Kadonnut, löydetty
Mä luonnon villistä öljypuusta
 Leikattiin pienenä irralleen.
 Ja tulin siirretyks’ hyvään puuhun:
 Mä tulin oksaksi Jeesukseen.

 Mä vapaaks’ Aadamin syntisyystä
 Ja kuolon kahleista pääsin niin.
 Mun syntivaatteista Herra riisui,
 Puettain autuuden vaatteisiin.

 Nyt mieltä Herran mä täyttää tahdoin,
 Maailman vehkeitä vältellen.
 Niin kasteenarmossa turvallisna
 Mä vietin elämää lapsuuden.

 Jo usein aattelin maata tuota
 Miss’ usvat kuoleman hälvenee,
 Miss’ elonkyllyyttä sielut nauttii
 Ja rinnat riemusta sykkäilee.

 Miss’ sielunvammat on terveiks’ tehty
 Ja haavat synnin ja turmion;
 Ja maiset vaivat ja elontuskat
 Pois unhotuksella pestyt on.

 Ja sinne päätin mä armon turvin
 Vakaana Herrassa vaeltaa
 Ja siellä asua autuudessa,
 Ihaillen ijäti Jumalaa.

 ***

 On paljon vaaroja taivaan tiellä
 Ja monta polkua kuolemaan,
 Ja usein vaara on suurin siellä,
 Miss’ ei sen löytyvän luultukaan:
 Meit’ tahtoo kiusaaja viekas niellä.

 Se mailman kiittävi onnelaksi
 Ja elonpuuks’ kuvaa tiedonpuun,
 Se synnin maalaapi valkeaksi
 Ja valheiks’ lausehet Herran suun,
 Teeskellen ystäväks’ parhaimmaksi.

 Ja joka tiell’ on sen viekkaan ansa,
 Jok’ onnenlähteen se saastuttaa,
 Jok’ askel ilkeillä neuvoillansa
 Se mailmaa sieluhun istuttaa.
 Niin vaarass’ suuress’ on Herran kansa.

 Se nostaa totuuden ristinpuuhun,
 Ett’ arkamieliset harhaan sais;
 Se lykkää lauseensa suurten suuhun,
 Ett’ pienten parvissa uskottais
 Ja heikot syöksyisi surman suuhun.

 Ja moni uskoo sen valhekieltä
 Ja juomaa tarjoamaansa juo.
 Niin harhaan joutuen taivaan tieltä,
 He eksyy kuoleman kaivoin luo,
 Ja harva takaisin pääsee sieltä.

 Mua käärme viekoitti tiedon puulle:
 Mä lähdin vain sitä katsomaan.
 Mut himon siitti se sieluhuni,
 Jo maistaa päätin oi kerran vaan.
 Mut maistoin vielä ja vieläkin
 Ja taivaat, autuudet unhotin.

 Nyt kuljen keskitse ruusutarhain,
 – En ruusun piikkejä huomannut –
 Juon kukkain tuoksua, valheen vettä
 Ja unhoon jää elontaistelut.
 Niin askel askelelt’ alaspäin
 Mä mailmaan juoksin ja sinne jäin.

 Jos joskus, muistaen menneisyyttä,
 Mä omaantuntooni piston sain,
 Sen lupauksilla uneen tuudin
 Ja syntilähteistä rauhaa hain.
 Näin totun taitavaks’ pahuuteen:
 Mä pahaa mietin ja pahaa teen.

 ***

 On taivahan Herralla keinoa monta,
 Joll’ armossa etsii taitamatonta.
 Oi ihmeellinen, ylen ihmeellinen
 Hänen rakkautensa on syntisehen!

 Ei kiusaajan valtaan helpolla heitä
 Hän turhuuden helmaan heittäyneitä:
 Useasti on ihmeitä täynnä se tie,
 Joll’ eksyvän löytää ja taltehen vie.

