Heikin paapatus Paavolle vuonna 1859
Heikki Paavolle puheli,
 Itku silmissä saneli,
 Haasti seikkoset somahat
 Paapatellen päiviällä.
 Heikki huokailen syvästi,
 Valitellen voimiansa,
 Vuoden vaiheita kovia,
 Noita Paavolle pakisi
 Syämmellä surkialla
 Murretulla muodollansa,
 Äänen sorretun säveillä:
 Eivät oo ajat kuin ennen,
 Eivät mulle mieluisammat,
 Vuodet vankalla ajalla.
 Mennyt on muinonen aika,
 Nyt on aika aivan toisin
 Mullin mallin muuttununna:
 Ilmat ihan lauhkioita,
 Sataa vettäkin väliten,
 Jotta rattaat rippasevat
 Kulkevien kauhtanoille,
 Nutun korjan kauluksille,
 Nuorten neitosten nutuille.
 Muistanetkos muinasia;
 Ennen kylmi kynsiämme,
 Pahoin pakkanen paleli,
 Jääti sormet siirrollensa,
 Nenät poltti nuorisolta,
 Jalat vanhoilta vatersi
 Pakkanen Pukurin poika
 Pohjolan pimiöillä mailla.
 Silloin hongat halkeilivat,
 Kuuset räiskyit kankahilla,
 Männyt paukkuivat mäellä,
 Järisivät rahka-jängät.
 Metsät melusta tärisit,
 Jalan alla kanki karskui.
 Paikat paukkuivat isosti,
 Nurkat jyristen järähit.
 Minä silloin mielissäni
 Saatin taittaa talven seljän
 Rusahuttaa rungon poikki,
 Suuren rätinän rymyllä.
 Tänä vuonna ei taittununna,
 Taittununna toivokseni
 Rätinällä, räiskymällä,
 Vaihtununna vanha aika,
 Suuren voimani väellä.
 Meni poikki sitkallensa
 Niinkuin ruoma rahkimessa
 Ilman rätinän remutta
 Heikin hävyksi pahaksi.
 Taittui tavalla pahalla
 Selkä tolvelon tolalta
 Tuolta Tammelan pojalta,
 Josta joudun juorun alle,
 Monen miehen moitinnaksi,
 Puheeksi poika-kavetten,
 Että en ole enää
 Tuhat vuotten voimissani
 Talven selän taitannossa;
 Tuo sydäntäni syteepi
 Pahoin päätäni paneepi
 Veden silmistä vetääpi.
 Mitäs Paavali pakiset,
 Ystäväiseni parahin? –
 Tuohon Paavali pakisi.
 Valitteli voivotellen,
 Vastas vaka sen sanasen:
 Niin on meiltä mahti mennyt,
 Kylmän voima nyt vähennyt,
 Yli päämme lentänynnä
 Tuolle tunturein tiloille,
 Kaukolaisten kankahille.
 Maan piirien perille.
 Vielä Paavo nyt vihastui
 Äyhkäs äänellä kovalla:
 Vielä on minunkin vuoro,
 Että palkitsen pahuuden,
 Otan tuiskun turvakseni
 Kovan myrskyn kumppaliksi,
 Pyryn tuiman puolelleni,
 Lumen lentävän mukaani,
 Veljet vinkurin kylästä.
 Jotk’ ovat kiusana kylillä
 Poika parvilla pihalla,
 Vielä muullakin väellä,
 Että on elossa Paavo
 Paras pyryn pyörittäjä,
 Vielä vanhassa tomussa,
 Väkevänä voimakkaana.
 Lumet kiskon liikkehelle,
 Henget seulon seinuksille,
 Aitovierihin asetan
 Kovin koviksi mäjiksi.
 Tähän loppui Paavon juttu,
 Jota Heikkikin hyväili.
 Paavo kättä kapsahutti,
 Heikin koproa pusersi,
 Käski kävellä tykönsä,
 Vielä sanoi viimiseksi:
 Elä terveenä toveri,
 Tule minun tulilleni,
 Kuluttua viikon kahden,
 Lähtään kynttilän kylille
 Juhla-juominkiin jalohon;
 Tässä erkanit toverit
 Kumpikin kotiin käveli
 Mielellä hyvällä.

[Johan] Léman.

Lähde: Oulun Viikko-Sanomia 5.2.1859.

Johan Léman
Runot
Oulun Wiikko-Sanomia
1859