Enemmän työväkeä!
Maan ääriin taivaan valtakunta
 Jo kaukaisiinkin levenee.
 Jo kansain syvää synti-unta
 Yön halki huudot häiritsee.
 Mut suuri viel’ on joukko tuo,
 Jok’ ei käy, Jeesus, ristis luo,
 Ja jonka sydän synkkä, musta
 Ei sinust’ etsi lohdutusta.

 Mut paljon, paljon niiltä puuttuu,
 Joilleka nimes outo on.
 Sun kauttas itku nauruks muuttuu,
 Tieks taivaan hauta lohduton.
 Sua ilman sydämiss’ on yö
 Ja hukkaan kuluu hengen työ.
 Mut kauhut katoo taikauskon
 Edestä armon aamuruskon.

 Mut pakana ei tiedä tiestä,
 Ei rakkaudesta Jumalan,
 Kun hän ei tunne välimiestä,
 Ei voittajata kuoleman.
 Kuolleiden jumalainsa luo
 Hän uhrilahjat hartaast’ tuo.
 Mut uhrilahjast’ antamastaan
 Hän kuolleelt’ ei saa mitään vastaan.

 Niin kuormans’ alle kurja nääntyy
 Ja viimein paatuu pahuuteen,
 Kun kaikki, joiden puoleen kääntyy,
 On kylmät kärsimyksilleen:
 Jumalat, luonto, taivas, maa
 Kaikk’ ynseyttä osoittaa.
 Ei täll’ ei tuolla puolen hautaa
 Hänt’ ainoakaan tahdo auttaa.

 Mut sinä käskit kaikkein luoksi
 Sanoman hyvän viedä tään:
 »Jo kurjimpainkin syntein vuoksi
 On Jeesus kuollut ristillään.
 Kaikille hankki sovinnon,
 Niin kaikill’ Isä taivaass’ on,
 Sen hylkää Isä ainoastaan,
 Ken välimiest’ ei ota vastaan.»

 Siks airueitas yhä lisää
 Lähetä pakanoitten luo,
 Niin että sinua ja Isää
 Myös tuntemaan jo pääsis nuo,
 Ett’ uhrisauhut nousis niin
 Jo kaikkialta taivaisiin
 Ja rakkauden ja armon henki
 Lois rauhaa noille kurjillenki!

 Oi aut’, ett’ aina mielen’ avoin
 On veljen kurjan huudoillen,
 Niin etten lausu Kainin tavoin:
 En vartija mä ole sen!
 Vaan muistan häntä sanoin, töin
 Ja rukoillessan päivin, öin
 Hänt’ armo-istuimes luo kannan!
 Kun lahjaks sain, ett’ lahjaks annan!