Runoilijan valitus
Miksi lakkaamatta laulaa
 Sieluin säveleistä pauhaa.
 Ja jos kuinka laulankaan
 Vastineetta olla saan.

 Laaksolinnun lauluseenkin
 Vastaa vuori, laaksonenkin
 Lehto lempii tuulelmaa
 Ranta aina aaltoja.

 Kieltä on min kuulee, haastaa,
 Ääntä se, mi lempii, vastaa;
 Runoilijan äänt’ ei vaan
 Toisen sydän tunnekaan.

 Voi, miks’ jäänyt ei mun äitin
 Suomen arovirtain ääriin,
 Missä kuuluu sointuinen
 Oma kieli entinen.

 Niin mä tuntisin ne äänet
 Kotilaakson kai’un väreet
 Eikä rintain riehuisi
 Yksin, kuin nyt, kaipaisi.

 Nyt jos yksin uinailenkin
 Laulain surut hautailenkin:
 Ja kun kerran kuolen vaan
 Eipä kukaan muistakaan.

 Pian käy jo päivänkoitto
 Sulo Suomen valon voitto!
 Maa, tuo ennen synkkä vaan
 Koht’ on valo loistossaan.

 Vaan, mä silloin makaan maassa
 Hiljaa kukka kunnahassa
 Ja mun nimein, lauluni
 Onnenpäivään vaaleni.

 Sure sävel suhtalooni
 Lausu laulu kohtalooni!
 Oi, miks’ runomaailmaan
 Olen yksin jäänyt vaan!

– a –.

Lähde: Lappeenrannan Uutiset 1.3.1889.

Emil von Qvanten
Runot
Lappeenrannan Uutiset
1889