Eräälle vainajalle
Ah, eläisitpä!
               Parvet varisten,
 jotk’ ympäröivät mua joka tiellä,
 pois pakenivat, kyyhkys nähtyään,
 sun ilomieles kyyhkyt valkoiset.
 Ah, eläisitpä!
               Kylmä, raskas maa
 nyt peittää arkkuas, sun vangiten.
 Jos nyt mä kotiis käyn, et ole siellä.
 Taas tapaammeko?
                 Mit’ on tapaaminen,
 jos silloin hoosiannaa lauletaan
 enk’ enää nauruasi kuulla voi,
 sun nauruas, sun ääntäs lohduttavaa:

 On päivä kaunis. Miss’ on metsästäjä?
 Hei, ota kaapistasi lefaucheux,
 mies matkaan, peltokanat odottaa.
 Mut pyökkimetsään poiketa et saa,
 et jäädä sammalikkoon uneksimaan.
 Pois hajamielisyys, ja silmät auki –
 sais penu hävetä sun puolestas.
 Hiis vieköön tänään kaikki urkurit:
 jos urun ääntä kaukaa tuuli kantais,
 en varmaan yhtään kanaa nähdä sais.
 Mut nummi ruskea on hiljainen,
 sen taika sinut kiehtoo kumminkin.

 Tän’ iltana me syömme hernerokkaa,
 margoo jo vuottaa huonelämpimässä;
 siis nälkä mukaan, hyvä tuuli myös.
 Sä luet sitten lempilyyrikkojas.
 Jos tahdot, flyygelistä manataan
 Brahms, Robert Franz ja Schumann seuranpitoon
 Mut afääreistä emme puhu tänään.

 Oi pyhä taivas, ei voi uskovaises
 kuin pirut elää vain sun mannallas.
 Mut kaikki järjestyy.
                    Viel’ eräs seikka:
 mä täytin lasis kelpo konjakilla;
 vie terveisiä nummelle ja metsään,
 äl’ anna velkataakan mieltäs painaa.
 Mä sillä välin vahdin keittiössä,
 niin ettei pääse piispa rokkapataan.

 Ah, eläisitpä!
             Parvet varisten,
 jotk’ ympäröivät mua joka tiellä,
 pois pakenivat, kyyhkys nähtyään,
 sun ilomieles kyyhkyt valkoiset.
 Ah, eläisitpä!

Detlev von Liliencron