Kotiinpaluu (Grunert)
Kotiinpaluu.

Mies syöksyi ylös asemanportaita, sivumennen
pikaisesti vilkaisten kirjakauppiaan
näytekaappia.

Vielä hetkisen pidätti häntä piletintarkastaja.

Jo kuului lähtömerkki, ja ähkyen
lähti veturi liikkeelle. Vikkelästi hypähtäen
pääsi Tilvas viimeiseen vaunuun
ja heittäytyi hengästyneenä lähimpään
nurkkaan. Vaunussa oli
paitsi häntä vain pari muuta henkilöä.
Vinosti vastapäätä istui nuori mies,
nähtävästi kauppias, hänen oikealla
puolellaan oli vanhanpuoleinen herra.
Jälkimmäinen herätti oitis hänen mielenkiintoansa.
Jokin erikoinen vaikutuspiiri
ympäröi hänen olemustaan, arvotuksellinen
tenhovoima, mikä meidän
kuivan tieteellisenä aikakautenammekin
salaperäisenä erottaa toiset henkilöt
tavallisten ihmisten tasosta. Ulkonaisesti
kiinnitti hänen huomiotaan hänen
pitkä partansa, ei yksin pituutensa,
vaan ennen kaikkea värinsä vuoksi.
Se muistutti hopeanharmaan välkkyvänä
hienoa metallikudelmaa, ja näytti
kuin vuodet eivät olisi värittäneet sitä
sellaiseksi, vaan että se oli ollut sellainen
alusta alkaen. Mies näytti olevan
huononäköinen. Hänellä oli nenällään
omituisen väriset ja merkillisesti hiotut
silmälasit. — Tilvas herkesi tarkastamasta
naapuriaan ja sulki hetkeksi
väsyneet silmänsä. Hänen sielunsa
silmäin ohi vierivät päivän aherruksen
kuvat: hän ajatteli aamutuntien opetustyötä,
joka tuotti hänelle niin paljon
iloa, mutta myöskin kulutti hermoja,
niukkoja päivällispöydässä vietettyjä kotoisen
onnen hetkiä, sitten uurasta
iltaan asti kestänyttä laboratoriotyötä
ja usein, kuten tänäänkin, vielä iltahetkinä
pidettyä esitelmää. Sehän oli
totisesti kuumeista kiirettä, oikeaa ajojahtia,
jota kesti vuodesta vuoteen.

Hän muisteli nuoruuttaan...

Miten toivorikkaana hän olikaan syössyt
elämään! Häntä kantoivat nuoruuden
voimakkaita siipiä loistavammat
toiveet. Runous värihohtoineen ympäröi
hänen sieluaan, suojellen, kantaen ja
siunaten.

Runous! Ah, mihin se olikaan jäänyt
kaikkina näinä viime vuosina! Taistellen
täytyi hänen anastaa niukat
runouden hetket. Ja »runous vaatii
koko ihmisen».

Viime vuodet olivat olleet vaikeita.
Kuolema oli iskenyt ammottavia aukkoja
hänelle rakkaitten henkilöitten
piiriin, kohottaen uhkaavasti häntä kohden
luisevaa kättään. Ankara sairaus
oli pitänyt häntä kauan aikaa vuoteeseen
sidottuna. Tuosta pahalta
ajasta oli jäänyt katkera muisto: entinen
ehtymätön ruumiin ja hengen joustavuus
näytti iäksi hävinneen. Hermot
eivät tahtoneet enää jaksaa! — Hänen
naapurinsa liikahtaminen herätti hänet
ajatuksistaan.

Vanha herra näytti nukahtaneen.
Hän oli ottanut pois silmälasinsa ja
oli peittänyt silmänsä oikealla kädellään.
Vasemmassa kädessä hänellä oli
nuo omituiselta näyttävät silmälasit,
ja sen rento alas painuminen oli pelästyttänyt
Tilvasta.

