En tahdo vaarahan saattaa
 Sun laivaparkaas,
 Enk’ elämääs rakasta huolestuttaa
 Perin pahasti keikuttamalla.
 Sillä sinua, seppo, en vihaa,
 Sin’ et runnellut räystästäkään
 Ole Priamon pyhästä linnasta,
 Et käyrtänyt karvaakaan
 Polyfemos poikani silmästä,
 Eik’ ole sua koskaan neuvoen suojellut
 Älyn antaja Pallas Athene.»

 Näin huusi Poseidon
 Ja sukelsi merehen jälleen;
 Mut raa’alle merimieskokalle
 Nauroivat vedessä
 Amfitrite, kalanaisen löntys,
 Ja Nereyn typerät tyttäret.

Heinrich Heine

de:Poseidon
ru:Посейдон (Гейне/Фет)
ru:Посейдон (Гейне/Михайлов)