Valo ja varjo
En, kammiooni kahlittuna, voi
 kynääni purppuraan ja kultaan kastaa.
 Ei aavain pauhu unelmiini vastaa,
 maan lehtiholvit mulle huminoi.

 On huoneessani rauha kalvakkain,
 ei siellä ruusukaan suo täyttä tultaan,
 ja niinkuin kukka, vajoava multaan,
 jäsenin kuihtuvin sen asujain.

 Siks mitä piirtää kynä uupuneen,
 maan värihehkusta ken säteen sai vaan
 ja jolta suljettu on loisto taivaan?
 – Se uraa aukoo hämyyn ikuiseen.

 Maan jäljettömän pintaa kartoittain
 se näkymättömästä etsii teitä,
 jo löydettyjä, jälleen häipyneitä,
 ja sille puhuu valo, varjo vain.