Malakias Mönkkäsen tulevaisuuden seikkailuja/4
Pari vuotta sitten herätti mitä laajimmissa
piireissä tuskallista huomiota se, että Malakias
Mönkkäsen »tulevaisuuden seikkailut» yhtäkkiä
lakkasivat ilmestymästä. Raatajan 8:nessa numerossa
1906 nähtiin viimeinen jatko tuohon mieltäkiinnittävään
kertomukseen. Kului viikkoja,
kuukausia, mutta jatkoa ei näkynyt. Meitä alettiin
ahdistella kiivailla kysymyksillä — ja lakkauttipa
moni tilauksensakin sen takia. Mutta mitä taisimme
me tehdä? Emme osanneet antaa minkäänlaista
selitystä lukijoillemme, sillä olihan asia
meille itsellemmekin yhtä hämäränä. Herra Malakias
Mönkkänen, jolta olimme hänen sairaalasta
vasta päästyään onnistuneet saamaan vain kertomuksen
alun, hävisi meiltä tuon mainitun 8:nen
numeron ilmestyttyä tietämättömiin, piittaamatta
sen enempää kertomuksensa jatkamisesta. Mutta
me emme ole olleet toimettomina. Tarmokkaasti
ja lakkaamatta olemme jatkaneet tiedustelujamme,
koettaen päästä selville tuon omituisen miehen olinpaikasta.
Ja nyt, kahden vuoden ankarain ja Sherlock
Holmesin taitoa kysyväin ponnistusten tuloksena
on, että voimme riemusta huudahtaa kuin
ukko Arkimedes kylpyammeessaan: heureka! Olemme
löytäneet Malakias Mönkkäsen!

Viime Tapani-iltana onnistui tiedustelijamme
vihoviimein löytämään hänet Sipoon ulkosaaristosta,
jonne hän tuosta ihmeellisestä kataleptisesta

tilasta selvittyään oli syvän pessimismin vallassa
paennut. Huomattuaan ylitsepääsemättömän kuilun
auenneen itsensä ja jumalatar-kauniin Kyllikin
(johon saadaan kertomuksen jatkossa tutustua)
välille, ei hän voinut sietää tätä sotkuista nykyaikaa
ja sen ihmisiä, vaan jätti misantroopina
Helsingin, ehdittyään kirjoittaa meille vain vähäisen
alun tuohon tavattoman mieltäkiinnittävään
kertomukseen, jonka rinnalla Bellamyn teos »[[:v:Vuonna
2000]]» ei ole mitään. Pienessä kalastajatuvassa
on hän kuluneet kaksi vuotta elänyt lähes täydellisenä
erakkona, mutta ei silti toimetonna — mikä
hänen kaltaiselleen miehelle olisikin mahdotonta.
Hän on kirjoittanut siellä yksinäisyydessä valmiiksi
tuon ihmeellisen kertomuksensa ja antanut sen
julkaisemisoikeuden meille. Paksusta käsikirjoituspinkasta
päättäen riittää sitä pitkiksi aikoja joka
Raatajan numeroon. Tässä numerossa ilmestyy
jo kolmannen luvun alkupuoli. Ensimäistä ja toista
lukua emme pitäneet tarpeellisena uudestaan painattaa,
ne kun ovat 1906 vuoden ensi numeroissa.

Itse Malakias Mönkkänen elää edelleenkin yksinäisellä
luodollaan, jonka nimeä meillä ei ole lupa
ilmaista. Tiedustelijallemme oli hän vakuuttanut
jäävänsä sinne koko ijäkseen. Mutta sitä emme
voi oikein uskoa, sillä pohjaltaan hän sittekin on
optimisti, kuten kaikki toimintahaluiset ihmiset.
Ja sepä toivoaksemme saattaa hänet jälleen ihmisten
ilmoille.

Kun seuraavana aamuna heräsin, oli päivä jo korkealla.
Silmäsin kelloa ja se kävi jo kahtatoista.
Mutta unen päästä sainkin minä vasta vallan
myöhään kiinni. Taisi olla ainakin viiden ajat, ennenkuin
nukahdin, sillä itäisellä taivaalla näkyi
jo aamun ruskotusta. Siihen saakka heittelehdin
tuskaisena vuoteessani. Päätä kivisti, mielikuvitus
viskeli värikkäitä kuviaan kuin revontulet roihujaan
ja ajatukset takoivat. Sillä kappelista palattuani ja
jouduttuani yksin huoneeseeni valtasi minut taas
ahdistus ja syvä epätoivo, mikä väliin oli muuttua
mystilliseksi kauhuksi, kun muistin sen satavuotiskuilun,
joka oli auennut itseni ja aikani välille.
Ainoastaan luontainen uteliaisuuteni ja seikkailuhaluni
sekä kykyni mukautua mitä erilaisimpiin
oloihin, olivat minua tähän saakka pitäneet kutakuinkin

