Saman Luojan käsialaa
On lähtenyt hanki jo maasta,
 kevätlaulua laineet soi.
 Joka lehvä on kieli mi haastaa,
 puro pulputen tarinoi.

 Täynnä eloa hehkuvata
 on vesi, ilma ja maa.
 Sopusointua ihanata
 terä tähtimön heijastaa.

 Sama henki on jokaisessa
 sama oikeus onnehen,
 maan madossa, ihmisessä
 ja kuvussa kukkasen.

 Saman Luojan se käsialaa,
 mikä hetkisen hengittää,
 mikä hetkisen hehkuu ja palaa
 tai vilussa värjöttää.

 Voi sitä ken runnellen, raastain
 käy Luojansa temppeliin!
 Sen tuomio nousee maasta
 ylös taivaan korkeuksiin.

 Voi sitä, ken lisää taakkaa,
 missä huojentaa sitä voi!
 Maan alhosta tähtiin saakka
 kun heikonkin huokaus soi.

1929.