Ennen ja nyt (Kaatra)
Ennen uskoin ystäviini
 niinkuin lapsi laittajaansa
 taikka taatto poikihinsa,
 siskokin sisarihinsa.
 Oisin ma ystävän edestä
 vaikka pääni pantiks’ pannut,
 kuollut koirana kedolle,
 antanut oman osani
 onnesta elämässäni,
 jos ois tälle tarvis tullut,
 tullut huoli huutavainen.
 Surmannut olisin ehkä,
 tappanut tahallisesti
 ystävääni ilkkuvaisen,
 parjaajan parempahani.

 Nyt en enää usko, enkä
 luota liioin lapsen lailla.

 Olivat ystävät hyviä,
 kaikin puolin kunnokkaita,
 hymyilivät, haastelivat,
 naurelivat naiset, miehet,
 kun ma itsekin iloitsin,
 karkelin keralla heidän.

 Mutta kun tulivat tuskat,
 sydämen surut totiset,
 kamalat ja kauhistavat,
 ihmisen ylitse käyvät,
 niin en löynnyt lohdutusta
 enkä mä apua saanut
 yhdeltäkään ystävältä,
 veijolta hymyilyn hetken.

 Sain ma pilkat pistäväiset,
 saatanalliset sanaset,
 ilkeän, ivaisen lohdun,
 vieläpä vihan hymyä
 naikkosilta nauravilta,
 miehenpuolilta pahoilta.

 Siks en usko ystäviini
 enkä heitä etsi, kaipaa,
 luotan yksin itseheni,
 voimihin vähän urohon,
 itse mä iloni tunnen,
 itse kaihoni kevennän.

 Yksin on ikävä olla,
 kaksin kahta kauheampi.