Taneli Luukkonen
Näin Luukkonen rohkea lausui:
 ”Nyt teille mä tarjoan,
 Te korpien väijyvät sissit,
 Urotyön niin loistavan”.

 ”Teit’ ajohon otuksen kutsun
 Niin uljahan, voimakkaan,
 Ett’ei sen vertaista nähty
 Ole saloilla Suomenmaan.”

 ”Sen otuksen pyytää mä tahdon;
 Mua siinä te auttakaa!
 Kuningas siit’ teitä kiittää
 Ja Ruotsin ja Suomen maa.”

 ”Nyt Venäjän mahtava Tsaari
 Lähitienoilla majailee,
 Hän, jonka rautainen koura
 Sulo maatamme runtelee.”

 ”Nyt kuivata voimme kaikki
 Verikyyneleet Suomenmaan.
 Ken sortoa enään pelkäis,
 Otus semmoinen saaliinaan?”

 Ja riemuiten sissit huusi:
 ”Sua seuraamme, Luukkonen!”
 Mut Långström, iloinen veikko,
 Hän huudahti nauraen:

 ”Mä leikissä myös olen myötä,
 Mut sitä te muistakaat:
 Nuo otukset suuret ne potkii,
 Ja koivet on voimakkaat.”

 Jo nukkui levossa Tsaari,
 Mut äkkiä heräjää,
 Kun ulkona huudot kaikuu
 Ja asehet helähtää.

 Nuo metsien hurjat sissit
 Ovat tulleet peitossa yön
 Nyt Tsaarin he vangita tahtoo,
 Nyt alkavat verityön.

 Mut Tsaarin vartijamiehet
 On uljaat taistelemaan.
 Ei kuolemata he kammo,
 Ei väisty he paikaltaan.

 Ja vihdoin kun taistelu lakkas,
 Ja vastus voitettu on,
 Niin nähtihin, että Tsaari
 Pois päässyt on pakohon.

 Ja Luukkonen kuolleita katsoi,
 Veriuhreja urhotyön:
 ”En teidän tähden mä tänne
 Ole rientänyt halki yön”.

 ”Otus oiva täällä on nähty.
 Sitä pyytää mä halusin.
 Mut kurjien orjain ruumiit,
 Mitä niistä mä huolisin?”

 Mut Långström, iloinen veikko,
 Hän naurahti, lausuen:
 ”Ei saalista aina saada,
 Vaikk’ ollaan jäljillä sen”.

 ”Vaan siitä sä ylpeillä taidat,
 Ett’ ajettu milloinkaan
 Niin jaloa otust’ ei ennen
 Ole saloilla Suomenmaan.”

 ”Enk’ usko, ett’ edes vasta
 Niin uljahan otuksen
 Käy kimppuhun talonpoika,
 Kuin käynyt on Luukkonen!”