Sosialismin voittokulku
Nokisin kourin ja ryysyissä, hartiat kuurussa työstä,
 Rinnoissa toivoton tunne ja katse kuin synkästä yöstä
 Koneiden äänessä kuihtuen seisovat miehet ja naiset,
 Seisovat päivin ja öisin;
 Työssä on luonto ja ihmisen henki ja ruumis ja maiset
 Mahtajat tuimasti käskee – ja niillä on kourissa kultaa,
 Jossa on mahtava voima, min tehosta ihmiset multaa
 Orjina kumartavat – kuin kevään hentoinen kukka
 Raivoista myrskyä pohjan, mi sille on kauneuden hukka
 Ja elämän tunnoton turma.

 Mutta kun orjuutta tuntien nääntyvät raatajat kurjat,
 Ja sydän-tuskista murtuen kärsivät kohtalot nurjat
 Kun jo on toivehet laannut ja elo on musta ja synkkä
 Ja kostolle sydämet sykkää –
 Niin kuni enkeli taivaasta saapuvi punainen viesti,
 Saapuvi lohtua tuoden ja poistavi orjuuden tunnon,
 Toivehet uusiksi luopi ja herraksi nostavi kunnon,
 Voittavi veljeyssorron ja ihmisen oikeudet nostaa
 Vallaksi ylitse kaiken ja kansoille vapauden ostaa
 Avulla oikeuden voiman.

 Ryskyvi vankilan portit ja kahlehet kylmästi kalskaa,
 Kaikuvat komennushuudot ja rikokset syömiä kalvaa;
 Vapautta kaihoovat rinnat ja oikeutta huutavat huulet,
 Kyynelet silmiltä vierii.
 Joilta on kuivunut kyynel, sen kiroovan niitä sä kuulet,
 Joilla on käskijävalta ja jotka voi helposti poistaa
 Kahleihin johtavat syyt, sekä tuskat ja kyynelet voittaa.
 Vaan punaviesti se sielläkin toivoa rintoihin luopi,
 Pimeän päiväksi saapi ja lämpöä kylmähän tuopi
 Rankaise ei, mutta ohjaa.

 Sodassa kanuunat paukkuu ja granaadit vinhasti lentää,
 Muurit ja kalliot halkee ja pirstoina ilmassa sinkuu,
 Hurjasti kalskovat miekat ja pistimet tuhoa tuovat
 Ja tanhuat hurmetta juovat.
 Vaan punaviesti kun rakkauden kylvävi kansojen syömiin
 Poistavi sotien syyt, sekä rauhalle ihmiset kantaa
 Tavaat, voimat ja taidot – sen kaiken, min sodat nyt valtaa
 – Rauhalle sykkivät syömet, ja rauhalle raikuvat soitot,
 Rauhan ja rakkauden töillä ne toisista suurimmat voitot
 Voittavat kansat ja vallat.

 Kirkoissa kaikuvat saarnat ja virsien häminä kuuluu
 Oppiinsa piintynyt pappi se kansaan, mi ”synnissä” uinuu,
 Valtion uskoa takoo ja oppinsa orjaksi painaa
 Sydänten aatteet ja tunteet;
 Koulussa oppilas nuori jo päätään ja mieltänsä vaivaa
 Miettien uskonnon voimaa ja autuuden oppien syitä,
 Joita ei ymmärrä vielä ja joista ei enempi tiedä
 Kuin siitä soitosta tuulen, mi hongissa kaihoten huokuu.
 Siksipä tylsyvi mielet ja aattehet alhaalle painuu
 Kuihtuvat henkiset ruusut.

 Vaan puna-aattehen voima se kukkia kylvävi siihen,
 Jossa jo ohdake kasvaa ja voittavi kukkien taimen.
 Myöskin se korpien kätköihin, joissa jo kuolema vartoo
 Valon ja elämän tuopi.
 Ja tämä punainen viesti se niitäkin auttaa ja holhoo,
 Jotka on heikot ja hennot ja rakkauden ohjausta vailla.
 Jaloutta uhkuu sen töistä, se tekee ne hellällä lailla.
 Siellä on ruumiin valo ja sieluna rakkaus suuri,
 Vapaus henkensä lähde ja oikeus töidensä juuri.
 Ja siinä on kansojen onni.

 Näin puna-aate se voittaa ja riemuiten kulkevi maiden,
 Merien, ilmojen kautta ja huutavi kuultavaks’ kaiken:
 ”Kansa on valtias yksin ja maa on sen yhteinen äiti
 Ja kaikkien yhteinen aarre.
 Ottaos käsiisi hallinto siis, siinä korkehin mahti!
 Silloin se poistuvi vasta, se pimeys ja kuoleman varjo,
 Harvojen vallan mi peittää ja kansoille onnen on alho.”
 Tää puna-aate se yksin voi valoa varjoihin luoda,
 Vapautta lietsoa mieliin ja sieluihin onnen tuoda –
 Se on maailman suojelushenki.

Lähde: Eteenpäin 16.7.1907.

Olavi Puro
Runot
Eteenpäin
1907