Kristityt valloittavat maureilta Alhaman
Maurilaisten kuningaspa
 halki kiiruhti Granadan,
 portilta Elviran ehti
 portille jo Vivarramblan.
 Kirje kuninkaan on saama,
 ett’ on vallattu Alhama.
       Oma, ah, Alhama!
 Tuleen tuiskasi hän kirjeen,
 tuojan tappoi, iski maahan,
 kourin kiskoo hapsiansa,
 parranhaiventansa raastaa,
 muulin sotaratsuun vaihtaa,
 nousee taistosatulaansa,
 Zacatinin tietä kohoo
 kukkulalle jo Alhambran,
 toitotuttaa hopeaisin
 torvin, toitottimin kauas,
 jotta kutsun maurit maillaan
 kuulis ajaessaan auraa.
       Oma, ah, Alhama!
 Neljin viisin, vitkoin katkoin
 karttui parvi suuri; haastaa
 Allahin nyt palvelija,
 väkiparta, vanha, harmaa:
 »Miksi, kuningas, sa meidät
 tänne kutsuit, kaiken kansan?»
 »Suurest’, ystävät, Alhaman
 häviöstä tiedon saamaan.»
       Oma, ah, Alhama!
 »Oiva kuningas, sep’ oikein,
 oikein sulle, parhaiks aivan!
 Surman sult’ Abencerragit,
 kuolon kukka sai Granadan;
 tänne luopioita laskit,
 Cordoban sa kuulun saastaa.
 Siksi, kuningas, nyt siedät
 koston kaksin verroin raskaan,
 kukistut kuin valtakuntas,
 raunioiksi jää Granada.»
       Oma, ah, Alhama!

Anonyymi
Otto Manninen
Runot