Kauhun kukka
Kauhun kukka.

Lihansyöjäkasveja tuntee
tiede puolisentuhatta la­
jia. Ne ovat kaikki ruo­
hoja tai pieniä pensas­
kasveja, jotka yleensä
kasvavat typpiköyhissä
paikoissa, kalliorinteillä,
soissa tai vedessä. Typpi
on kasvien pääravinto, ja
sen niukkuuden arvellaan
pakottavan näitä kasveja
elämään hyönteisistä, joi­
ta ne pyydystävät näppä­
rillä kannellisen kannun
muotoisilla kukillaan,
kouramaisilla lehdillään
tai pinnastaan erittämäl­
lään tahmealla liimalla.

Troopillisissa maissa on­
kin tavattu merkillisiä
kummituskasveja. m. m.
eräitä loiskasveja, joiden
parin metrin läpimittai­
set kukkamöhkäleet levit­
tävät pyörryttävän kat­
keraa mädänneen lihan le­
mua. Tällaiset, näyt ovat
omiaan kiihoittamaan
kaunokirjailijain mieliku­
vitusta, ja niin voimme
ensi kertaa esittää tältä­
kin alalta, n. s. tieteellisen
tarinan.

ala Daulat Ras oli
päättänyt kertomuk­
sensa. Hetken aikaa hän
jäi seisomaan suorana ja
jäykkänä kuin kivipatsas
englantilaisen eteen, joka
oli vaipunut ääneti sulat­
tamaan kuulemataan ta­
rinaa. Hindu mittaili is­
tuvaa sahibia katsein,
joista kuvastui hänen ko­
timaansa vanhaa mystil­
listä viisautta ja arvoi­
tuksellista julmuutta. Sit­
ten hän käännähti ympäri
ja astui poispäin arvok­
kain, liukuvin askelin.

Sir George William
Armstrong heräsi miet­
teistään ja nielaisi hen­
keään. Totta vie, koko
juttu oli ollut sulaa hul­
lutusta, — ja kuitenkin
täytyi melkein uskoa se
sana sanalta, sillä Daulat
Ras oli yoghi, ja yoghit
eivät koskaan saastuta
huuliaan valheella. Mutta
samalla täytyi myöskin
ottaa lukuun kaikki ne
salaperäiset vaikutteet,
jotka johtivat tuon merkillisen, euroop­
palaisia vihaavan kansan tahtoa ja sie­
lunelämää; harvoin antautuu hindu va­
paaehtoisesti paljastamaan muukalaiselle
mystillisen maansa salaperäisiä voimia
ja ilmiöitä.

Sir Georg oli varakas mies, eikä hä­
nellä vielä ollut mitään perhesiteitä; mi­
kään urheilun ja uhkaseikkailun ala ei
ollut hänelle vierasta. Hän voi ja hän
tunsi nyt tahtovansakin ottaa selvää
tuon merkillisen jutun todenperäisyy­
destä. Mutta sitä varten hän tarvitsi
yhtä luotettavan kuin rohkeamielisen

matkatoverin. Uskollinen
hindupalvelija, jolle hän
oli kertonut aikeestaan,
oli vannonut kernaammin
tahtovansa tulla, hauda­
tuksi tiikerin kitaan tai
termiittipesään kuin läh­
teä mokomalle, matkalle.
Siispä hänen täytyi tur­
vautua vanhaan koetel­
tuun ystäväänsä John
Barristeriin.

Monet pitkät vuodet,
matkat ja seikkailut oli­
vat vahvistaneet näiden
miesten ystävyyden. John
oli enemmän kuin palve­
lija, hän oli tarkkasil­
mäinen ja uskollinen
kuin vahtikoira, sitkeä ja
väsymätön kovissa koe­
tuksissa, kylmäverinen ja
vääjäämätön vaaroissa.
Hänen ihonsa oli kova
ja kelmeä kuin perga­
mentti, mutta viidestä­
seitsemättä ikävuodes­
taan huolimatta hän oli
luja ja sitkeä kuin teräs­
jousi. Hänelle Sir George
uskoi, mitä Daulat Ras
oli äsken kertonut hänelle:

