Prometheus (Leino)
Peitä taivaasi, Zeus,
 pilvi-usmalla,
 koe kuin lapsi,
 hosuva nokkosia,
 voimaasi tammiin
 ja vuorten huippuihin!
 Minun maani seisoo sentään,
 minun majani myös, jota tehnyt et,
 ja minun lieteni,
 jonka lämpöä
 minulta kadehdit.

 En tunne kurjempaa
 auringon alla
 kuin te, jumalat!
 Te elätte vaivoin
 uhri-anneista,
 rukousten hengestä.
 Mut kuninkuutenne
 kuolisi, ellei
 ois lapsia, kerjureita.
 toivon houruja.

 Kun olin lapsi,
 kun tiennyt en tietä, en määrää,
 niin käänsin silmäni erheen
 päin päivää, niinkuin siellä oisi
 korva, kuuleva itkuni,
 sydän, kuin minun,
 ahdistettua armahtava.

 Ken mua auttoi
 vastaan jättien julkeutta?
 Kuka mun esti kuolemasta,
 ken orjuudesta?
 Tätä etkö kaikkea itse tehnyt,
 pyhä, hehkuva sydän?
 Ja etkö kiittänyt hyvänä, nuorna,
 petettynä,
 pilvien nukkujaa?

 Mun sua kunnioittaa? Miksi?
 Liensitkö vaivoja milloinkaan
 sa raskautetun?
 Pyyhitkö kyynelet milloinkaan
 sa ahdistetun?
 Mua eikö mieheksi tehnyt
 kaikkivaltias aika
 ja ikuinen kohtalo,
 herra minun ja sinun?

 Mainitsitko,
 mun pitäisi elämää vihata,
 erämaahan paeta,
 kun eivät kaikki
 kukka-unelmat kypsyneet?

 Tässä istun, teen ihmisiä
 kuvani mukaan,
 sukukuntaa, kaltaistani
 ilohon, itkuun,
 kärsimään, nauttimaan
 ja sua ylenkatsomaan,
 kuin minä!

Eino Leino
Johann Wolfgang von Goethe
Runot

de:Prometheus (Gedicht, frühe Fassung)
en:The Works of J. W. von Goethe/Volume 9/Prometheus
es:Prometeo (Goethe)
ro:Prometeu
ru:Прометей. Отрывок (Гёте/Бальмонт)