Unilaiva
Valmiina valkamassa tuoll’
           ol’ äsken laiva, sen
 jokainen purje silkistä,
           joka vitja hopeinen,
 mahognipuusta lankut sen,
           kullasta laidat siin’
 ja joka mies oli gentleman
           kokista kapteeniin.

 Salongin niinkuin hyttien
           siell’ loisti ikkunat,
 kävi polkka etukannella,
           emigrantit lauloivat.
 Ja luona laskuportahan
           hymyili perämies
 ja kysyi, paikan toivoinko
           ens luokkahan kenties.

 Nimeä laivan tiedustin,
           sen suuntaa, kulkua.
 Hän vastas: »Paras teille siis
           ois tulla mukana.
 Niin kaukana ei kangasta
           untenne kaupunki,
 sekunniss’ ettei laiva tää
           sen rantaan laskisi.

 Kompassi vaikka puuttuukin,
           on suora suuntamme,
 purrella purjetuuli ain,
           vaikk’ kuuhun kulkis se.
 Matkanne paljon maksa ei:
           vain mielikuvitus
 näät täällä käypä raha on,
           ei kirstun kimallus.

 Muut missä laivat taistella
           saa jäissä pohjolan,
 me ruusuköysin laskemme
           leyhkässä lounahan.
 Meri vaikka myrskyn nostakoon,
           muut laivat pirstatkoon,
 nukumme palmuin alle me
           ja iki-nautintoon.

 Ja meidän matkustajamme,
           jos näkisitte nuo!
 On kokoelma kirjava
           hyvän ja pahan tuo,
 enin eksyneitä elämän,
           ilon irtolaisia –
 ei heille maalla hurrattais,
           siit’ olen varma ma.

 Näät varovaiset, viisahat,
           tasaiset, uutterat
 ja säästäväiset harvoin vaan
           he tänne saapuvat.
 On heillä kiire kartuttaa
           näät kauppaa, tavaraa,
 he eivät muuta toivokaan
           ja eivät muuta saa.

 Keskellä kukkain kulkevat
           elon valkokaritsat,
 mut autuaista loitolla
           käy mustat lampahat,
 nuo raukat, joilta haihtunut
           on paimen, karjakin –
 näit’ eksyneitä varten tääll’
           on paikka parahin.

 Näät kalleimpansa täällä saa
           jokainen jällehen,
 ei lopu kulta kukkaron,
           ei helke hopeiden.
 Perinnön hävitettyään
           peluri tänne saa
 ja viskaa arvan, voittaen
           taas puoli maailmaa.

 Öin varas tänne kiiruhtaa
           kopistaan synkästä,
 kun kotimajaan matalaan
           hänt’ ajaa ikävä,
 on heti haahteen tultuaan
           taas mies hän kunnian
 ja unhotettu rikos on
           ja puku rikkojan.

 Pian illantuuli virkoaa,
           pian kääntyy kokkapuu,
 kuin ilmapallot purjeemme
           merille pullistuu.
 Saa nuoret taasen toisensa,
           soi tanssin sävel jo,
 ja joka yö on täällä häät,
           joka tyttö morsio.

 Näin täällä kera ihmisten
           käy leikki iloisa,
 näät suuret niinkuin pienetkin
           vain ovat lapsia.
 Sen, jonka pään on kumaraan
           elonhuoli painanut,
 on kuvakirja unelma
           ja sen kauniit seikkailut.»

Eino Leino
Hjalmar Procopé
Runot