Araapialainen
«Kas orhi!» hän lauleli, ratsastain
 erämaan läpi vain;
 «se mun reimasti vie kuten tanssiellen.
 Minut tuntien kyllä
 se kiitävi, minua vain totellen.
 Sen korvat on siipinä yllä.
 Kuin gaselli kulkevi vaan
 se niin nopeaan.

 Hyvä kalpani, kiiltävä pyssyni on.
 Kas, auringon
 paisteessa kuin välkkyvi hopeavyö! –
 Rakas tyttö mun milloin
 alla palmujen kaivolla näkevi, lyö
 sydän hällä kuin kyyhkysen silloin,
 kun haukka on pesässä sen,
 sitä ahdistaen.

 Hän, tyttöni, hiipivi hiljallen,
 alas kaivollen.
 Isä äänensä huutakohon ihan vaan
 sorruksihin asti!
 Mä sieppaan tyttöni pois satulaan.
 Ori tuulena vie nopeasti.
 Meit’ tähtöset katselevat,
 onnittelevat».