Morsian (Runeberg, 2)
Tu’, vieras, tässä lehdistö,
 Sull’ hoivaa tarjoova,
 Oi, ällös suotta häiritkö
 Nyt illan rauhoa;
 Se murheelle on herttainen,
 Tääll’ valvoo sydän tuskainen.

 Kas, tuolla kaljurannalla
 Näät immen kelmekkään;
 Hän, otsa käden suojassa, 
 Nyt istuu yksinään,
 Hän vettä, maata katsastaa,
 Ja poski lunta tavoittaa.

 Oi, päivät, yöset ainiaan
 Hän nähtiin niinkuin nyt;
 Hän eilen istui aallollaan,
 Siit’ ei oo siirtänyt,
 Hän ennen itki kyynelen,
 Vaan aika kuivas sen.

 Kun ilta joutuu lauhkea,
 Kun leyhkä uinahtaa,
 Ja lahti peilin kaltaisna
 Jo taivon kuvastaa,
 Hän silmän tylsän laskeilee
 Ja syvyytehen tuijailee.

 Kun tuuli joskus havahtuu,
 Ja lahti tummenee,
 Ja peilin kalvo musertuu,
 Ja varjo hämmenee,
 Hän taivahasen katsahtaa,
 Ei toivoa tok’ sieltä saa.

 Hän tuolta kerta katseli
 Myös vettä tuota päin,
 Hän kiiltoansa seurasi,
 Ku pyrki tänneppäin,
 Vaan aalto kullan hautasi
 Ja ruumiin kätki ijäksi.

 Siis ällös, vieras, häiritkö
 Nyt raukan rauhoa!
 Tai silmää immen kääntäkö
 Pois mieli-aallosta!
 Se jäännös hällä ainoa
 On muinaisesta riemusta!