Sirkka (Virtanen)
Siritä, siritä, pikkunen sirkka!
 Ilta on tyyni ja lauha.
 Päittemme päällä heljänä välkkyy
 tähtien rukousnauha.

 Siritä, siritä, urhea sirkka!
 Ilta on niinkuni unta.
 Kuuletko, sirkka, kuin lemmestä laulan
 vaikka on kulmilla lunta.

 Siritä, siritä, soittaja-sirkka!
 Mieli on viulunkieli!
 Näätkö sä sirkka, kuin komealle paistaa
 mun kultani uksenpieli.

 Kuilu on allani, ylläni taivas,
 vuoret on kahden puolen.
 Tämä poika unhotti sirkkojen soittoon
 vaivan ja murheen ja huolen.

 Kaukana eessäni sinihämyhuntuun
 vuorien päärmeet peittyy.
 Taakseni tarkkaan – ja harmajan hetteen
 aavoille katseeni heittyy.

 Pilvien yllä on lunta ja jäätä,
 täällä soi kohina meren.
 Kuiluhun kurkkaan ja täntiä tarkkaan
 ja kuuntelen kuohua veren.

 Jälleen on ilta niin tyyni ja lauha,
 vaan mieli on hiukkasen ankee.
 Millepä kujalle kultani varjo nyt
 kuuhuen kullassa lankee?

 Kuilu ja tähdet ja vuori ja laineet –
 kaikk’ ovat ennallansa.
 Sirkkakin innoin kuutamokylpyyn
 kutsuvi kultaistansa.

 Vuorten, ja aavojen ylitse aivoni
 aatoksen salaman sinkoo.
 Sieltäpä valittu vastauksensa
 lempeä laulavan linkoo.

Sotshi, 1926

Jalmari Virtanen