Mari pikkunen piika


I. 

 Mari pikkunen piika se toimissaan
 niin nopsana pyöri ja uutterasti,
 toist’ ollut ei hänen vertaistaan,
 vaikka menty ois pitäjän perille asti.

 Muut piiat ne katseli kummissaan,
 miten Mari se toimissa totisena hyöri.
 Ja pojat hän kiehtoi katseillaan,
 monen mielessä miettehet kummat pyöri.

 Muut piiat ne keskenään kuiskivat:
 ”Marin kohta koppovi kosijat,
 ei tiedä vaikkapa rikaskin,
 jolla silkit ois suuret mukanaan,
 veis kirjakorjin ja kulkusin
 hänet kihlareessänsä pappilaan,
 ja tään kylän poika jokainen
 reen sijalla seisois katsellen.”

 Mut Mari se toimissa hyöri vaan,
 ei juttuja turhia kuullutkaan.

 Ja saapui sulhasia talohon. –
 Moni piioista toisista naitu jo on,
 Mari pikkunen piika hän huolinut ei,
 vaan rukkaset kaikki ne sai, helei!

 Tuli toisesta pitäjästä Tupsun Tuomas,
 tuli leveässä lammasturkissaan;
 muut piiat sulhasen suuren huomas
 ja nousivat nopsina vuoteiltaan,
 mut Mari se nukkui päivän työstä,
 uni lapsen se oli niin viaton,
 vaan Liisu se häntä retuutti vyöstä:
 ”Jo sulhanen suuri tullut on.
 Ei näin, kun olin lapsena,
 olis maaten saatu sulhasta.”

 Tuli Liisu vinniltä tupahan
 ja Marin hän retuutti mukahan.
 Ja piiat muut oli punasissa
 ja silkkihuivissa, sametissa.
 Ne oli niin nättinä, makeoina,
 ja kasvot, unesta äsken pestyt,
 ne aivan kiilsivät kesävoina,
 ja kirkkokengät ne jaloissa kiilsi
 ja sydänalassa kummasti viilsi.
 Mut Mari oli murrillansa
 ja tukka oli turrillansa.

 Vaan sulhanen katsoo Maria,
 sen tummaa silmäparia
 ja valkoista avojalkaa.
 Ja puhemies se kihloja näyttää
 ja taitonsa kaikki parhaat käyttää
 ja virkansa tärkeän alkaa:
 ”On kymmenen lehmää talossa
 ja vankka on kivestä navetta,
 on sikaa viisi ja lammasta kuusi
 ja talo on muutoin aivan uusi.”

 Mut Mari katsoo sulhasta,
 sen vanhettuneita kasvoja
 ja lausuu: ”enkä huoli!”
 Ja tumma tukka se heilahtaa
 ja valkojalka se vauhdin saa,
 ja nopsana, niinkuin nuoli,
 taas vuoteellensa hän kiiruhtaa.

 Ja hän nukkui rauhassa makeasti
 ja nukkui aamun koittoon asti,
 ei tyytynyt sulhoon moiseen.
 Vaan sulhanen riensi taloon toiseen
 ja kenties kolmanteenkin asti.

 Ja saapui sulhasia yhtenään,
 vaan niist’ ei huolinut yhtäkään
 Mari pieni, mustahapsi.
 Ne oli niin ryppynaamoja,
 ne oli niin rumia, vanhoja,
 ja Mari oli vielä lapsi.
 Oli liian nuori hän vanhoillen nyt,
 kun nuorillekaan ei vielä mennyt,
 ei kiirettä vielä ollut, ei!

 Hän talvella tarkkana askaret toimi
 ja kesällä niittyjen kukkaset poimi
 ja paimensi karjoja,
 söi mesimarjoja,
 ja itse hän marjana makeimpana hohti,
 ja metsätietä karjansa kotihin johti.
 Ja vyötäisillä välkkyi vaskisolki
 ja valkojalka se rinnettä polki.
 Ja ahon hän rinteellä kevyenä keinui
 ja tumma tukka se tuulessa heilui.

II. 

 Hän lauleli kotihin kulkeissaan,
 ja lehmät kuuli sen laulun vaan.
 Ja hän lauloi näin:
 Elän yksinäin,
 elän vapahana alla taivaan.
 Täällä linnut laulaa ja soitot soi
 ja Tapiolan tyttäret karkeloi
 ja elämä on armasta aivan.
 Kun päivä on kuuma ja helteinen,
 kera Ahtolan nuorien neitosten
 minä lammin laineissa leikin.
 Ja kun toiselle rannalle katselen,
 näen mökin siellä mä pienoisen,
 se mökki se on jörön Heikin.
 Vähät siitä, Heikki on jörö ja vakaa,
 ei koskaan hän katsele lahden takaa
 miten Vellamon laineissa leikin.
 Mut jospa se tulla kapsahtais,
 kun uin, tähän metsän lahteen,
 niin silloin, silloinpa suututtais,
 hän ei näkis mua päivään kahteen.

 Mut huoleti, Heikki ei tohtinekkaan
 toki nousta ruuheensa vuotavaan,
 et luottane huonoon hahteen,
 ja minä niin rauhassa olla saan
 kuin metsässä mansikka varressaan
 alla sinelle siintävän taivaan.
 Mut maltappa, kaarnasta koverran laivan,
 sen illan tuulessa purjeineen
 mökin rantaan lähetän yli veen;
 ja jos Heikki tulla tohtii vain
 yli selkien sinisten laivallain,
 heti omakseen mun hän saa
 ja mä emännäks lähden lammin taa,
 mut muutoin syksyhyn vuottakoon
 ja itse lehmänsä juottakoon.
 Tätä tyttöä helposti kahlita ei,
 näin vapahana hauska on olla, hei!