Luettuani Silvio Pellicon kirjan ”Vankeuteni”
Oi terve veli! huudan sulle,
 Italian poika tulinen!
 Viel’ äsken tuntematon mulle,
 Nyt ystäväni armainen!

 Jos kasvoitkin sa kunnahilla,
 Joit’ aikain maine ylistää,
 Ma mailla Pohjan kaukaisilla,
 Joit’ iki vaivuttaapi jää.

 Jo haudallasi tammi juurtuu,
 Saa hautakumpus sammaleen,
 Ja piirros muistokives uurtuu,
 Ja mailma rientää edelleen.

 Mut aikain lennon mieli jalo
 Ja paikkain aavat voittavi,
 Kuin kaikkianne päivän valo
 Niin loistaa pyhä intoki.

 Sun kanssas maasi ihanaisen
 Ma kohtaloita sureksin,
 Italian ikeest’ muukalaisen
 Ma vapauttaa himoitsin.

 Sun tyrmääs laulun hellän kuulin
 Ma Magdaleenan kaikuvan,
 Innoissain huusin kalpein huulin
 Nimeä tuntemattoman.

 Minullei ”lyijyhuonehisin”
 Adrian helmi hymyili,
 Ol’ taisteluihin kauhe’isin
 Murtua sairas mieleni.

 Spielbergin vankikomeroihin
 Sun kanssas kytkettihin mä,
 Ja toivoin, kadehtien, noihin,
 Kuin Oroboni, nääntyä.

 Jo kymmenesti luonto virkos,
 Ja taipui talven valtahan,
 Silloinpa vasta kahle kirpos
 Kädestä miehen vapahan.

 Mik’ ilo nähdess’ isäinmaasi.
 Italian kunnaat kukkaisat,
 Kun isä, äiti, armahasi
 Syliinsä taas sun sulkivat!

 Oi terve veli! huudan sulle,
 Italian poika tulinen!
 Viel’ äsken tuntematon mulle,
 Nyt ystäväni armainen!

Leimu [Kustavi Grotenfelt].

Kustavi Grotenfelt
Runot