 Kuten lastansa äiti, nyt hellii ja korjaa,
 Taas vitsalla lyö kuten armoton orjaa.
 Usein myös kätens’ säälittä sammuttavat
 Elon uhkuvan toiveet hehkuvimmat.

 Väliin eksyvän vie liki tuonelan rantaa
 Tai syntien heelmäin kypsyä antaa.
 Syvin vaikutin kuitenkin kaikessa on
 Isän rakkaus suuri ja tutkimaton.

 Näin vitsoen, kutsuen, houkutellen
 Mua etseili myös Isä taivaan.
 Hän vei minut luo ilonlähtehien,
 Hän johti mun kulkuni vaivaan.
 Mä voittoa toivoin ja tappiot sain;
 Himon kaivojen, kätteni valmistamain,
 Vei vettä mun karvasta juomaan.

 Niin alkavat silmäni aukenemaan:
 Jo vaivaini syitä mä mietin,
 Pian joutuen huonona huokailemaan:
 Oi kuinka mä aikani vietin!
 Ja unhotin Herrani armon ja lain
 Ja ihmisten oikkuja seurasin vain
 Ja luotuja luojana palvoin!

 Jo huokailin: vieläkö mahtaisikaan
 Isä tuntea huonoa lastaan,
 Jos lähtisin luoksensa tunnustamaan:
 Mä syntiä tein sua vastaan.
 Hän vieläkö anteeksi antaa ne vois
 Ja syyni ja syntini pyyhkisi pois
 Ja lapseksensa mun ottais?

 Olet mahdoton, mahdoton autuutehen,
 Näin kaikuvi pettäjän ääni.
 Ja todeksi täytyi mun uskoa sen,
 Kun katselin taaks’ elämääni:
 Jos minnekkä tutkivan silmänsä luo,
 Niin kaikki ne syntejä muistohon tuo
 Ja kostoa kylminä huutaa.

 Niin uhkaa ja kostoa kuulen mä lain.
 Oi kuinka se synkkänä soikaan!
 Mut toivoa toisinaan heikkoa sain,
 Kun muistelin tuhlaaja-poikaa
 Ja kuink’ isä auttaen, armahtaen
 Taas vastahan otti sen langennehen,
 Kun köyhänä kääntyi se teiltään.

 Sota ankara niin oli sielussani:
 Yö taisteli aamua vastaan,
 Mua kiusaaja syytti ja houkutteli,
 Ei luopuis se kiusattavastaan.
 Epäusko ja usko niin kamppailivat
 Ja toivo ja tuntehet toivottomat
 Sisimmässäni vuoroin vaihtui.

 ***

 Oi synti! sen valta on hirmuinen!
 – Niin kenpä ei tuntisi tuskia sen –
 Mut ompa oi sentään voittaja sulla
 Ja pelastus sielulla ahdistetulla.
 Se voima, se voittaja armo on taivaan.
 Ken uskoo, se joudu ei vaivaan.

 Oi armo! sen voima on ihmeellinen:
 Sen kautta on mahdoton mahdollinen.
 Se syyttehet tunnon ja tuomiot häätää
 Ja Jeesuksen sovinnon sielulle säätää
 Ja anteeksiannon se tunnolle takaa.
 Ken uskoo, sen toivo on vakaa.

 Oi armo! sen voima on ihmeellinen:
 Se päättääpi kuoleman orjuuden
 Ja vangit se riistää vangitsijalta,
 Niin loppuvi synnin ja saatanan valta
 Ja vapauden päivä se kirkkaana koittaa.
 Ken uskoo, se voittaa, se voittaa.

 Niin miljoonat maass’ ikikirkkauden
 Jo riemulla kertovat ihmeistä sen:
 Niin Latsarus köyhä ja syntinen nainen
 Ja ryöväri Herraamme turvautuvainen
 Jo heelmiä armon he siell’ ijät niittää
 Ja armosta Jeesusta kiittää.