pystyssä. Niitä ominaisuuksia minä nytkin
unetonna vääntelehtiessäni koetin yhä kiihoittaa ja
samalla kaikin voimin estää tajuntani pohjalta kohoamasta
entisyyden muistoja. Sillä käsitin, että
milloin hyvänsä ne ottaisin itsetietoisen harkinnan
esineiksi, silloin myöskin epätoivon tuskani kävisivät
suorastaan helvetillisiksi. Siksi päätin viimeiseen
saakka taistella sitä mahdollisuutta vastaan.

Nyt tunsin taas itseni virkeäksi ja elämänhaluiseksi,
sillä kerta unen päästä kiinni saatuani olin
nukkunut yhtämittaa ja hievahtamatta. Muistaen
Kappelissa saamani tuttavan ja tämän ystävällisen
kutsun, ponnahdin ylös ja päätin heti aamupäivällä
lähteä häntä tapaamaan, sillä uteliaisuuteni kiehtoi
tuhansia kysymyksiä mieleeni. Millä kannalla
olivat valtiolliset olomme nykyään? millaiset puolueolot?
kuinka Euroopan politiikan laita? mitä
merkitsi eilen junassa vilkaisemani sanomalehtiuutinen
Saksan liittovaltojen presidentistä? ja niin
edespäin. Sanalla sanoen, päässäni kihisi ja kiehui
kysymyksiä kuin mehiläisiä keossa.

Haukattuani hiukan einettä lähdin ulos ja astelin
Bulevardia pitkin Hietalahden toria kohti, jonka
varrella tuttavani ilmoitti asuvansa. Bulevardi oli
suunnilleen entisensä kaltainen ja se sai minut jo
hetkiseksi unohtamaan oudon asemani. Myymälöitä
ja muita liikepaikkoja silmäillessäni kiinnitti
huomiotani se että kaikki osoitekilvet olivat yksinomaan
suomenkielisiä. Ei missään ruotsinkielellä.
Ei edes raitiovaunujen kyljessä.

Minä tunsin huolestuvani. Eivätkö nämä olleet
puhuvia todistuksia edelläkäyneestä räikeästä natsionalisesta
sorrosta? Oliko, oliko todellakin suomettarelaisuus
voinut kohottaa päänsä näin korkealle?
Mieltäni alkoi ahdistaa ja kuin kiusalla
kulki silmieni ohi vain suomenkielisiä kilpiä. Ei
edes silmänpilkkeeksi toista kotimaista kieltä! Ja
kuin lohdutusta etsien pakeni mielikuvitukseni
omaan aikaani ja äkkiä muistin kotikaupungissani
pidetyn oman puolueeni kokouksen, jossa viimeksi
olin saapuvilla. Kuin tulikirjaimin astuivat silmieni
eteen viimeiset sanat johtomiehen pitämästä
puheesta. Ne kuuluivat: »Tuo musta suunta on
nyt saanut tuomionsa ja hukkunut suurlakon pyörteisiin.
Ja jos se siellä ja täällä yrittäisikin vielä
päätään nostamaan, niin uudestaan ja uudestaan
painetaan se alas kuin Väinämöinen painoi katalan
tursaan merien syvyyksiin. Olkaa varmat, että se
aika ei ole kaukana, niin, se on jo ovellanne, jolloin
siitä ei ole jäljellä muuta kuin löyhkäävä muisto,
sillä meidän puolueemme aatteet, laillisuus, vapaamielisyys,
humaniteetti, ne kiitävät, sanon minä,
kiitävät kotkan vauhdilla Suomenlahden rannoilta
aina Lapin raukoille rajoille saakka!»

Ne olivat miehen sanoja. Ja hengessäni yhdyin
minä vielä niihin myrskyisiin kättentaputuksiin,
jotka noita sanoja seurasivat. Se vapautti minut
pahimmasta mielen ahdistuksesta.

Muistan nyt tuttavani illallisen selityksen ruotsalaisten
suomalaistuttamisesta. Hänhän kertoi
sen tapahtuneen itsestään, ilman mitään pakotusta.
Mutta oliko se mahdollista? Ruotsalainen rahvaskin
suomalaistutunut ilman pakkotoimenpiteitä.

