Sielun kukat
Kuin verkossa kalat,
     kun kuumoitti koi,
 pihan härmässä hohti
     sinun askeltes alat:
 rivi kynnystä kohti
     – hämy illan sun toi toi –
 jono toinen jo, voi,
     pois portille johti!

 Vidin valkoinen huntu
     – tyly päivä sen heitti –
 yli maan leviää,
     jalanjälkesi peitti.
 Mut huultesi tuntu
     kuin suvinen sää,
 kuin kasteinen seitti,
     yhä huuliini jää.

 Nämä hellyyden päivät
     ja yöt, tämä syys
 lumen alle ei vajoo.
     Kukat maan vilu hyys.
 kukat sielun ne jäivät,
     ei kuihdu, ei hajoo –
 sinun hymyilyys
     ei menneisyys,
 ei kuolema kajoo.