Neitosen Kevätkäkönen
Alko aurinko aleta,
 Laskeua leposialle
 Päivänä kevähisenä;
 Vielä viimmeset säteensä
 Lehon lehtevän kuvasit
 Kullallansa kaunistelit,
 Jossa sirkkaset sipisit,
 Ruohossa viheriässä;
 Jossa linnut laulelivat
 Lehon puissa lehtevissä;
 Jossa kukkaset kukoistit
 Pulskassa pyhäpuvussa,
 Lemun lehtohon levitit
 Hyvän hunajan hajusen;
 Jossa perhot pyörähteli,
 Jossa mettiset pörisit
 Suuta pistäin kukille.
 Käki kukkua helisti,
 Kuusen lehvellä lekutti;
 Kuuli neito kukkumisen
 Lehosta kevätkäkösen.
 Käypi tuonne, astelevi

 Kahen jalan kapsamata
 Käkeä kuluttamaan,
 Kuusen alle kuulemahan
 Naima-onnea omoa,
 Lemmen laulua käeltä.
 Kohta tuonne tultuansa
 Kuihkasi kevä’käelle:
 Kuku käki kultaseni,
 Kuku vuoteni kuluvat,
 Vuoet ennen vihkimistä,
 Ennen naimista nimitä!
 Käkönen kukahti kerran,
 Eikä muuta ennättänyt,
 Kun nyt paukaus pamahti,
 Metsä kaikku, linnut lensit,
 Käki kuusesta putosi
 Kuollunna etehen neion.
 Kovin neito kauhistuvi
 Kuoloa kevätkäkösen
 Sanoin sanalla tuolla:
 Oisit käki kukkununna
 Nimittänyt naimavuoen,
 Vuoet’ ennen vihkimistä;
 Vaan nyt polonen putosit,
 Kuolit pojes kukkumasta.
 Kuka saita surman saatto,
 Kenen korvat kukkumista
 Eivät saattaneet suata?
 Ei mun olis’ surku suuri,
 Eikä haiku haittoava,
 Jos ma hirtetyn näkisin
 Käen ampujan katalan - - - -
 Kohta kiini kääreysit
 Neion kaulahan kätöset;
 Näki neito nuorukaisen,
 Käen ampujan käsitti
 Käköttävän kaulassansa,
 Joka tuon sanoiksi virkki:
 En mä saita sallinunna
 Kukkua kevätkäkösen;
 Onko sun nyt surku suuri,
 Vaiko haiku haittoava,
 Kun mun hirtetyn havaitset
 Kiini kaulahas’ käsistä.
 Neito vastaten sanovi:
 Ei mun ole surku suuri,
 Eikä haiku haittoava
 Kuollutta käkeäkänä,
 Kun olet minun käkeni,
 Kukut vuoteni kuluvat,
 Vuoet ennen vihkimistä,
 Ennen naimista nimität.

[Johan Bäckwa]–ll.

Lähde: Oulun Viikko-Sanomia 7.11.1840.

Johan Bäckwall
Runot
Oulun Wiikko-Sanomia
1840