Vihan päivä
Tuoksui aamu toukokuinen,
 keikkui impi ilosuinen,
 uuden nurmen nuorteuinen.

 Katsoi päivä taivahalta,
 koivut lauloi kukkulalta,
 impi hymyi hatun alta.

 – Niinkuin munkki, mustaveli
 miesi tietä mittaeli,
 tyhjäsydän taivalteli.

 Yhtynyt ei iloon rastaan,
 hymyyn hymyillyt ei vastaan,
 astui tuiski ainoastaan.

 Hukkaan hälle, hukkaan vainen
 hymyi, keikkui kaunokainen,
 – laps ei enää, viel’ ei nainen.

 Kallein kevättunne turhaan!
 – Vaan kuin syypää suureen murhaan,
 rauhaansa mies etsii turhaan.

 Ehti ohi parahiksi,
 tuntee: ”Rikkomattaan miksi
 joutuu jotkut syyllisiksi –?”

 Ja jo sydämessään taipuu,
 maata syleilee jo kaipuu,
 ja jo otsa ylväs vaipuu.

 ”Kevähätär, kevään tytti,
 tunnen: polton hymys sytti,
 veret synkät sykähdytti.

 Tunnustan: jo tulvii kaipuu,
 sydän, tahto puolees taipuu,
 otsa ylväs maahan vaipuu.

 Palaa, tuomiten jo tule,
 jalka niskaan jäykkään pole,
 – sydämelle tuomar’ armas ole!”