Orleanin neien jäähyvästit
Nyt jääkää terveheksi vuoret nurmet!
 Kotoinen lakso jää hyvästi nyt!
 Johanna teitä ei enempi kulje,
 Hän jättää ikuisesti teiät nyt!
 Työ kukkas’t joita kastelin ja puuni
 Kuin istutin, nyt loistakaaten kai!
 Hyvästi loksot työ, ja heralähteet,
 Ja metsän kaunis kaiku jää hyväst’!
 Johanna lähtee pois, se ystävänne,
 Ja ikkusesti teiät jättää tänne!

 Nyt jääkää terveheks’ suloiset paikat,
 Työ jotka näittä lapsileikkini!
 Ja lammaslaumaseni nurmikoilla,
 Nyt haihu, paimenesi erkani!
 Mä sotatantereella hurmasella
 Nyt paimennettavaksi lauman saan;
 Niin käsketty on mulle taivahasta,
 Mun mieleni on irrotettu maasta.

 Joka Moosekselle, seisten Hoorebilla,
 Tuli pensahasta muinen lausunut;
 Ja Hän kuin Phaaraon joukot lainehilla
 Meren pohjahan punaisen hauvannut;
 Ja joka Taavittia rohkasutti
 Kuin luona seiso hirmu Goljatin;
 Hän lausu mulle noista lehvikoista:
 ”Mene! minusta maailmassa toista.”

 Hän lausu: vaskipaitoihin sä muuttai
 Ja rauvoita sun hellä rintasi;
 Et saa sä kuulla miehen rakkautta
 Et nautita himoja maallisii;
 Ei morsiusruunu palmikoilles tulla
 Ei lapsukaista maata rinnoissais.
 Vaan voiton, kunnioin ja sota-onnin
 Sun lahjoitan niin muita korkeammin.

 ”Kun urhakimmat uupuut tappelussa,
 Kun Ranskanmaa on hukkumaisillaan,
 Niin sillon vaanu käessä eelkmäissä
 Sä riennät tappeluun ja kaikki kaat,
 Ne vahvat voittajat ja vainolaiset
 Sä kaat kuin viljoansa niittäjät
 Niin säilytät sä sankarpojat maasi
 Ja Rheimsin suojelet ja kuninkaasi.”

 Oli taivolta luvattu mulle merkki,
 Ja tuopa rautalakki sieltä on;
 Mun rintoani nostaa taivon henki
 Kun päässäni sen tunnen painavan,
 Ja tunto enkelein on mielessäni
 Ja vainon kiihko kytee rinnassain;
 Nyt kuulen soasta sankarien voiton,
 Ja sota-sarven kutsuvaisen soiton.

Lähde: Kanawa 26.5.1847.

Friedrich Schiller
Runot
Kanava
1847