Kerranko? –
Kerranko kaahlasikaan
    hepo rautainen kansamme rantaa? –
 Kuin sinun siipesi on,
    sinis sielusi aatteen ne kantaa
 kansasta kauniimmasta
    kuin on suku surkea Suomen,
 jolle ei joutuvan näy
    elon päivä, ei ilta, ei huomen.

 Kerranko tahtoikaan
    sinut Kohtalo kansaksi liittää? –
 Siksi sun tehtäväs ois
    nyt olla vain vaiti ja kiittää,
 korjata tähkien päät
    teon täyden ja kunnian, kunnon,
 kuin elit vaikeat säät
    väkivallan ja tuskien tunnon.

 Kerranko ollut sa vain
    olet Moskovan, Pihkovan vanki? –
 Ei oma onnesi lie,
    jota maallesi itse et hanki
 kautta sen kauhtuvan työn,
    hikiraskaiden rantaisi partaan,
 joille nyt virtaelee
    verikyynelet haavehes hartaan.

 Kerranko, kerranko vain
    sinun suhteesi Sallimus pettyy? –
 Siksi mun silmäni taas
    hämäröityvät, katsekin vettyy.
 Vaan mikä sähköinen lie
    tuo sieluni, ah, sävelpaine? –
 Kerran, sa kansani, oot
    kuin on sun laulujes laine.