Julistus (Genetz)
Järkähtämättä palvellos,
 Magyari, maatasi!
 Se kehtos on, se hautanas
 Sun kerran kätkevi.

 Tään ainoon paikan päällä maan
 Soi sulle sallimus;
 Täss’ elää, kuolla täytyy sun,
 Tul’ onni, onnettuus.

 Sit’ isäis hurmein kasteli
 Jo vuostuhantinen
 Ja nimin suurin, kallehin
 Pyhäksi vihki sen.

 Täss’ eestä maansa sotivat
 Nuot urhoot Árpád’in;
 Täss’ orjan kahleet katkesi
 Tarmosta Hunyad’in.

 Vapaus! Tässä kannettiin
 Veristä lippuas,
 Ja tässä parhaat miehemme
 Loputon vaino kaas.

 Mut kansa kaikki koettanut,
 Nää vaivat nähdessään,
 Jos harventuikin, murru ei,
 Rohkeena soi sen ään’:

 «Eloa vaatii kärsimys»
 «Tää tuhatvuotinen,»
 «Eloa, taikka kuolemaa!»
 Niin lausuu mailmallen.

 Turhaanko syömmet kaikki nuo
 Vert’ oisi vuodelleet,
 Ja kelpo rinnat tuskiinsa
 Maans’ eestä riutuneet!

 Ja jäiskö järki, jäntevyys
 Ja tahto tahraton
 Kirouksen alle kitumaan?
 Se mahdotonta on.

 Viel’ aika tulee parempi,
 Sen tulla täytyykin,
 Jot’ anoo kansa harrasna
 Suin sadointuhansin.

 Tai tulee kuolo verraton,
 Jos tulla täytyy sen,
 Jolloinka hautajaisissa
 Maa kaikk’ on hurmeinen.

 Ja haudallen tään heimomme
 Kaikk’ kansat saapuvat,
 Ja kyyneleitä vuodattaa
 Murheesta miljoonat.

 Järkähtämättä palvellos,
 Magyari, maatasi!
 Se kantoi sun, ja sortuissaan
 Poveens’ sun kätkevi.

 Tään ainoon paikan päällä maan
 Soi sulle sallimus;
 Täss’ elää, kuolla täytyy sun,
 Tul’ onni, onnettuus.

Mihály Vörösmarty

hu:Szózat