 Kun uudelleen ja uudelleen
 Mä Jeesuksesta kuulla sain,
 Niin usko syttyi sydämeen
 Ja armoon uppos uhkat lain.
 Ja Isä vaatettaapi mun
 Vanhurskauden pukuun
 Ja siirtää kuoloon tuomitun
 Jumalan lasten lukuun.

 Nyt huolet huokauksilleen
 Ne vaihtui eloon uhkuvaan;
 Sain taivaan aarteet sydämeen
 Ja taivaan toivon autuaan.
 Oi itse Jeesus armoinen
 Käy sielun kuninkaaksi.
 Oi syystä voi niin jokainen
 Mua kiittää autuaaksi.

 Niin uudeks’ vanha vaihdettiin
 Ja elon uuden sielu sai,
 Suu puhkes uusiin puheisiin:
 Tää oli hengen heluntai.
 Ja maailmakin tuntui tää,
 Kuin ois se aivan toinen;
 On kulkijalle keveempää
 Sen tiekin vaivalloinen.

 Näin orja köyhä kuoleman
 Ja valheen kahlein vangittu
 Taas matkamies on taivahan
 Ja kutsuttu ja valittu.
 Taas olen oksa elonpuun
 Ja sukuperää suurta:
 Mä kuulun sukuun siunattuun,
 Oon taivaallista juurta.

 ***

 Verellään Jeesus puhtahaksi
 Saastoista pesee syntisen,
 Näin tehden mustan valkeaksi
 Ja eläväksi kuollehen.

 Mut monta vielä synninjuurta
 Sydämeen katkeematta jää
 Ja monta säätä pientä, suurta
 Sen maailmahan yhdistää.

 Niin paljon Herralla on vaivaa,
 Ennen kuin kaikk’ on katkotut.
 Saa monta kertaa kyntää, kaivaa
 Ja kuulla huudot, huokailut.

 Siks’ moni korven tiehen kyltyy
 Ja vaivaan sen ja vastuksiin.
 Niin voimat vaipuu, himo yltyy
 Ja niin he palaa Egyptiin.

 Mut toiset kestää Kanaantiellä
 Ain’ liittyen vaan Jeesukseen,
 Sill’ apuaan ei koskaan kiellä
 Hän antamasta omilleen.

 Myös täydellinen esikuva
 Hän, Jeesus, uskovilleen on:
 Oi nöyryys kaikkeen alistuva
 Ja rakkaus oi verraton!

 Jos lohdutti tai antoi nuhteen,
 Oi totta, pyhää oli se!
 Niin kaikess’ on ja kaikkein suhteen
 Hän tosi ihmislihanne.

 Mä tuntein täysin, aattein varmoin
 Tiet’ taivaan lähdin kulkemaan,
 Ain’ päätellen: oi uskoin, armoin
 Mä saavutan sen rauhan maan.
 Mut tunteet sammui sielustain
 Ja särkyi varmat kaavat
 Ja kylmää lämmön sijaan sain
 Ja rauhan sijaan haavat.

 Ja kun mä vielä elämääni
 Vertailin eloon Jeesuksen,
 Niin alas painui pysty pääni
 Ja jouduin joukkoon viimeisten.
 Nyt mull’ on huonoutta vaan,
 Oon köyhä kaikin puolin,
 Herralta kaikki lahjaks’ saan,
 Hän elää nyt, mä kuolin.

 Jo valmis varsin ollut oisin,
 Niin luulin, taivaan elämään.
 Mut Herra itse tiesi toisin
 Ja jätti kehnon kypsymään.
 Ja paljon kypsytettävää
 Ja kuoltavaa lie vielä.
 Viel’ ehkä täytyy nöyryyttää
 Mua monen tuskan tiellä.

 Mut köyhtymys ja kuritukset
 Ne ajaa juureen ristinpuun,
 Ja pyynnöt, huudot, rukoukset
 Niin täyttää sydämen ja suun.
 Mut lohdutuksen vuolas vuo
 Ain’ anovalle aukee
 Ja kyllyytt’ armon sielu juo
 Ja elpyy toivo raukee.

