Talvinen elegia
Ah, kuinka surulliset ovat päiväni!
 Ulkona käy kylmä tuuli.
 Siellä jossain
 alastomien puiden keskellä
 lepattaa sydämeni tuulessa
 niin outona ja viluisena.

 Siitä on niin kauan,
 kun maa oli kukkia täynnä,
 siitä on niin kauan,
 kun aurinko oli suuri ja kuuma,
 siitä on niin kauan,
 kun vielä rakastin sinua,
 kun vielä ikävöin sinua.
 Nyt en tiedä.
 Kaikki on niin kaukaista,
 niin raskaan hämärän kietomaa,
 rakkaus, viha, tuska, riemu.
 Himmeästi tajuan vain nimittämättömän kärsimyksen
 ja kuoleman kauhun.
 Olen kuin syvään veteen uppoava.