Hän huomasi, että silmälasit milloin
hyvänsä voisivat vierähtää lattialle unen
herpauttamista sormista. Hän ei tahtonut
herättää nukkujaa tuollaisen pikkuasian
tähden — ja siksi hän otti
huolehtivasti ja hiljaa silmälasit vanhuksen
kädestä.

Koneellisesti hän kohotti ne silmilleen
ja katsahti niihin nähdäkseen, miten
ne oli hiottu ja minkälaista lasia ne
olivat...

Mutta hän oli samassa vähällä pudottaa
ne kädestään...

Mitä hän oli nähnyt?

Kauhun ja ihmetyksen sekaisella kummastuksella
Tilvas tarkasti silmälaseja.
Miten moinen saattoikaan olla mahdollista?

Hetkisen hän luuli näkevänsä unta...

Mutta olihan hän valveilla! Hän
näki ympärillään kaiken olevan ennallaan:
valaistun vaunun molempine matkustajineen.

Vinosti häntä vastapäätä istui yhä
tuo liikemieheltä näyttävä nuorukainen.
Hänen kasvojensa piirteet olivat
raikkaat ja tarmokkaat.

Kun Tilvas kolmannen kerran kohotti
salaperäiset silmälasit nenälleen,
näki hän kolmannen kerran sen, mikä
häntä kaksi kertaa oli niin kauhistanut...

Hän näki vastassa istuvan ruumiillisen
kuoren lävitse — hänen sieluunsa
— ikäänkuin, käyttääksemme karkeata
vertausta, monimutkainen automaatti
äkkiä olisi tullut läpinäkyväksi, jotta
saattoi tarkastaa sen salaista koneistoa.
Hän ei voinut selvittää itselleen,
miten moinen saattoi olla mahdollista
— mutta hän ei nähnyt enää siroa
nuorta liikemiestä, vaan raa’an itsekkään
ihmisen — näki silmälasien käsittämättömän
vaikutuksen avulla vastapäätäistujan
ajatuskoneistoon, näki,
kuinka miehen aivot juuri punoivat
suunnitelmaa, miten hän huomenna, ollessaan
yksinään päällikkönsä kanssa
toimistossa, tekisi jättiläisvarkauden.
Tilvas näki koko rikollisen suunnitelman
aivan kuin se olisi syntynyt hänen
omissa aivoissaan. Hän tarkasti hauskasti
järjestettyä nahkalla verhottua
konttorihuonetta, vanhan liikkeenjohtajan
ystävällisiä hyvänsuopia kurttuisia
kasvoja ja viisaita silmiä. — Hän
näki, miten nuori mies aikoi käyttää
hyväkseen hetkeä, jolloin hänen esimiehensä
tavalliseen tapaansa kääntyisi
pienen seinäkaapin puoleen ottaakseen
sieltä sikarin. Sinä hetkenä hän aikoi
takaapäin karata hänen kurkkuunsa...

Hän ei tietystikään nähnyt sitä ruumiillisesti:
hän otti vain osaa nuorukaisen
sieluntoimintaan — mutta kuitenkin
siten ikäänkuin toisen isojenaivojen
lokeroissa tapahtuvat hermovärähtelyt
olisivat kristallilasien läpi kulkiessaan
muuttuneet uudenlaisiksi ja tavallisten
valonvärähdysten tavoin tulleet
näkyviksi.

Tahtomattaan Tilvas käänsi katseensa
syrjään vaunun tyhjälle sivulle. Silloin
hän näki lakka- ja maalipeitteen läpi
puuseinän syiden vapisevan nopeasti
kulkevan junan voimakkaista tärähdyksistä,
näki, miten rautaiset kiinnikkeet,
niitit ja ruuvit olivat melkein äärimmilleen
kuormitetut ja näki niiden vääntyneen
pahasti enimmin kestävyyttä
kysyvissä kohdissa...

Vaununseinältä osui hänen katseensa
avonaisen ikkunan läpi syksyiseen yöhön.

