Kauhavan poika
Juna tuli Kauhavan asemalle,
 hihkuen, puhkuellen.
 Asemalta poikia astui parvi
 vaunuun huudahdellen.

 Kaikk’ oli vahvoja niinkuin karhut,
 kaikk’ oli ryyppypäissä,
 kaikki ne mellasti myrskyn lailla,
 yks oli viinamäissä,

»En ole», lauleli parhain poika,
»kasvoilla kaunistettu,
 vaan olen voimalla, uljaalla luonnolla,
 riemulla reimastettu.

»Hei vaan! Laulaen –» Vaunuun astui
 junan kuljettaja,
 muistutti poikia vakavasti,
 ett’ olis riemulla raja.

»Hei vaan!» huuteli parhain poika.
»Kuuleeko laulua kukaan?
 Paljo on poikia, yks vain tohtii
 huilata mielensä mukaan».

»Kuules!» kumppanit kuiskuttivat,
»Joudumme kenties linnaan» –
»Hei, ylös lennätte! Sinne jos mennään,
 menkäämme uljahinnaan!

 Huima mä olen, mut tahdon tulla
 huimaa huimemmaksi.
 Kelpaa se henttuni hento ja hieno
 huimankin hoitajaksi». –

 Laulajan vastassa vaunussa istui
 äitinen nuori ja hellä.
 Koitteli lastansa itkeväistä
 vaalia, viihdytellä.

 Poikanen lauleli, jotta se kaikui
 pilvien pieliin asti.
 Laulusta lapsonen vain yhä kiihtyi,
 vaikeroi haikeasti.

 Äitinen huolevan kyyhkyn lailla
 katsahti hurjimusta.
 Katseessa siin’ oli hellyyttä pyhää,
 hartainta rukousta.

 Huima ku huomasi. Kuin oisi piston
 puukosta rintaansa saanut,
 heittäysi nurkkaan hän istualle –
 melu oli vaiennut, laannut.

Lauri Soini.

Lähde: Työmies 9.10.1901.

Lauri Soini
Runot
Työmies
1901