Kesäkirje kalatoverille
Nyt aika on ahventa pyytää
 ja kaikkea viljaa veen;
 pian talvi jo aallon hyytää,
 kesätuulessa keinuneen.

 Tule, veikko, siis, tule kohta,
 nyt lämmin on päivä ja yö.
 On Puulassa kiiskeä, lohta,
 mikä syö, mikä taas ei syö.

 Keri kiireesti siimat kerään,
 ota koukut ja haavit ja haat,
 ja kapteeniks isä perään,
 pojat airoille ponnekkaat!

 Ja tehdään niin kalareisu,
 jota kauan aiottu on,
 ja jatkoksi tää kalaveisu
 saa aaltojen laulelon.

 Ja oikein jos potkii onni,
 mene, tiedä, vaikk’ ilmaantuu
 ihan itse Puulan monni,
 sadun venkale viiksisuu.

 Ja vaikk’ ei kaloja saatais,
 kalaryypyn saa kukaties.
 Ja niitä jos kaksikin kaatais,
 sen kannattaa kalamies.

 Kalat eipä kaihona meille,
 kalaryypyt ei liioin lie,
 satavirstoille vetten teille
 poisrientänyt nuoruus vie.

 Se siellä viittoo ja väikkyy,
 se itse, ei mikään muu,
 miss’ aurinkoisena läikkyy
 siniselkä ja salmensuu,

 kalanuotio kalliolle
 miss’ illaksi laitetaan
 ja painuvat paaterolle
 kalapoikaset puuhastaan.