 Niin suu ja sydän hartahasti
 Käy Herraa hyvää kiittämään,
 Jok’ äidin tavoin tähän asti
 Mua kannellut on kädellään.
 Näin ilon aikaan ihanaan
 Ain’ vaihtuu itkunpäivät,
 Ja kerran totta huutaa saan:
 Nyt ijäks’ itkut jäivät.

 ***

 Rakkaus, taivahan lahjoista parhain,
 Kaunihin kukkanen Eedenin tarhain.
 Herramme Jeesus armollinen,
 Hän sieluhun uskovan istutti sen.

 Rakkaus yksin on kansojen kesken
 Turvana orvon ja lohtuna lesken,
 Rakkaus voimana voimattomain
 Ja rohtona sielujen sairastavain.

 Vahvista, rakkaus, valtasi hyvä:
 Tuska on kansoissa synkeä, syvä!
 Minne sä käyt, siell’ onnea on.
 Mut muualla onni on tuntematon.

 Jeesus on antanut meill’ esimerkin,
 Kuinka on työssä ja tuntehin herkin
 Suurinta käskyä täytettävä
 Ja lahjoja kaikkia käytettävä.

 Kun uskossa löysin mä Jeesuksen,
 Sydän lämpeni, rakkaus lämmitti sen;
 Sydän lämpeni lämpimäks’ kaikkia kohtaan:
 Se kättäni käskee ja jalkani johtaa.
 Ja määrä sen lämmön ja rakkauden,
 Se näyttää mun suhteeni Jeesuksehen.

 Useasti on rakkaus sammumillaan,
 Jos minkä mä teen, sydän kylmä on vaan.
 Oi silloin mä tiedän: jo hukkasin parhaan:
 Sydän Jeesuksen luota on joutunut harhaan.
 Ja niin tämä jäähtymys rakkauden
 Lähemmäksi mun taas ajaa lähteitä sen.

 Niin jäähdyn ja sammun mä kylmissä maan,
 Mut Golgatan lähteillä lämmintä saan.
 Näin lahjaksi saaden, mä lahjaksi annan
 Ja kaatuvan nostan ja heikkoa kannan
 Ja hairahtuneelle mä viitotan tien
 Ja nälkäisen syödä mä leipäni vien.

 Mut paljoa, paljoa runsahammin,
 Sen tiedän, mä rakkautt’ tarvitsisin,
 Ett’ aatetta Herrani vastata voisin
 Ja kunniaa hälle kaikessa toisin.
 Sen vuoks’ yhä huono mä huokaelen:
 Mua armahda, auta, oi armollinen!

 ***

 Ei ainaista taivahan rauhaa
 Tääll’ uskova nauttia saa.
 Tänä päivänä tyyntä ja rauhaisaa,
 Ehkä huomenna myrskyt jo pauhaa.

 Ja myrskyt ja vainojen raivot,
 Oi kiusaajan työtä on nuo.
 Tiell’ uskovan kyynsä ja katkunsa luo
 Kaikk’ kalman ja kuoleman kaivot.

 Sadat sillä on juonet ja eljet,
 Ei vaaratta vahvempikaan.
 Pahan vehkeitä joutuu toimittamaan
 Sydänystävät, siskot ja veljet.

 Ja hän pettävi varmimmanki,
 Jos lakkaapi valvominen;
 Jos vaipuvat vaan kädet rukouksen,
 Olet huomaamattas jo vanki.

 Jos kaunihiks’ luudilla laastaan
 Sydän silloin ja tällöin vaan,
 Jos aina et katso sä armahtajaan,
 Pian orjana oot himon saastaan.

 Siks’ huolensa hurskasten huulet
 Ain’ Herralle kantakohon,
 Jos lämmintä, tyyntä ja rauhaista on
 Tai raivoopi myrskyt ja tuulet!

 Niin aina, oi ainasen aina
 Isän luo hyvä kristitty käy,
 Käy silloinkin, vaikka ei vaaroja näy.
 Tämä muistoasi kätköhön paina!

