Kotilaisilleni!
Eronhetki herkkä lopullensa
 Likeni, jo lähtö tuima tuli.

 Elä sure, rakas sisareni,
 Josko tulen luota tuttavani
 Muille maille tuntemattomille!
 Elä itke! Anto armas Herra,
 Mulle soi hän muista suruisimman
 Vuoron aina teistä eroella,
 Omistani oiva sisarista.
 Elä huoli, veli veikkoseni,
 Jos jo loppu on nyt lähestyvä
 Päivillemme koossa päätetyille!
 Tieä, ett’ei ero ensinkänä
 Erottele veljee veljestänsä!
 Sama tunto, samat liikutukset
 Kuumentavat kumman rintojamme.
 Sy’än sy’ämmehen liitettynä,
 Eivät luonaan luovu toisestansa,
 Vaikka vielä salmet suunnattomat
 Välihin on Tuoni tuonut nii’en.
 Elä sure, hyvä serkkuseni,
 Elä itke huolen kyyneleitä!
 Välehempä viruu vuosikausi
 Ja sen päivät päätyvätkin kohta.
 Niin mä joudun Juhannussa taasen,
 Tulen taasen koti-tulilleni:
 Uusi silloin ilo ilmestyypi,
 Uusi riemu aina rikkahampi.
 Äiti kulta, elä enää sure!
 Johan sinun hellä sy’ämmesi
 Tottunna on tähän erohomme.
 Monet monituiset kerrat ennen
 Lähtiissäni olet likistännä
 Rintahasi rakkaan poikasesi.
 Elä säre lapsen sy’äntäni
 Itkullasi! Into luja viepi
 Mua tuonne toimen tantereelle
 Valistusta, siellä valmistamaan
 Itselleni ehkä Isän maalle.
 Elä sure! Eikös totta tunnu
 Suloiselta sinustakin onni,
 Jonka Luoja armas soi minulle?

 Näinpä mieli mulla oli teille,
 Rakastetut, rakkaat omaiseni;
 Tuumaella lähtöhetkelläni.
 Mutta eipä käynyt kyyneliltä
 Minun teille tätä muistutella,
 Oman surun särkeväisen alla.

Lähde: Necken: poetisk kalender för 1846. 1845. J. C. Frenckell & son, Helsingfors.

Paavo Tikkanen
Runot
1845
Lähdeluokattomat