Spinoza
Yömyöhäisehen valvoo kammiossa
 mies, kirjojansa tutkii, ahkeraan,
 on outo hohto silmäin katsannossa,
 myhähtää huuli yksin puhumaan:

 ”Niin sysimusta aikakauden petos,
 ja joka sokkelossa erhetys.
 Pakenee totuus, aatokseen ken vetos,
 kun kuolonsyntiä on epäilys.

 Mä epäilin ja järjen ponnistimin
 työtaltan iskin ajan kallioon.
 Mä janohoni tiedon mettä imin,
 sukelsin syvähän sen aallokkoon.

 Mä etsin sarastusta, valojuovaa
 ja löysin aukon hengen maailmaan,
 nyt aatokseni rakennelmaa muovaa,
 mi pilviin nouseva on aikanaan.”

 Näin lausuvi ja mietteisihin vajoo.
 Mut yössä huhuavat huuhkajat.
 ”Pakanaan, juutalaiseen” kohta kajoo
 lain koura, kirkonmiehet hurskahat.

 Hän vaikenisko suosiota hakein
 maan valtiasten, valheen palvojain?
 Ja häntä houkuttaisko kiitos makein
 tai sijat oppisalein mahtavain?

 Ei! Kammioonsa palaa erakkuuteen
 mies yksinäisten miettehien näin.
 Oppinsa oudot vaipuu hiljaisuuteen,
 ne valona vain harvain etsijäin.

 Ja ahkeroiden, lasinhiomisin
 saa niukan leivän viisauden mies,
 mut mieltään elähdyttää usko sisin,
 se syttyy kerta totuudenkin lies.

 Se palaa, lämmittää ja tulellansa
 päät, sydämet saa uuteen toimintaan,
 myös siinä korsi hänen kantamansa,
 kipinä vaalimansa hehkussaan.

 Ei tahdo aikalaiset uutta tietää,
 on vanha polku kevyt, vaivaton.
 Ja häiritsijää tuskin voi he sietää,
 kun hetki tarjoo velton nautinnon.

 Mut vierittyä pitkäin vuosisatain
 vapaissa aatteissansa heräjää
 mies haudastaan, ja viittojana ratain
 nyt jälkimaailma häntä ylistää.