Kymmenkunnan päivämatkan päässä,
tarkasti kuvaillussa Himalaijan vuori­
laaksossa oli pienoinen, vain parinsadan
metrin pituinen notko, jota kolmelta
taholta piirittivät äkkijyrkät kallioseinät.
Neljännellä, avoimella sivulla varjeli
sisäänpääsyä suolammikko, josta kohosi
myrkyllisiä höyryjä. Notkossa itsessään,
joka oli merkillisten jättiläiskukkain
peittämä, asusti demooneja, joita vastaan
eivät mitkään sivistyneen maailman
aseet tehonneet. Keväisin ja syksyin
niiden mystilliset voimat kehittyivät

täyteen mittaansa, ja voi sitä kuole­
vaista ihmistä, joka silloin eksyi tai
uskalsi niiden tyyssijalle! Kuolema tai
mielipuolisuus oli hänen rangaistuksensa.
Vaikka hän olisikin pelastanut henkensä,
olisi hänen sielunsa kuitenkin kuollut —
maallisen rakkauden voima olisi nukah­
tanut hänessä iäksi.

John Barrister hymähti kuivasti mo­
komalle jutulle. Mutta hänen isäntänsä
vaipui jälleen syviin mietteisiin. Hän
muisteli vaaleakutrista morsiantaan,
jonka kanssa hänen vielä tämän kuun

lopulla oli määrä viettää häänsä. Lä­
hellä Kalkuttaa odotteli soma huvila,
jossa rauhaton maailmankiertäjä ja seik­
kailijaritari aikoi elää loppuikänsä
rakastetun vaimon rinnalla. Mutta vih­
kimishetkeen saakka ei Harriet Richard­
sin pitänyt saada tietää mitään tästä
viimeisestä seikkailusta, joka olisi aiheut­
tanut turhaa hätäilyä ja levottomuutta.
Sir Georgella oli suunnitelmansa val­
miina. Hän eli lähtevinään liikemat­
kalle, käyttäisi rautatietä niin pitkälle
kuin se ulottui, sitten kantajia, kunnes

tultaisiin notkon suulle. Sitten hän jat­
kaisi matkaa vain kahden, urhean John
Barristerin kanssa, ja paljastaisi »de­
moonien» salaisuuden ... John hieroi
tyytyväisenä käsiään. Tällaiset retket
hänestä olivat ainoita, joille miehisten
miesten kannatti lähteä ...

indu oli puhunut totta. Saturotko
oli todellisuutta. Pahalta löyhkää­
vän mustan nevan takana heloitti kirkas
troopillinen kukkavehmaus alkusyksyn
koreissa väreissä. Matkan päähän oli
päästy. Mustat kantajat lykkäsivät kan­
toveneen lammelle ja kuuristuivat väris­
ten rantapensaikon turviin. Kolme tun­
tia oli heidän määrä odottaa molempia
sahibeja: tässä ajassa miehet arvelivat
ennättävänsä tutkia pienen laakson.

Lukemattomia ilmarakkuloita nousi
pohjasta mustan veden pinnalle särkyäk­
seen heti. Tlma oli raskaana äitelistä
tuoksuista. Kummallakin sivulla paljaat
ruskeat kallioseinät kohosivat vaikutta­
vana kehyksenä laakson uhkealle kukkas­
loistolle. Suon rantoja kiersi tiheä piik­
kipensasviidakko mustine, kuivine haa­
roineen; madaltuva väylä kävi yhä vai­
keampisoutuiseksi. Ei tuulen henkäystä­
kään tuntunut tässä kallioiden suojassa:
keskipäivän aurinko hellitti kohtisnorasti
alas kasvoihin. Laakson perällä näytti
synkkä, purppuranvärinen usva leijaile­
van raskaana kuin näyttämön esirippu
peittämässä taustaa.

