Kukkula
Humisevan holvin
 alla polku loiva,
 monin mutkin, polvin
 ylös kiemuroiva.

 Virsta virstan jälkeen
 nousemista kestää.
 Näköalan välkeen
 metsän seinä estää.

 Joskus oja, aita,
 oudompaa ei uutta.
 Mikään tien ei taita
 yksitoikkoisuutta,

 tarjoo tavatonta,
 maksavata vaivan.
 Muistat tietä monta
 samanmoista aivan.

 Astut, astut vitkaan,
 uupuvat jo jalat.
 Tuskin huomasitkaan,
 kun jo aukee alat.

 Pälvipäihin hiiluu
 täys jo päivän terä,
 keltalainein kuluu
 halme, pellonperä.

 Taukoo tasamaaksi
 laki vaaran loivan,
 vainioksi, haaksi
 talon vankan, voivan.

 Puunto pirtin seinän
 honkapuulta hohtaa.
 Pitkän pihaheinän
 halki polku johtaa.

 Tanhualle sauvas
 tiellä vuoltu vaipuu,
 samoo katse kauas,
 kauas niinkuin kaipuu.

 Etäisyytten ääriin
 näkyy estehettä
 peninkulma-määriin
 metsää, vuorta, vettä;

 korvet, järvet jalot
 kimalluksin kirkkain,
 tanteret ja talot
 ihmisvaltaa virkkain;

 kylät, kirkot vasten
 kaukaisuutta salon
 näkyy koossa lasten
 korttitornin, -talon.

 Yks on suuri yhä,
 näyttää suuremmalta:
 kuultopylväs, pyhä
 korkeutten valta;

 holvit humuisammat,
 korkeampi rinne,
 vallat vaurahammat
 taloittuneet sinne.

 Pitkät pellot heillä,
 tähdet tähkäpäitä.
 Sieltä silmänneillä
 tiet ei seinäkkäitä.

 Vaara vaaran päällä,
 laajempi sen laki.
 Vasta tunnet täällä,
 kunne haavees haki.

 Laakson tuskaa tuimaa
 tunnet kukkulallasi
 huiput nuo sua huimaa,
 alangot ei allas.