Hääaamu
Tuoll’ lämmin auer leijuu
 Päin kukkalavaa,
 Ja helmiaarteitansa
 Jo kukat avaa.

 Mut valkoseinän lämpö
 Jo paahteelt’ tuntuu,
 Myös suihkulähde vilpas
 Kun vielä untuu.

 Tuoll’ aamun helle paistaa
 Jo hiekkatiellä,
 Mut mikään kevyt askel
 Ei helky siellä.

 Miks vanhaan tapaan jalka
 Ei santaan paina
 Taas sievää jälkeänsä,
 Kuin ennen aina?

 Miks kukkia ei hoida
 Käsi tavan mukaan?
 – Ei, hiljaa, vait on kaikki,
 Ei saavu kukaan.

 Vait vuotta ummut ruusuin
 Nyt tuhantenki;
 Puun latvaan univalvein
 Käy tuulenhenki.

 Se nostaa raskaan verhon
 Damastikaistaa,
 Ja huoneeseen jo päivä
 Kuin ihmein paistaa.

 Yli mattoin hiljaa valuu
 Nuo sädejuovat,
 Mut leyhkät kukastoista
 Jo viestit tuovat.

 Alkoovin luona liitäin
 Ja pitäin pilaa,
 Ei kärpäsparvi huomaa
 Ees asiain tilaa.

 Mut vankeuttaan paarma
 Tuoss’ yrmii ääneen,
 Sen vaisto näkyy vallan
 Jo metsään jääneen.

 Päin toista akkunasta
 Käy hurjan tavoin, –
 Ei huomaa vanki, että
 On toinen avoin.

 Mut muita rohkeammin
 Nyt sisään vainen
 Saa huimapäinen leyhkä
 Ja huumaavainen.

 Kautt’ uudinten ja verhoin
 Ja pitsienki
 Yli kahden otsan leijuin
 Käy tuulenhenki.

 Se viestit kukkasjoukkoin,
 Jotk’ yksin janoo,
 Tuo hoitajattarelleen
 Ja hoivaa anoo.

 Mut tuoksuaan se turhaan
 Luo pielukselle;
 Hän toisen kukkatarhan
 Sai sydämelle.

 Nuo nuoret, raikkaat huulet
 Vain hehkuu, hymyy,
 Ja sulosuukot vielä
 Niiss’ salaa lymyy.

 Oi, armaan syleilyssä
 Jää unhoon aika,
 Ja hääyön runoudessa
 On vanha taika.

 Vait, täynnä hartautta
 Jo päättää retken
 Tuo luonnon nuori airut
 Ja aamuhetken.

 Vain pois se kukkain luokse
 Taas ulos palaa
 Ja niille nähdyt ihmeet
 Nyt kertoo salaa.

 Käy silloin kuni kuiske
 Jo kukastoista,
 Ja kaste hiljaa valuu
 Nyt umpuloista,

 Ja odotus jo kätkee
 Ja kaikki herää,
 Ja päivä sädeverkot
 Taas lehtoon kerää,

 Ja suihkulähde yhtyy
 Jo riemuun tähän,
 Ja kukkalavaa kerttu
 Käy kitkemähän.

 Mut raskaan verhon kaistaa
 Vait kiskoin kiinni,
 Nyt seijain silmin hymyy
 Pien’ amoriini.