Mutta taivas, joka hänestä vielä
äsken, hänen tullessaan rautatieasemalle,
oli näyttänyt niin tummalta ja
valottomalta, leimusi ennen aavistamattoman
tähtikirkkaana — ikäänkuin
hän äkkiä olisi kohonnut 10 000 metrin
korkeuteen tahi maan ilmakehä tullut
ohuemmaksi.

Hän otti ihmelasit silmiltään.

Kaikki oli taas entisellään!

Häntä vastapäätä istui nuorukainen
kasvoillaan hyvinkasvatetun miehen läpinäkymätön
ilme — rautatievaunu
näytti lujalta ja vankalta — ja öinen
taivas oli musta ja synkkä kuin ennen...

Mutta moinenhan oli mahdotonta,
yksinkertaisesti peräti mahdotonta! Sellaisia
silmälaseja ei ollut olemassa!

Uudelleen hän kohotti lasit silmilleen.

Silloin hän näki vielä jotakin, joka
yhdellä kertaa käänsi hänen ajatuksensa
uudelle suunnalle.

Hän oli siirtänyt katseensa lähinnäolevaan
suljettuun vaununikkunaan.

Ikkunaruutu, jonka taustana oli tumma
taivas, oli aivan kuin heijastava
peili.

Hän näki oman itsensä — tiedon
lasien lävitse!

Oliko tuo olio hän?

Nuo kasvot varjonkaltaisine piirteineen?
Nuo omituiset, kuin toisesta
maailmasta katsovat silmät? Silmäterät,
vieläpä koko kehäkalvo näyttivät
kirkkailta, aivankuin sisältäpäin valaistuilta,
ja hänestä tuntui, kuin hän
noiden uksien lävitse olisi katsonut
sisään omaan itseensä!

Ja hän näki — tai oikeammin hänen
isojenaivojensa lokeroissa tapahtuvat
molekyylien salaperäiset värähtelyt tulivat
silmälasien välityksellä valovaikutuksina
näkyviksi —, miten hänen
hermojensa nerokas koneisto työskenteli
vain viimeisten voimantähteiden
varassa, — hän näki edessään miljoonia
kertoja suurennettuna aivosolujen leikin
kuvaamattoman ihmeellisenä pienoismaailmana,
— hän näki hermokeskuksensa
lesitiinivarastojen sortuneisuuden,
kuin se olisi ollut elollisten
kristallien pienoispalatsina, jonka ympärillä
sisäänmurtautuva virta pauhasi...

Hän näki lopun — varhaisen lopun!

Väristys kulki läpi hänen jäseniensä
— hänet valtasi järkyttävä tunne hänen
siten katsellessaan kohtaloaan suoraan
kasvoista kasvoihin. Hän oli jälleen
ottanut silmälasit pois nenältään. Mikä
hirmuväline nuo silmälasit olivatkaan?
Kuka oli arvotuksellinen vanhus,
joka käytti niitä?

Kuka oli tuo hänen oikealla puolellaan
oleva pelottava naapuri? Häneen
tahtoi hän vielä lopuksi kohdistaa
silmälasien paljastavan vaikutuksen.

Nopeasti hän kääntyi vanhukseen
päin ja aikoi kohottaa lasit silmilleen — 

Silloin hän näki salaperäisen matkatoverinsa
ihmeellisesti loistavat silmät
suunnattuina juuri häneen, ja niiden
katse tunkeutui kuin peitsi hänen lävitseen.

Hämmästyneenä ja hämillään hän
ojensi hänelle silmälasit.

»Suokaa anteeksi, hyvä herra. Luulin
teidän nukahtaneen ja pelkäsin silmälasien
putoavan kädestänne.»

Sanomatta sanaakaan, verkalleen kumartaen
valtavaa päätään vieras otti
lasinsa takaisin ja nousi ylös lähteäkseen
vaunusta, sillä juna vihelsi juuri.

Nuori liikemieskin nousi ylös lähteäkseen
hänen jälkeensä junasta. Joko
ei vieras huomannut hänen olevan
takanaan tai oli hänellä kova kiire, — 
hän paiskasi vaununoven kiivaasti perässään
kiinni.

