Posliinitehtaassa (Roine)
Mä riemusilmin aina tarkastan
 Työt’ uutteraa posliinitehtahan,
 Kun työmies kumarassa sorvailee
 Ja vadin tahi kannun muotoilee.

 On savikannu valkokiiltoinen
 Minulle mieluumpi kuin hopeinen;
 Ja sua, vati pöydän halvimman,
 Yli ruhtinaankin maljan arvostan,

 Mä teille astiat suon kunnian,
 Kun tuhansittain käytte maailmahan
 Majahan ahtaimpaankin, halvimpaan,
 Miss’ syöntiaikaa työ suo hetken vaan.

 Oon komeutta nähnyt kyllältä,
 Ei kansa kaipaa korutyhjyyttä;
 Vaan kiitos kädellen, mi työns suo vain
 Väsynehille majain matalain.

 Niin sille, olkoon sille kunnia,
 Ken laatii kulpon, josta kiiruulla
 Suu etsii virvoketta janoinen,
 Kun työasehet lepää hetkisen,

 Oi käsi tuo, se huomaamatta jää,
 Toki enemmän kuin me se hyödyttää:
 Me puhallamme korukuplat vaan
 Huviksi sivistyksen herkukkaan.

 Oi ken, ken runoelmat muotoon sais
 Niin selvään, että kaikki tajuais,
 Ja joka arkileipää vahvaa tois,
 Mi poistais nälkää, ei vaan herkuks ois.

 Oi miekkoinen, ken maljan muodostaa,
 Min joka mies vois suulleen kohottaa,
 Mi kaivoll’ ajan kaattais täytehen
 Tuhanten juoda laulujanoisten!

Carl Snoilsky
Reinhold Roine
Runot

sv:I porslinsfabriken