Oi kansani kallis!
Joko kuolintautia sairastaa
 tuhatjärvien kansa kallis?
 Joko Jumala sairahan Suomenmaan
 näin kuolohon käydä sallis?
 Oma heimoko hylkäsi kansan tään
 ja syöksi sen suruhun, kärsintään,
 ylenantoi ja tappoi tahallaan,
 tämän kalliin ja kauniin maan?

 Ken taitaa vastata? Vastatkoon
 joku, jolla on siihen voimaa!
 Mut valhetta vailla hän haastelkoon.
 Ja jos kansoa ei hän soimaa,
 vaan syyttävi surmasta vierasta,
 niin huulilla hällä on valhetta;
 hän pettävi muita ja itseään.
 – Näit’ täällä mä monta nään.

 Sadattuhannet täällä nyt ruikuttaa:
 Oi voi sua kansa parka!
 Mut hyväks’ sen jotakin uskaltaa
 joka nahka on liian arka.
 Maan pylvähät kaikk’ ovat katkenneet
 ovat uljahimmatkin jo uupuneet,
 maan nouseva nuoriso karkeloi,
 remu ympäri maata soi.

 Tääll’ aatteenmyllyt ne jauhavat
 himoruokia, nautinnoita;
 näät, »ihanteen»-ihmiset nauttivat
 omantunnon tuskiin noita.
 (Ne myllyt on seuroja aatteiden,
 pesäpaikkoja kurjien raukkojen,
 jotk’ kulkusin teuhata tahtovat
 ja naivat ja huolivat!)

 Karusellit ja markkinasirkukset
 ovat täynnä polvea nuorta.
 Ihanteet sekä »suuret» aattehet
 ovat saippuakuplain kuorta;
 ei jaksa ne kansoa kasvattaa,
 vaan alemmas aina sen vaivuttaa;
 ne raukoiks’ saattavat nuoret maan.
 – Maa kärsi ja kestä vaan.

 Koko kansa kun tanssii nuoralla
 vetelehtien nautinnoissa,
 niin – kuin voi seistä se vankkana
 ajan ankaran taisteloissa?!
 Se kansa on päättänyt päivänsä
 ja se itse surmasi itsensä;
 omin käsin se ratkoi suonensa;
 loi itse se hautansa.

 Oi kansani kallis! Etkö sä nää:
 ties loppuu, eessäs on hauta.
 Nyt aika jo sunkin on ymmärtää,
 ett’ei sua leikit auta.
 Toden aika on tullut. Jääkööt jo
 pois hulluus, nauru ja karkelo.
 Yks ainoa aate me tarvitaan:
 On tehtävä terveeks maa!

2/1 04.