Toivon hetkenä
Ihana on impiseni, tuo suloinen synnyinmaa!
 Koskea ei sua vainen vallat öiset enään saa.
 Jo ilman rantehella ruskoittaapi
 Onnen päivä, aamun koi,
 Toivon ruusupilvet kuiskajaapi:
 Suomen suureks luoja loi!

 Sydämet jo Suomen sulaa, niistä lähtee jäykkä jää,
 Koska rakkaus isänmaahan rintojamme lämmittää.
 On tyttäres ja poikais valvehilla
 Voimansa he uhrajaa,
 Seppelöivät vielä laakerilla
 Sua, Väinön kansan maa!

 Rakkaushan kaikki voittaa, voittaa kovan onnenki –
 Mutta sitte kerran koittaa meille aika armaampi
 Ja ihmehenä maamme maailmalla
 Vielä suusta suuhun käy –
 Ei sillon enää yötä taivahalla
 Eikä pilvilöitä näy!

–[Fann]y–[Frima]n–.

Lähde: Pohjois-Suomi 10.4.1878.

Fanny Friman
Runot
Pohjois-Suomi
1878