Neitsyt Maaria ruusustossa
On Maaria uinunut ruusustohon
 luo Taaborin, kun jäi Natsaret taa;
 uni äidinhuolista alkavist’ on,
 ja ne Daavidin hymyyvä poika saa.

 Yli neitsyen unten on taivas sees,
 ja lehvissä lintujen laulut soi;
 tuoll’ ulkona kiertävät taa ja ees
 syyspilvet, ja tuulet ne vaikeroi.

 Rusoruusut täällä on nuorekkaat;
 mut ne Jisreel-kentällä raukeaa.
 Tuoll’ ulkona aika tallaa maat;
 se hiipien käy liki uinujaa.

 Sota ulkona, orjuus, kiista ja syy,
 ja kuoleva mailma, jot’ tuskittaa;
 ikielämä täällä nyt ilmestyy
 ja ihmisoikeus ja rauhan maa.

 Ja Maaria herännyt ruusustoss’ on
 – Genetsaret-järvellä leimahtaa –
 punaraitaa hän neuloo kapalohon,
 min Daavidin kansanmarttyyri saa.