Puu ja vesat
Käsin hellin siemen oivallinen
 Pantiin maahan, peitettihin.
 Ehti tuskin päivä paistaa,
 Kaste-kyynel kylvetellä
 Maata, missä siemen piili,
 Ennenkuin jo vesa kaunis
 Ihasteli valon ihanuutta.

 Tuli taimi puuksi vähitellen,
 Oli kaunis kuni neito,
 Ihana kuin metsän impi,
 Muita oli puita suloisempi.
 Jo sen siimehessä käki kukkui,
 Linnut lauloi lemmestänsä,
 Paimen siellä suudelmansa
 Punastuen antoi armaallensa.
 Tuli vaihetellen kesät, talvet.
 Nopeasti vieri vuodet,
 Jopa myrsky monta kertaa
 Oli puuta säälimättä lyönyt.

 Iski kerran ukkonen sen kylkeen,
 Repi oksat, särki varren.
 Puu jo päätään kallistavi
 Hiljaan odottaen kuolemaansa.
 Mutta kumma! – vesoja nyt nousee –
 Kaunihia, tuuheoita –
 Emäpuuta ympäröimään,
 Aivan kuni lapset äitiänsä.

 Kansat suuret, polvikunnat kuolee,
 Tuonelaan ne kutsutahan,
 Jättää heidän täytyy kaikki,
 Mutta uusi suku kasvaa,
 Häärii heidän rinnallansa,
 Herättäen toiveet suloisimmat,
 Vanhempien vaipuessa hautaan.

Minna Krohn
Runot