Jumalattareni
Kelle kuolemattomista
 kiitos nyt korkein?
 Kiistelemättä
 saakoon sen taivahan
 outo tytär,
 tuo aina uusi,
 tuo ijäti liikkuva
 Taaton helmalaps,
 Fantasia.

 Näät hälle Yli-isä
 salli kaikki
 oikut omansa,
 jotka muuten
 hän itse pitää,
 ja häntä huvittaa
 huppana tuo.

 Käyköön hän seppelepäänä,
 lilja kädessään,
 kukkaniituilla,
 kesälintujen käskijänä,
 ja juokoon kastetta kukkain
 janoon keveään
 mehiläishuulin.

 Taikka hän juoskoon
 hajalla hapsin,
 silmä synkkänä
 tuulen tupia,
 tunturihuippuja,
 väri-välkkyen
 niinkuin aamu ja ehtoo,
 alati vaihtuen
 kuin kuolevaiselle
 vaihtuvat katsehet kuun.

 Kiittäkäämme
 kaikki Isää,
 vanhaa, ylhää,
 mi moisen kauniin,
 kuihtumattoman
 kuolevaiselle
 antanut puolison on.

 Näät meihin yksin
 tuon immen liitti
 hän taivas-sitein,
 ja käski häntä
 ilossa, murheessa
 uskollisna,
 pyhänä pysymään.

 Kaikki muut
 sukukunnat kurjat
 lapsirakkaan,
 eloisan maan
 käyvät, kaitsevat
 tummin riemuin,
 himmein tuskin
 äärtä elämän
 hetkellisen,
 pakkotarpeen
 ikeen painamina.

 Mutta meille
 hän antoi armaimman,
 hemmotellun
 tyttärensä!
 Tuota lempikää
 kuin lemmittyä!
 vaimon arvo
 talossa antakaa!

 Ja älköön vanha
 anoppiviisaus
 herkkä-henkeä
 haavoittako!
 Myös tunnen hänen siskonsa,
 vanhemman, hiljaisen,
 ylevän ystävättäreni.
 Ah, että vasta
 elon valkeuden kanssa
 hän eroisi minusta,
 tuo jalo jaksaja,
 lohduttaja, Toivo!

Eino Leino
Johann Wolfgang von Goethe
Runot