Kongressin marssi
Jo kutsu kuului Helsinkiin,
 jo käytiin miehin kongressiin,
 jo yhtyi naiset intosat
 ja pohjalaijet uhkeat
 jo kääntyi kansa Karjalan
 ja Savon puolen suurimman,
 myös Hankoniemen poika ties,
 miss’ ompi Suomen onnen lies.

 Jo aika koitti liittojen,
 löi veljet käden kätehen. –
 Nyt vapisevat kahlehet
 ja murtuu kytkeet, vantehet,
 kun yhdessä me rusketaan
 ja sortajia pusketaam,
 ja meille välkkyy vapaus
 kuin kevätaamun kullastus.

 Me oikeutta vaadimme,
 ja työmme tuotteet otamme.
 Kun niihin pantiin veremme
 ja työssä juoksi hikemme,
 kun kuihdutettiin henkemme
 ja runneltihin itsemme,
 niin vaivain suurten tuotannot,
 myös meidän ompi ansiot.

 Ne vielä rikkaat riistävät
 ja ihmispedot imevät
 niin, että puute meille jää
 ja nälkä köyhää kirveltää,
 myös kurja kuolla kesken saa,
 sen jätteet niellä kolkko maa,
 sen lapset jäädä itkemään
 ja kirkuella kipeisssään.

 Vaan kohta koittaa pelastus
 ja lasten tuskain lakkaus,
 saa äiti hetken vapahan,
 sen pieno ruu’an, suudelman.
 Jo siitä riemun laulu soi
 ja köyhä entein ilakoi,
 jo välkkää onni, olo uus’
 ja uskona on toivekkuus.

 Se miehet, naiset yhdistää,
 ja yksi meill’ on määrän pää,
 sen eestä esteet särjetään
 ja sinne taistoin rynnätään.
 Kun meidän yhteisvoimat lyö
 ja liehuu lippu, liiton vyö,
 niin totta ompi unelma
 ja maailma on onnela.

 Ja silloin annit jumalan
 on kaikkein lasten maailman.
 Mit’ ihanuutta luonto suo
 ja rikkautta työmme luo,
 ne nauttia saa ahkerat,
 nää ihmistöiden raatajat.
 Ja silloin kaikuu ylistys:
 on työmies suurin ylimys!

Valpas.

Lähde: Työmies 2.1.1900.

Edvard Valpas-Hänninen
Runot
Työmies
1900