Äidinsydän
Oi sydän, jonka alla
 hän syttyi elämään,
 nyt veikö, veikö halla
 sun toivos tähkäpään?

 Sa kaikkes alttiiks annoit,
 maan aamuun armaaseen
 kun lempes lapsen kannoit –
 nyt annoit uudelleen.

 Sa, valmis mielin urhein
 eest’ itse astumaan,
 sa, kuormitettu murhein
 nyt saakka kukkuraan!

 Sa, vaivutettu vaivaan,
 oi, tunne tuskassas:
 maan yössä aamuun taivaan
 nyt kannoit kalleimpas.

 Sen aamurusko vuorten
 pyhien kirkkauteen,
 keralla kukkain nuorten
 kukintaan iäiseen.

 Sa, tuskan kukkuroima
 kuin tulvan tulisen,
 kaikk’ olkoon sulla voima
 nyt äidinsydämen,

 mi taittaa toivon tainta
 ei anna tuonenkaan,
 silt’ arpaa autuainta
 ei saada saaliinaan;

 mi suurempi on surmaa,
 on usko elämään,
 on uhrauksen hurmaa,
 näyt jolle näytetään:

 Koin vihmassa hän virpoo
 nuort’ olkaa, kukoistus
 häll’ uus on, kaikki kirpoo
 jo kipu, sairaus.

 Säteissä toivon tointuin
 uus alkaa aamun koi.
 Sun syvimmästäs sointuin
 taas kehtovirsi soi.

 Last’ ihanuuteen laulat,
 sen aamuun seijaaseen,
 kun tuskan tulipaulat
 sua painais syvyyteen.