Neidon valitus
Eipä mene mielestäni,
 Eikä muistosta murene
 Armias, ihana aika,
 Jona lasna lauleskelin,
 Pikku piikana visersin
 Ilolla ihanan linnun,
 Leipojaisen leikitsevän
 Tuolla pilvien povilla
 Vapahana, vaivatonna.

 Vapaa vaivoista syämmen
 Tuuin ennen tuulen lailla,
 Kiiätin kipunan lailla,
 Lensin lehtenä lehossa,
 Perhosena pyörtänöillä;
 Mehun maistelin makean
 Kukan kultaisen kupista,
 Hopealta hohtavasta.
 Murenille muukalaisna
 Ilona istuin aholla,
 Mehumiellä mättähällä,
 Istuin kukkana keolla,
 Lempeästi leikitellen
 Suloisten sisarten kanssa,
 Tyvenesti tuuitettu
 Tuulen hengeltä tulevan
 Metisestä manteresta.

 Levon kuvana levolla
 Nukuin nurmilinnun lailla,
 Rauha rakkahin rakensi
 Sijan sivuuni suloisen,
 Eikä untani uhannut
 Vaivalla valkenevaisen
 Päivän, pahoilla suruilla
 Syäntä nyt suitsuttavan.

 Mikä nyt juoksi mieleheni?
 Mikä aivooni osasi
 Aivan ankara ajatus?
 Mikä syttyi syämmeeni
 Tuli ennen tuntematon,
 Kun ma vuotta viisitoista
 Olin jättänyt jälelle?
 Nousi nousulla nisäni,
 Suitsu outo syämmeeni,
 Huoli uusi huivin alle
 Pullistuvahan povehen.
 Niin on tukala tuvassa,
 Mieli raskas manteressa,
 Ei ole lehossa lepoa,
 Eikä onni oksapuitten
 Asu mustan varjon alla.
 Vaiva vaivuttaa levolle,
 Vaiva vaivaapi uneni,
 Vaiva herättää valolle,
 Uuen päivän paistehelle.
 Tuolla sytevi syämmen
 Peitetyissä pohjukoissa
 Tuli toivon tuntematon,
 Tuli outo ja tukala,
 Jot’ en saata sammutella,
 Enkä raski raiskaella.
 Tuonne kiiruhtaa kivasti
 Kaikki kieleni tarinat
 Yksinäni ollessani,
 Tuonne aivoni ajatus,
 Tuonne suosio syämmen
 Toivon polvuille pimeän,
 Ahtahille aavistusten,
 Syämmelleni suruisten,
 Syämmelleni suloisten.

Erik Ticklén
Runot