Syvän äänettömyyden syliin
Syvän äänettömyyden syliin
 jo halaan pois.
 Jos tänään kutsuni sois,
 ilo, murhe ei ihmisten kyliin
 mua kahlita vois.

 Siniluolissa ikuisuuden
 humu loppumaton
 olis sammuvan aallokon.
 Kokis sielu kahleettomuuden
 pyhän hurmion.

 Kovin janoan laskea pääni
 kiven viileyteen,
 maan tuoksuun ja harmajan sammaleen,
 mua kutsuu väkevä ääni
 levon autuuteen.