”Laureatus-erakko”
Kun käyt suurta erämaata
 Kuudanyössä, aavaa santaa,
 Harhaan näät, – ei katsees saata
 Viivain, varjoin paikkaa taata
 Etäisyyksiss’ ilman rantaa.

 Mikä totta? Harha missä?

 Et nää mitään, mikä antaa
 Mittaa äärettömän suureen,
 Pientä pitäis nähtävissä.
 Vaeltajan jalkain juureen
 Häipyy silmä tyhjyyksissä.

 Yhtyy likeiset ja loitot!
 Suuri, pien’ on rajaa vailla!
 Loistaa sirppi likimailla
 Keltakuun, ja tähtisoitot
 Tultaan luo kuin sainiosta
 Sylen päässä erakosta, –
 Kun taas ensi hiekkaharjat
 Haipuu siintämättömihin,
 Kuin jos noista pitkät sarjat
 Paiskattu ois avarihin.

 Tiedä, ettei käyttää koita
 Käypää kaavaa mittanansa
 Erakko siin’ istuissansa,
 Arvostellen näitä, noita,
 Hän, mi siellä unhollansa
 Maksaa runorikostansa,
 Maksaa unelmistaan, joita
 Kutoi omaan mailmahansa,
 Hän, mi, vaikk’ on ruhtinaita,
 Istuu korpilinnassansa, –
 Palvellen, vaikk’ ilkkuu kansa,
 Oman uskon jumaloita!