Karjalaisten laulu
Suloisessa Suomessamme
 Oisko maata armaampaa,
 Kuin on kaunis Karjalamme,
 Laulun laaja kotimaa!
 Laulua sen kosket kuohuu,
 Järven aallot loiskuaa,
 Säveleitä salot huokuu,
 Ikihongat humajaa.

 Perintönä laulun juuret
 Meill’ on muinais-ajoilta,
 Jolloin kaikki toimet suuret
 Laulun tehtiin mahdilla,
 Jolloin meidän kankahilla
 Taitomiehet askaroi,
 Nuotioilla nokisilla
 Ongelmoita aprikoi.

 Yli Suomenniemen vielä
 Maine kuulu kulkevi,
 Kuinka Väinön kannel siellä
 Koko luonnon lumosi;
 Kuinka seppo taitoniekka
 Sammon kirjokannen loi,
 Tahi Kaukomielen miekka
 Sota-innoin salamoi.

 Ei oo meillä rikkautta
 Eikä maamme viljavaa;
 Vaan on laulun runsautta
 Kylvämättä kasvavaa;
 Sit’ ei pane idän halla
 Eikä pohjan pakkaset,
 Se ei sorru sortamalla,
 Sitä ei lyö rakehet.

 Kyll’ on kansa Karjalankin
 Monet kovat kokenut,
 Väkivallan raaimmankin
 Iskut tuimat tuntenut;
 Kestänyt on sodan pauhut,
 Sorrot vuosisatojen,
 Sodan pauhut, vainon kauhut,
 Kolkot vuodet katojen.

 Mutta meiltä laulun mahti
 Mennyt maan ei rakohon,
 Säveleiden sorja tahti
 Viel’ ei vienyt pakohon;
 Josko murhe mieltä painaa,
 Tahi riemu kohottaa,
 Laulu, soitto meiltä aina
 Yhtä herkäst’ irtoaa.

 Konsa vaino Suomeamme
 Kovin kourin koettelee,
 Silloin kurja Karjalamme
 Suomen surut soittelee,
 Ja kun onnen päivän koitto
 Suomellen taas sarastaa,
 Silloin riemun suuri soitto
 Karjalasta kajahtaa!

P. J. Hannikainen
Runot
Karjala