Metsätähti
Kuule, kaunoinen tytti lehdon,
 Sinä, tuutima nurmikehdon,
 Metsätähtönen sorja.
 Lumivalkea pint’ on sulla,
 Yhtä puhdas jos mieli mulla,
 Oisi sieluni korja!»

 Näinpä neitosen ruusuhuulen
 Kuiske kuului, kun, iltatuulen
 Suhistessa, hän rannan
 Nurmilievettä liihotellen
 Kävi, seppeltä solmiellen: –
»Kelle tään minä annan?»

»Äidillenikö armahalle,
 Sisarelle murehtivalle,
 Vaiko veikolle – kelle?
 Eipä näille, mut rakkahalle,
 Isänmaalleni armahalle
 Poven’ hehkuvi helle.»

»Tässä maassa ma ensikerran
 Katsoin kirkasta päivää Herran,
 Äänen äitini kuulin,
 Kun hän silmillä säihkyvillä,
 Äidin lemmestä välkkyvillä
 Äänsi näin hymyhuulin:»

»Sua kiitän ma, Jumalani,
 Että varjelit aarettani,
 Annoit armosi mulle.
 Anna, armias Isä, vielä,
 Että lapseni elon tiellä
 Kunniaks’ olis Sulle!» –

»Nyt siis kuule sa, äitiseni,
 Tämä kallehin päätökseni:
 Liekki kirkas ja pyhä
 Liehaelkohon povessani
 Isänmaalleni, omanani
 Olkoon sen etu yhä!»

 Kuten kukkanen seppeleessä,
 Niin ma Suomeni koristeessa
 Tahdon tähtenä loistaa;
 Uutta intoa kansassamme
 Viritellä ja Suomestamme
 Pahan, turmion poistaa.»