Aa! eiköhän ollutkin se vanha herra suomettarelainen,
sellainen — oikein viimeinen mohikaani?
jysähti äkkiä mieleeni ja hämmästyneenä pysähdyin
minä Bulevardin ja Alpertinkadun hulmaan. Ihan
varmasti suomettarelainen. Senhän ilmaisi jo hänen
kielas ja silotettu puheensakin. Ja minä olin
nyt matkalla hänen luokseen! Palaisinko takaisin?

Ja siinä katunurkassa ohikulkijain sysittävänä
seisoessani kiteytyi mielessäni seuraava ajatelma:

Elä koskaan rakenna tuttavuutta kenenkään kanssa,
ennenkuin olet selvillä hänen puoluekannastaan.

Mutta hän oli tähän saakka ainoa tuttavani koko
avarassa maailmassa tänä armon vuonna 2000. Ja
lisäksi oli hän minulle hyvin huomaavainen ja
ystävällinen. Eikä minulla kuitenkaan kaikitenkaan
ollut mitään tosi päteviä todistuksia hänen suomettarelaisuudestaan.
Voisinhan niinollen sentään
mennä hänen luokseen, jollei muuta niin ottamaan
tarkan selon hänen puoluekannastaan. Ja minä
jatkoin matkaani.

Polyteknillisen opiston kohdalle tultuani huomasin
kadulla ihmisjoukon, jonka keskellä kuului
riiteleviä ääniä. Tunkeusin lähemmäs ja näin
köyhästi puetun eukon suulastelevan erään hedelmäkaupustelijan
kanssa. Samassa tunkeusi joukon
läpi riiteleväin luo muuan nuori mies, joka teki
riiteleville sekä ympärillä seisoville muutamia kysymyksiä
sekä vaati lopuksi hedelmäkauppiasta
mukaansa. Se oli siis poliisi. Tarkastelin hänen
pukuaan, sillä aluksi en häntä sen nojalla olisi
konstaapeliksi arvannutkaan. Päällään sillä oli
tumma ihonmukainen takki, napitettu kaulaan
saakka ja kaulus samanlainen kuin metsästystakeissa.
Kaulassa oli tavallinen tärkätty kaulus.
Housut olivat samanväriset kuin takkikin ja lahkeet
kengänvarsien päällä. Ainoa huomattavampi
virkamerkki oli lippalakissa oleva pieni kokardi,
Asetta ei minkäänlaista, kädessä vain keppi, joka
sujuvaisuudestaan päättäen oli jonkinlainen gummilaite.

Muistin uudet poliisin puvut suurlakon jälkeen
ja kuinka minäkin iloitsin nähdessäni ensi kerran
kotikaupunkini kaduilla kävelevän kiiltävään kaskeen
ja hopeanappiseen hännystakkiin puettujen
poliisien, sivullaan sirotekoinen sapeli. Tunsin
sydämessäni silloin kuin tuulahduksen länsimaisen
kulttuurin tulisijoilta. Silloin tunsi taas yhtäkkiä
olevansa lähempänä länsimaita ja mieli avartui
nähdessään kotinurkissaan samankaltaisia järjestyksen
valvojia kuin konsanaan Tukholman, Berlinin
tai Parisin katuloilla.

Entä nyt nämä puvut? Eihän vain taaskin länsimaista
kulttuuria kammoavan natsionalismin tuotteita?
Ja mielessäni oli taas kiteytymäisillään

ajatelma siitä, kuinka tarpeellista meidän on pitää
kaikki ilmareijät auki länsimaita kohti, kun hedelmäkauppias
samalla lähti seuraamaan poliisia ja
tyrkkäsi minua käsikärryillään kylkeen, niin että
tuo kiteytymä särkyi ja hajosi. Ihmiset myöskin
hajosivat ympäritläni ja minä seisoin yksinäni
kadulla, näiden viimeisten ajatusteni johdosta
uudelleen epäröiden, sopiko minun mennä sen
vanhan herran luo vai oliko sittenkin parasta palata
takaisin. Mutta lopuksi sanoin minä itselleni:
olkoon nyt suomettarelainen tai itse piru, sinä
Malakias käy vain eteenpäin, sillä se ei ole suinkaan
suuri ihme näinä ihmeiden päivinä, että sinä käyt
vieraisilla suomettarelaisen luona. Eikähän sitäpaitse
ole vielä kovinkaan ratkaisevia todistuksia
siihen, että hän olisi juuri sitä maata. Ja minä
kuljin edelleen.

1908
Raataja