Isä (Spitteler)
Mä kera kumppaneiden pelotonten
 unessa elonmeren yli kuljin.
 Yön pimeässä kotiin saavuttiin.
 Ja rihlapyssyin toiset vartioimaan
 jäi ääreen kirkkomaan. Muut hevosia
 läks hankkimaan. Mut isän haudan ääreen
 mä yksin hiivin. Ahdistavin kiirein,
 mi salpas hengitystä, lapioin.
 Mä kaivoin, kaivoin. Lapioni painui
 maan poveen pohjattomaan. Turhaan. »Isä»,
 mä huusin, maahan vaipuin, »tää on poikas!
 Jo ratsut odottaa! Nyt ylös! Pakoon!»

 Yht’äkkiä hän seisoi vieressäni;
 niin ilmettynä, kuin ei kuollut oiskaan.
 Vain hiukan väsyneenä. Käden pisti
 hän kainalooni; silmät umpeen jäivät,
 ja kieli niinkuin uness’ soperteli.

 Hänt’ autoin satulaan. Ja kun me nyt
 pois nelistimme mielin toivorikkain,
 suursodan, rauhan, myöskin kaiken muun,
 mit’ oli tapahtunut siitä päivin,
 mä hälle kuvasin. Hän ilostui
 ja usein päätä nyökkäs hymysuin.

 Mut pian hän jo horjuu satulassaan,
 pää painuu, kädet tukikohtaa etsii.
 Ja nyt hän valkopartaa ravistaa
 ja sitten soinnittomin äänin kuiskaa:
»En jaksa enää. Tahdon levähtää.»

 Ja kun nyt autoin hänet satulasta,
 näin äkkiä, häll’ että paidan alla
 ol’ avohaava, joka rintaa söi.
 Hän oli sisält’ ontto, aivankuin
 ei ihon alla luuta, lihaa oiskaan.

 Nyt tiesin: häntä pelastais en koskaan.

Carl Spitteler