Uno Cygnæus (1915)
Syksyisen illan vierähtäissä vitkaan
 vie ajatukseni mun muille maille,
 vie Tyynenmeren rannikoille Sitkaan,
 se saar’ ei mielenkiintoa jää vaille.

 Se siellä syntyi aate suur’ ja jalo,
 kun lämpöisinä hehkui haaveet nuoret,
 ol’ sydämessä nuoren lemmenpalo
 ja usko, usko, joka siirtää vuoret.

 Mit’ tunsit, kansas kohtaloa siellä,
 kun mietit, pohdit maalla vierahalla?
 Se elämänkö käydä saapi tiellä –
 ja minkä merkkien ja tähtein alla?

 Mit’ tunsit? – Kysymykset sulle suuret
 ne siellä selven’! Siellä selven’ sulle:
 Kun lujaan juuttaa kansan onnen juuret,
 se elää, vaiheet vaikka mitkä tulle!

 Sa työhön kävit, valon suureen työhön,
 mi kätevyyden, taidon, tiedon tuopi,
 ja korven kaukaisimman synkkään yöhön
 ihanat heelmät valistuksen luopi.

 Sa katsoit kauas, kauas aikain eelle,
 siks’ elontehtäväsi kauas kantaa.
 Teit työtä aatteelle ja ihanteelle,
 ja satakertaisen se heelmän antaa.

 ***

 Ladun hiihdit suoran ja sorean,
 käsin lempein oksat sa taitoit,
 uran uursit välkkyvän, ihanan,
 valoviitat varrelle laitoit
 sukupolvien turvassa taivaltaa
 valistukseen sun tietäsi viittomaa.

 Sitä tietä kulkevat riemuiten
 parvin sadoin lapsoset Suomen,
 sillä tiellä varttuvat valollen,
 heidän, heidän uusi on huomen.
 Sinun hengessäs, Uno Cygnæus, näin
 sinun kansasi kulkevi valoon päin.

 Ladun hiihdit suoran ja sorean,
 käsin lempein oksat sa taitoit,
 uran uursit välkkyvän, ihanan,
 valoviitat varrelle laitoit
 sukupolvien turvassa taivaltaa
 valistukseen sun tietäsi viittomaa.

 ***

 Tänne – missä muinen lämpömielin
 liikuit työssä valon, valkeuden
 siunaukseks’ syrjäisimmän sopen
 maassa tässä tuhatjärvien –
 tänne kansa kiitollisna nosti
 kuvas kauniin, vaskeen valetun,
 jotta sukupolvi toisen jälkeen
 saisi nähdä kasvot armaat sun.

 Paikan parhaan, pyhitetyn antoi.
 Tässä Herran huone seissyt on,
 entisaikain raatajia nukkuu
 alla patsaan, alla nurmikon,
 taivaan tuuli latvoissa se haastaa,
 kukat kauniit maassa ihannoi,
 ympärilläs on kuin aattojuhlaa,
 muiston kellot kehoittaen soi.

 Muiston kellot sinusta nyt soivat, –
 hiljaa, hiljaa kuunteleepi maa.
 Siunattu ken muiston kauniin jättää,
 muiston, joka nostaa, kohottaa!
 Siunattu ken työn sai suuren tehdä,
 kautta aikain joka kestää voi,
 jolle vuosisatojenkin jälkeen
 elämänpä kellot kauniit soi!