Seitsemäntoistavuotias (1845)
En tiedä mitä toivon,
 Ja toivon ainian,
 Sydämmen tuntuu täynnä
 Vaan outo olevan.
 Rintani raju riehuu,
 Rauhaton raukkanen.
 Mitä mä toivon, tahon,
 Mitä ajattelen?

 Tuon koko pitkän päivän
 Kuin orja ompelen,
 Oleva olen uurras,
 Ei loista tekosen.
 Pää painuu kättä kohtaan,
 Unohtuu neulainen.
 Mitä mä toivon, tahon,
 Mitä ajattelen?

 Luulin: kuin kevät kaunis
 Kukkaiset kasvattaa,
 Se mielen muka muuttaa,
 Huoleni huvittaa;
 Vaan kevät tuo ei tuonnut
 Mullenkan muutoksen.
 Mitä mä toivon, tahon,
 Mitä ajattelen?

 En rakasta kuin muinon
 Seutuni suloisen;
 Kuin päivä selkiääpi
 Niin minä pimenen.
 Koskasta surun sammuu,
 Raukenee rajunen?
 Mitä mä toivon, tahon,
 Mitä ajattelen?

 Ah, jospa jo lepäisin
 Koissa kuoleman,
 Löytäisin sielä levon
 Talossa tuonelan;
 Vaan raskas pois on rientää
 Ystävät jättelen.
 Mitä mä toivon tahon,
 Mitä ajattelen?

L. P.

Lähde: Saima 30.1.1845.

Johan Ludvig Runeberg
Runot
Saima
1845