Kohtalo (Uskela)
Niin moni usein valittaen hokee:
 ”mä olen saanut paljon kovaa kokee,
 mua kohtalo niin kauheasti vainoo”.
 Tää virsi heidän huulillaan on ainoo.

 Vaan hyvin harva sitä seikkaa huomaa,
 ett’ elämänsä kulkee sitä uomaa,
 jota hän itse joka päivä kaivaa.
 Siis valitus on vallan turhaa vaivaa.

 Se elämälle kurjuutta vain lisää.
 Vain tyhmä etsii kohtalonsa isää.
 Se syntyy siitä, huoliaan kun huokaa
 ja kyyneleistään keittää himoruokaa.

 En tahdo suinkaan itseäni kiittää,
 päinvastoin tahdon esimerkin liittää,
 ett’ olen ollut niinkuin kaikki toiset
 nuo surkeat ja kovakohtaloiset.

 Mä kauniin tytön tähden jouduin huumaan,
 ja sydämeni syttyi liekkiin kuumaan.
 Vain häntä ajattelin yöt ja päivät,
 ja kaikki työni tekemättä jäivät.

 En nukkunut, en syönyt enkä juonut,
 en itselleni hetken rauhaa suonut.
 Mä syleilyistä, suuteloista elin
 ja mielessäni mietin, kuvittelin:

 ”Näin onnellinen oon ja aina oisin.”
 Vaan kohtaloni määrännyt ol’ toisin:
 mun lemmittyni löysi toisen pojan
 ja hänen rinnastaan sai selkänojan.

 Mä harmissani hammastani purin
 ja lemmittyni petturuutta surin.
 ”Ah”, huokaelin, ”jospa saisin kuolla,
 kun en saa enää huuliansa nuolla”.

 Mä kovaa kohtaloa syytin, moitin,
 vaan tällä kaikella mä tyhjää voitin.
 Lie ollut hehkuvampi toisen lempi
 ja toisen polvi hiukan pehmoisempi.

 Nyt ilman häntä hyvin makaan yöni
 ja syön ja juon, ja hyvin sujuu työni.
 Ja vaikka kaikki toiset naiset kuolis,
 niin hänestä en suinkaan enää huolis.

 Toisia tyttöjä mä hain ja sainkin,
 ja vihdoin viimein yhden heistä nainkin.
 Jos kohtaloa syytän, niin teen väärin,
 kun itse heidän hännässänsä häärin.

 Rukkaset saa niin moni nuorukainen,
 ja toiveissansa pettyy moni nainen,
 kun turhaan valvoo, odotellen ylkää,
 vaan tämä hänet toisen tähden hylkää.

 Niin moni kyllästyypi lemmittyynsä,
 vaan tää ei huomaa, ett’ on oma syynsä.
 Ja moni, joka armahansa saapi,
 sen hiiden kattilahan toivottaapi.

 Mies köyhä voipi naida naisen rikkaan,
 ja tyhmä nainen miehen mainehikkaan
 voi saada, mutta oikein mielen mukaan
 ei saanehensa tunne sentään kukaan.

 Jos sattuu saamaan vaimon perin pahan,
 mies arvoa ei ymmärtää voi rahan,
 ja usein tyhmä nainen, orja aineen,
 vain pilaa miehen kunnian ja maineen.

 Hän silloin pyrkii kohtaloltaan suojaan
 ja vimmastuupi maan ja taivaan luojaan,
 mi syöjättären mokoman on luonut
 ja hänen elämänsä tielle tuonut.

 Ja joskus pahaan jouduttuaan raivoon
 hän mellastaapi, tahtoo juosta kaivoon,
 vaan kääntyy takaisin jo puolitiestä
 ja alkaa tuota syöjätärtä piestä.

 Voi käydä joskus sulle, kiusatulle,
 kuin naapurillesi ja myöskin mulle,
 kun kohtalomme oikein vainoo meitä,
 ett’ nainen kiusaa käymään synnin teitä.

 Kun sua sitten omatunto soimaa,
 ei kohtaloas kantamaan oo voimaa,
 et seurausta miehen lailla kestä,
 vaan tahdot itses puhtahaksi pestä.

 Sä hurskaan naaman käännät puoleen herran
 ja syyttäin sitä naista, jota kerran
 sä joka säässä rakastavas vannoit,
 sä sanot: ”Vaimo, jonkas mulle annoit...”

 Näin meille käypi. Kuinka ajat muuttuu,
 niin toiveistamme aina jotain puuttuu.
 Se johtuu yksinkertaisesti siitä,
 ett’ ihmisell’ ei mikään onni riitä.
 – – –

 Kun käymme huuliamme pureksien
 ja kovaa kohtaloa nureksien,
 mi valvoo aina meidän parastamme,
 niin omaa onneamme varastamme.

 Kohtalo aina hyvää tarkoittaapi.
 Ken sitä torjuu, luotaan karkoittaapi,
 hän huomaa myöhään, että onni, hyöty
 karvaina pippureina jo on syöty.

 Vaan kohtalon kun tyynin mielin vastaan
 otamme aina, siten ainoastaan
 me omaa etuamme harrastamme
 ja vartutamme leipävarrastamme.