Kun vene ei ottanut enää kulkeakseen.
hypähtivät molemmat miehet rantatör­
mälle. Pensaista törmäsi esiin villi vii­
dakkosika, joka pelottomasti tarkasteli
outoja vieraita, käveli röhkien hetken
heidän vieressään ja painui sitten lyy­
hylleen syömään vesililjoja. Heidän var­
jonsa kulkivat heidän edellään äänettö­
minä, väräjävinä matkatovereina. Mo­
lemmat miehet olivat täysissä aseissa,
molemmat tarkkasivat, mihin laskivat
jalkansa, ja heidän korvansa olivat heris­
tyneet kuulemaan kaikkia ääniä.

Oikea Sadun lumottu puisto avautui
heidän hurmautuneitten silmäinsä eteen.
Loppumaton kukkametsä, kukat suurem­
pia kuin ihmismieli olisi osannut unek­
siakaan, puitten korkuisia ja kuvaamat­
toman kirkasvärisiä. Orkideat ryömivät
pitkin maaperää kalliomuurille asti.
Keihäsmäisiä miekkaliljoja jättiläismäi­
sin terälehdin ja värisevin hedekimpuin
seisoi riveissä kuin sotajoukko. Mitähän
ihmeellisyyksiä, mitä tuntemattomia vaa­
roja vielä mahtoi piilläkään tuon väri­
välkkeisen kukkaseinän takana?... Päät­
täväisesti Sir George tunkeutui sen läpi,
ja hänen jäljessään astuva toverinsa
varoitti useammin kuin kerran häntä
tarkoin katsomaan, mihin astui.

Mutta ihmelaaksossa ei näkynyt mi­
tään muuta kuin kukkia, jotka miehen
korkuisina, miestä korkeampina seisoi
vat majesteettisen liikkumattomina. Kuk­
kia kuin koreita jättiläisperhoja, sädeh­
tivän värisiä, mitä ihmeellisimpiä muo­
doiltaan. Eivätkö toden totta niiden
kuvut ja terät muistuttaneet kauniita
ihmiskasvoja! Niissä voi melkein erot­
taa silmät ja korvat, huulet ja viipotta­
van kielenkin ... Mitä salaperäisyyksiä
tämän kaiken takaa vielä ilmestyikään?

Sir George antoi vapaan vallan mieli­
kuvitukselleen. Hän oli jo ennättänyt
laakson puoliväliin saakka; mustat, pal­
jaat kallioseinät, jotka kiiltelivät kuin
sulaa vahaa tiukkuvina, näyttivät värä­
jävän ansarimaisen kuumassa, kosteassa
ja pyörryttäväin tuoksujen täyttämässä
ilmassa. Hänen toverinsa oli jäänyt
kymmenkunta askelta jälkeen; hän pyrki
tavoittamaan isäntäänsä, mutta tuon
tuostakin hänen jalkansa takertuivat
tiheään pintakasvillisuuteen. Hän puski
tietänsä eteenpäin ja huomasi joutu­
neensa pienen ankean reunaan. Ihmeel­
linen näky kohtasi siellä hänen sil­
määnsä...

»Mutta tuohan on mahdotonta!» mu­
rahti John Barrister ääneen ja hieroi
silmiään. Mutta ennennäkemätön ihme

ei siitä ottanut kadotakseen, – se yleni
juhlallisena komeudessaan suoraan häntä
vastapäätä. Aukean keskellä kohosi ai­
nakin kolmen metrin korkeuteen jätti­
läiskasvi, nuokkuen pullomaisessa, suo­
muisessa varressaan. Viisi kuusi nahka­
maista lehteä urkeni alas maata kohti,
ja niiden keskellä keinui itse kukka kuin
jättiläispallo. Ja John Barrister näki
isäntänsä seisovan hurmioon vaipuneena
aivan lähellä tätä kaikkien kukkien ku­
ningatarta.

Mutta mitä tuo oli? Jotakin näytti
liikkuneen! Mahtavat terälehdet tuntui­
vat äkkiä jäykistyvän, aivan kuin nyr­
kiksi puristuen; niiden suurissa väri­
läiskissä näkyi punainen veri sykähtele­
vän; ilkeän täplikäs, keltaisen ja mus­
tan kirjava pnllomainen varsi tuntui
paisuvan ...

