Fritiofin satu: 9. Ingeborgin valitus
Syys on ja yö,
 myrskyten aallot ne laivaa lyö.
 Oi, toki keinuisin siellä
 miekkosen miellä!

 Kauvan ma näin
 purjeen, mi lensi jo läntehen päin.
 Oi, miten uhmisin yötä
 Fritiofin myötä!

 Aallokko sie,
 niin älä paisu, sa hiljemmin vie!
 Tuikkios, tähtönen taivaan,
 retkellä laivaan!

 Keväällä kait
 saapuvi hän, mut jo armas on vait,
 ei tule laaksossa vastaan,
 laulaissa rastaan;

 multahan maan
 raukka on riutunut rakkauttaan,
 tai sydän vertyvi heikon
 uhrina veikon.

 Haukka, sa jäät
 herratta nyt, mut sa lempeni näät!
 Itse, kun hän meni loitos,
 huolehdin hoitos.

 Loimehen luon
 näin sinut kintaalle urhoni tuon:
 silkki on siipi, kuin tulta
 kyntten on kulta!

 – Siivet sä sait,
 Freija, ja ilmojen halki sa hait
 pohjat ja etelät varmaan
 jäljessä armaan. –

 Haukka, jos suot
 siipesi mulle, ei kannata nuot.
 Yhden on siivet, jotk’ kantaa,
 kuolo ne antaa.

 Olallen’ näin
 istu sa silmäten aavoille päin.
 Oi, miten mielemme halaa,
 eipä hän palaa!

 Kuollut kun lien,
 saapuvi hän, ja nyt muista, sa pien’:
 kuiski sa terveiset kuolleen
 Fritiofin huoleen!

sv:Ingeborgs klagan