Ovi osui kaikella voimallaan nuoren
liikemiehen oikeaan käteen!

Kauhistuttavasti kiljaisten syöksyi
vammansaanut vaunusta. Ja siihen
huudahdukseen heräsi Tilvas.

Hän näki aseman kirkkaat lyhdyt.
Ihmeissään hän katsahti ympärilleen
ja — huomasi olevansa yksin vaunussa.

Oliko hän vain nähnyt unta?

Mitä oli omituinen salaperäisen naapurin
kohtaaminen? Mitä hänen ihmelasiensa
paljastukset?

Oliko kaikki pelkkää unta? Mutta eihän
saata milloinkaan uneksia niin johdonmukaisesti
ja merkillisesti!

Kuka oli vieras, joka näki enemmän
kuin muut ihmiset?

Ja miten hän saattoi ajatella pelottavia
asioita, joita ihmeelliset lasit
olivat paljastaneet hänelle?

Häntä vastapäätäistuva tuli hänen
mieleensä ja musta suunnitelma, jonka
syntymisen omituiset lasit olivat hänelle
näyttäneet.

Oliko lopultakaan vain onneton sattuma
ruhjonut nuorukaisen oikeaa kättä?
Oliko arvotuksellinen vanhus katsonut
ihmelaseillaan hänenkin lävitseen ja
tahallaan herpaissut hänen kätensä,
ennenkuin hän ehti suorittaa rikollisen
tekonsa.

Kuin leimahtava liekki iski äkkiä
tuo ajatus hänen mieleensä! Ei — ei!
Se ei voinut olla vain unta ja mielikuvitusta!
Ei ainakaan hänen suhteensa!
Hänelle oli tiedonlasien läpi
katsahtaminen tuonut pelastavan totuuden,
viimeisen, katkeran välttämättömyyden!

Nopeasti hän nousi ylös ja astui
vaunusta. Juna oli jälleen juuri lähdössä
liikkeelle.

Hän seisoi yksinään pienen pysäkin
asemasillalla. Vielä oli hänen sielunsa
täynnä sitä, mitä hän oli äsken kokenut.
Ihmeellinen sallimus oli hänelle lähettänyt
tämänpäiväiset elämykset. Voimakas
käsi oli kerran tarttunut hänen
elämäänsä. Hän tunsi, että hän oli
katsonut itse totuuden vakaviin, ankariin
kasvoihin — ja hänen sielunsa oli
parantunut!

Toiseksi hän tahtoi tulla tästä hetkestä
alkaen. Hänelle vielä suodun
ajan hän tahtoi käyttää paremmin — 
itseänsä ja omaisiaan varten, eikä enää
tuhlata aikaansa kaikenlaisissa hajottavissa,
kuluttavissa toimissa, jotka pirstoivat
hänen voimiaan! Tästä lähin
hän tahtoi elää sielunsa ja sen kaipauksen
mukaisesti.

Hän levitti kätensä —, öiseen pimeyteen
— aivankuin hän olisi tahtonut
syleillä jotain korkeaa, näkymätöntä,
ja intohimoisena rukouksena pursuivat
sanat hänen sielunsa syvyyksistä,
puhjeten ilmoille:

Viel’ anna kerran mulle sylis’ suoja,
ma kunnes vaivun kohtuun mustan mullan.
sa elonjumalatar, suuri Luoja,
suo anteeks mulle, aikaa sielun kullan
pois luoda kuona, joka voimat peittää.
Viel’ onnekkaampi arpa anna heittää!

Viel’ elonsykkees tuntea suo taajat
ja päivänhehkun anna sieluun palaa,
viel’ laske ympärillein siipes laajat,
suo hengen lentää, kunne kaipuu halaa — 
vain kerran, kunnes lankee iki-ilta — 
suo kevät kaunis, aamu taivahilta.

Lähde: Nuori Voima no 5 1.1.1919, s. 141–154 (13–16)

Carl Grunert
Nuori Voima
1919
1908
Novellit
Tieteiskirjallisuus