Vaaraa tuo kaikki tiesi, se ainakin oli
varmaa. Ja John Barrister kiljaisi niin
kovaa kuin keuhkoista lähti: »Taivaan
nimessä, Sir George, pitäkää varanne!»

Mutta samassa tapahtui jotakin hir­
vittävää. Kukan jättiläiskupu avautui
hitaasti, ja siitä syöksähti ilmoille jota­
kin pitkää, kirkasväristä ja kiemurtele­
vaa! Mitä tuo oli? Olivatko ne muste­
kalan pyyntilonkeroita? Vaiko naisen
pehmeät, ruusunväriset käsivarret? Sir
Georgen huulilta kuului parahdus, joka
vihlaisi toverin sydäntä, ja aivan kuin
jääkimpaleeksi jäykistyen John Barrister
näki lonkeroiden kiertyvän hänen isän­
tänsä hartiain ympärille, nostavan hänet
maasta, keinuttavan siunaaman ajan
hänen sätkivää ruumistaan koholla il­
massa ja sitten siirtävän hänet tuon
ilkeännäköisen kuvun sisälle, jonka terä­
lehdet painuivat äkkiä kuin naksahtaen
jälleen umpeen.

Kaamea näytelmä oli kestänyt vain
sekunnin, pari, ja John Barrister havah­
tui kuin hirveästä unennäöstä. Hän
syöksyi nopeasti jättiläiskukan luo ja
koetti metsästyspuukollaan silpoa rikki
kokoonpainuvia terälehtiä. Mutta puu­

kon terä helähti poikki kuin lasi: silloin
hän tarttui kirveeseensä ja iski iskemis­
tään olan takaa ... kirves kumahteli
kuin metalliharkkoon kalahtaen. Kym­
menisen minuutin sitkeällä työllä hän oli
saanut isäntänsä vapaaksi, kuin kuorien
hänet irti käärmemäisistä lonkeroista.

Kalmankalpeana Sir George makasi
hänen jaloissaan ruohikossa, kasvoillaan
aavemaisen jäykkä irvistys, — puolittain
hirveätä kuolemanpelkoa. Mutta hän eli
ja hengitti ja näytti vahingoittumatto­
malta ja salli toverinsa laahata hänet
mukanaan pois kauhun näyttämöltä.

Paluumatkalla he olivat kumpikin ää­
neti. Millään mahdilla ei Sir Georgea
saatu avaamaan huuliaan. Hän tuijotti
tylsästi eteensä, kuin olisi järjen valo
häneltä sammunut.

Kun Harriet Richards sitten tuli häntä
katsomaan sairaalaan, ei hän aluksi
ollut tuntea morsiantaan. Sitten hän
suu vaahdossa kavahti istualleen, päästi
pelästyneen, vihlovan parahduksen ja
lyönsi neidon luotaan ...

Sir Georgen häistä ei tullut mitään.
Kun hän kaksi viikkoa myöhemmin
nousi vuoteestaan, oli hänen tukkansa
valkea kuin lumi ja hänen terveytensä
ja järkensä piloilla. Hän eli vuoden
verran mielisairaalassa, kunnes kuolema
vapahti poloisen hänen kärsimyksestään.

autajaisista palatessaan John Bar­
rister keksi yhtäkkiä vastassaan
Daulat Rasin, joka oli varoittanut isän­
tävainajaa tuosta surmanmatkasta.

»Sanokaapas», huudahti hän, tarttuen
yoghin käsivarteen, »miksi minä säästyin,
kun Sir George syöksyi perikatoonsa?»

Hindun kasvoilla näkyi Sfinksin valju
hymy. Hän kosketti sormenpäällään
John Barristerin nahkamaisen kuivaa ja
kalpeata poskea. »Hänessä oli punaista
verta, teissä valkoista vettä», hän vas­
tasi ja liukui sitten näkymättömiin muun
saattoväen sekaan.

Lähde: 

Anonyymi
1927
Tieteiskirjallisuus