Ohitse
Käyn puiston portille mä häntä vastaan,
 kun ensi sävel helkkyy lahorastaan,
 ja kuuntelen ja katson, eikö käy
 jo polulla hän – ei, ei vielä näy.

 Oi, voinhan käydä häntä vastaan lehtoon,
 niin kutsuvasti viittoo tähti ehtoon –
 jo lehdossa hän asti varmaan lie,
 jos pitkäkin on hällä käydä tie.

 Käyn tuoksuun lehdokin ja vanamoiden,
 kuu polulleni katsoo unelmoiden –
 niin autio ja tyhjä lehto on,
 jo rastaskin on käynyt lepohon.

 Oi, korpehenko nyt mun tieni johtaa –
 niin moni vaara korpitiellä kohtaa –
 oi, luokses kohta, aivan kohta saan,
 kun hetkisen sä ootat, varrot vaan.

 Ei kiilu tähdet, paista kuuhut tiehen,
 kun kohtuhunsa viepi korpi miehen.
 Oi, turhaan kävin myöskin korpitien –
 hän ohitseni jossain käynyt lie.