 Isän luo ylös maasta mun vie
 Sama kiusaajan saartama tie,
 Mikä muillakin uskovill’ on edessään.
 Samat kiusat ja helteet ja vaivat,
 Joit’ itkeä vanhat jo saivat,
 Oi niitäpä ilman en jää minäkään!

 Siks’ ain’ yhä uudestaan
 Olen joutunut huokailemaan,
 Kun kiusaajan itseni kietoa soin.
 Täst’ oppinut oon vähitellen,
 Kenen luokse ja kuinka ja kellen
 Hätän’ yöllä ja päivällä viedä mä voin.

 Monet päätökset kauniit mä tein,
 Valat vahvat mä Herralle vein:
 Oi itsensä pettämist’ ompi ne vaan!
 Nyt huudan mä Jeesuksen puoleen
 Sen turvaten hoitoon ja huoleen,
 Hält’ yksin mä voittohon voimia saan.

 Ja milteipä loppumaton
 Rukousteni aiheisto on,
 Pääpyyntöä kuitenkin kaksi on vaan:
 Mun syntini anteeksi anna,
 Mua vahvista, auta ja kanna,
 Ett’ ei mua maailma veis mukanaan!

 Oman tuntien heikkouden
 Sekä Jeesuksen rakkauden,
 Mä uskossa käyn yhä rukoukseen,
 Niin heikkonakin voin jatkaa
 Isän viitoittamaa kotimatkaa,
 Oi matkaani luoksensa taivaaseen.

 ***

 Sä, kristitty, ajanmeren aaltojen taa
 Luot katsehes kaihoavaisen.
 Oi siell’ ikionnen on autuas maa,
 Kodiks’ Herrassa kuolleet jo sai sen.

 Siell’ loistavi uus, pyhä Jeerusalem,
 Sen kristallimuurit ja -linnat.
 Pyhän kasvoista kirkkaus kultaapi sen
 Kadut, kukkulat, vaarojen rinnat.

 Valonlähde ja aurinko autuuttavin
 Hän, Herramme, itse on siellä.
 Hänet näämme niin kasvoista kasvoihin,
 Johon uskomme nyt elontiellä.

 Ja siell’ ijät kukkivi elämänpuu
 Ja Saaronin tuoksuvat liljat.
 Niin tähkiksi kypsiksi puhkeutuu
 Nykytoivojen heilivät viljat.

 Sen kansa on uusi ja onnellinen
 Ja uudet sen katsantokannat.
 Sen kiitosta soi kylet kunnahien
 Ja riemua virtojen rannat.

 Siell’ armojen Herra se hallitsee
 Ja autuuden aarteita jakaa.
 Näist’ uskova toivossa riemuitsee
 Ja se toivo on varma ja vakaa.

 Mun sieluni Kaanaa, mun toivoni maa
 On haudan ja haadeksen toisella puolen.
 Kun armojen virroissa pestynä kuolen,
 Siell’ autuutta henkeni nauttia saa.

 Mun sieluni Kaanaa, mun toivoni maa
 On valkean istuimen luona: on taivas.
 Tien sinne, sen Jeesus jo ristillä raivas,
 Nyt valmista tietä vain kulkea saa.

 Mun sieluni Kaanaa, mun toivoni maa
 Useasti se silmähän himmynä loistaa.
 Mut armo kun taas sumut sielusta poistaa,
 Sitä silmäni kirkkaana katsella saa.

 Mun sieluni Kaanaa, mun toivoni maa!
 Kaikk’ kaihoni, kaipuuni täyttyvät siellä.
 Mua auta, oi Jeesus, ja johdata tiellä,
 Mua heikkoa, kiusaajan ahdistamaa!

 Kun sun yhä tielläni oppahaks’ saan,
 Joka ostit mun itselles kuolosta kerran,
 Oi turvissa sun, pyhän armojen Herran,
 Ma saavutan Kaanaan, sen toivojen maan.