Majatalo
Kuin ihmetyttää, oudostaa,
 yön jälkeen yön ett’ yhä vain
 tuo suihkulähde pulppuaa
 all’ ikivanhain vaahterain,

 ja yhä yllä kattojen
 kuin tuoksu kulkee kuutamo
 ja viileydessä ilmojen
 vain jatkuu pilvi-karkelo!

 Tuo kaikki on, tuo kaikki jää,
 – yön vain sä lepäät, matkamies,
 niin aamuhämyyn häviää
 sun muistos täältä kuten ties.

 Ja joskus jälkeen vuotten tuo
 viel’ uni ehkä mielehes
 tään lähteen, portit, katot nuo,
 ja kaiken, mi jäi jälkehes.

 Ne loistaa, viittoo viipymään,
 kuin outo mies, se kotis ois
 – yön yhden suoja, vieras nimeltään
 sä enää jot’ et muistaa vois!

 Kuink’ ihmetyttää, oudostaa,
 yön jälkeen yön ett’ yhä vain
 tuo suihkulähde pulppuaa
 all’ ikivanhain vaahterain.

4. XI. 17.

Runot