Kristus ja Antikristus


I Kristus 

 Se oli juhlasali julkinen,
 täys kansaa kaikenlaista; päähän sen
 rakettu oli niinkuin näytöslava,
 molemmin puolin penkein painettava,
 joill’ istui tieteen, taiteen ylimystö,
 myös pappein paljous, Raadin jäsenystö;
 en tiennyt, kuinka tuonne päässyt lien,
 ma lapsi laulun ynnä mierontien.

 En tiennyt myös, mik’ oli tilaisuus,
 mut mua tyrmisti sen mahtavuus,
 kun näkymättöminä jätti-urut
 soi vitkaan vaikertain kuin ihmissurut,
 mut keskinäyttämöllä kuorot kaikui,
 taivaasta, maasta, maankin alta raikui;
 ma sinne silmän siirsin, keksin kolon
 niin kolkon kuin on tuskat ihmispolon,
 sen saarsi munkkein mustasiipein luku,
 prelaattein, kardinaalein kalmansuku,
 karitsan kiitosta he veisaten
 seisoivat ympärillä haudan sen,
 heiluivat krusifiksit, pyhäinkuvat,
 he yhä laulustansa intoutuvat,
 pasuunain verraks urkuin paisuu pauhu,
 tuohukset palaa, pyhä tuntuu sauhu,
 ja ett’ ois tilaisuus tää täydellinen,
 ovia vahtii parvet pyövelien.

 Samassa tunsin niinkuin oisi muudan
 mua katsonut kuin päivä taikka kuudan,
 näin silloin pojan vienon vierelläni,
 kauniimman kuin on kaikki näkemäni:
 kointähti koitti hänen kulmillaan,
 otava paistoi hänen otsaltaan,
 mut hänen sydämestään tuikki syvyys
 kuin hellyys herrainen tai ylvään hyvyys;
 iloiten ihmeistä tään näytöspartaan
 kuin laps hän hymyy halki haaveen hartaan,
 iloitsee, hymyy vieläkin, kun kovat
 jo häneen käyneet pyövel-kourat ovat,
 ja vieläkin hän säästää vaikerrustaan,
 ne vaikka painaa hänet hautaan mustaan.

 Ma myös sen laidan liki liikun, mutta
 näe, kuule en maan alle astunutta,
 kun näkymättöminä jätti-urut
 nyt myrskyää kuin miesten, mielten surut,
 ja heiluu krusifiksit, pyhäinkuvat,
 kun kuorot itsestänsä intoutuvat –
 mut silloin, silloin, niinkuin tuuli vihan,
 käy sieraimiini käry ihmislihan.

 – »Rikosta, murhaa!» suotta huutaa koen.
 Ei kuule kukaan. – »Konnat, lurjukset!» ma hoen.
 Puhua alan yleisölle, kohti
 jo kohoo kourat: »Mik’ on puheen pohti?» –
 ja kaikki hiljenee. Uus raikahtaa
 rakkauden kuoro, täys kuin tähtein maa,
 kun nunnat valkein kääriliinoineen
 pois kantaa ruumiin heikon, runtuneen...

 Heräsin, hengessäni varmana:
 Hän oli Kristus! – Hänet maailma
 kuin entisenkin vastaan otti, vaikka
 nyt toinen oli tapa, aika, paikka.

II Antikristus 

 Näin hänetkin kerran ma nenästä nokkaan!
 Olin kohonnut saaristolaivan kokkaan,
 mi laitureilta ja niemenpäistä
 pomoa poimi ja kerjäläistä,
 kun hiljaa seisoivat saaret, salot
 kesäisnä yönä, kun juhannusvalot
 paloivat kummuilta, kumpuin takaa
 tai ulapoilta, miss’ Unotar makaa.

 Kera ystäväin, toki yksin ollen,
 lie tultu jollekin kasinollen.

 Ma maihin hyppäsin, samalla näin:
 joku toinen jo hyppäsi perästäpäin;
 ma katsoin muotoa maan ja veen:
 hän riensi eelläni eteiseen
 ja siinä, luontonsa tuoden julki,
 hän minulta pääsyni saliin sulki.

 Otusta vilkaisin oudoksuin,
 ma katsoin, katsoin ja kauhistuin:
 Niin nuori, aattelin, tuskin mieskään,
 hän kuinka kaikesta pahasta tieskään,
 mi hältä kaartoi jo kasvot, kulmat
 kuin lihan ja syntisen liekin huimat!

 Luonteelta luihu ja karsas, kade –
 hänen otsallaan oli myrkky sade,
 mut silmässä kuin kyykäärmeen kähy,
 sen hermokimppu ja täky ja tähy
 ja lumo ja lupaus, hän kutsui, veti –
 kuka oli hän, kuitenkin huomasin heti.

 »Ei tänne!» hän kuului kuiskivan,
 »ilon tiedän mä surua suuremman,
 sen luo vie rantalehdon tie,
 siell’ alhaalla, jossakin venho lie,
 miss’ istuvat isäni, äitini,
 vien sinne ma sinutkin vieraaksi,
 voin tarjota ruokaa, juomaa vain,
 muun kaiken saat sinä sisareltain,
 sisar sorea on, sisar korea on
 kuin varsa, mi vielä on valjahaton.»

 Minä potkaisin, hän parkaisi,
 kuin jehu hän täytti mun kimppuuni,
 kävin kiinni ja löin hänet lattiaan,
 hän kimposi, taas oli jalkeillaan
 mua kohti kurkkua kurkottain,
 hän häijysti huus, minä häpesin vain,
 kun kirkui hän niinkuin syötävä:
 »Tuo tahtoo lasta rääkätä!»

 Ulos salista ihmiset virtaili,
 taas toisia ulkoa kokousi,
 näin kääntyvän julkisen mielipiteen
 hänen puolelleen kuin kirjanniteen,
 joku julki jo lausui: »Rahalla rahaa
 voi vastata, mutta ei pahalla pahaa.

 Sai samalla kynnet hän kurkkuuni,
 hänen päänsä kääntyi ympäri,
 se kääntyi kuin huuhkajan, pöllön pää.
 Minä ihmettelin! Mitä onkaan tää!
 Yhä kiersin ja käänsin ja väänsin näin,
 hän lysmyi, hän lyheni silmissäin,
 nyt keri, nyt nukke, nyt vauva vain –
 kaunis päänsä kirposi kourastain
 ja näytti liimatun ruuvinaulan,
 mi hänellä oli vain sijasta kaulan.

»Homunculus!» huusin kauhistuin.
 Niin heräsin, huohotin, hiessä uin...