Herranvoima
Paiskoo myrsky valtameren pintaa,
 aukee merihaudat ihmeinensä,
 nousee ihmiskätten ylpeet teot,
 laivat maitten kuulut, niinkuin kupla,
 koska olkipilliin lapsi puhuu
 vaahtovettä leikkivadissansa,
 nousee mailman ihmeet valta-aallon
 harjaa, syöksyy, vapisee ja vaipuu
 raajarikkorungoin suureen, hurjaan,
 hukuttavaan syliin.

                      Taikka särkee
 vuolas, villi virta edestänsä
 vuorenselän ikivanhan, paiskaa
 väkivoimin yli vaahtojansa,
 hypyn huiman tehden satain mittain.
 Silloin pauhu sen jo maita kiertää,
 kuuluu penikulmat kumu yhä;
 ylväs, ylpee voimist’ on se koski,
 niinkuin leikin tehden pyörät tempaa
 tehtaan työtätekeväiseen lentoon.

 Yksi sentään yli muiden voima,
 herranvoima, yläilmain mahti.

 Reunaa taivaan kun se ensin kiirii,
 liikkuu luonnossa jo oudot enteet,
 aavistelu arka, tuskaa täysi.
 Hiipii päivä pois, se päälleen käärii
 pilvein huolihunnut kolkot; mykkyys
 maassa on, ja taivas vaiti vartoo,
 tulee pilvivuori pilven päälle,
 niinkuin joukot synkät, taisto valmiit
 selkätukena on toisillensa.

      Silloin viesti,
      salaman säihke
      idästä lyöpi
      länteen hamaan,
      seuraa toinen, kolmas,
      leiskaa jo uhkan
      sinisenä loimuna taivaat,
      käy jymy ilmoja,
      niinkuin säätäis
      Luoja taas maailman
      uudestaluomisen töitä.
      Käy jymy, sinkovat
      särkevät liekit,
      maassa on vavistus, siunaus, kauhu,
      istutaan yksissä huoneissa hiljaa,
      parkaistaan, kun maaperä keinuu,
      ryskää katot,
      kaatuu kartanon komea koivu,
      kiitää pirstoina pitkin pihaa.

 Meri, ylväs ennen sekä laivain
 ahne, huokaa syvään nyt ja anoo
 nöyrin, katuvaisin, mustin muodoin
 armahdusta.

              Kuuntelevat kosket,
 tehtaat seisoo, vetten pauhu hukkuu
 taivahitten ääneen; maitten, merten
 sydäntä nyt sytee tilinteon
 hetki suuri, vapisuttavainen.

 Toisin vuoroin pimeys ja uhka,
 toisin valo silmänkaato-kaunis,
 jyly, jymy ylähisten tarhain,
 räiske, säihke, kunnes kolkot putoo
 kauhun vaahdot ohi akkunoiden.

 Yksi ylähäll’ on herranvoima,
 tulee, menee se kuin tuomar’ ylhä,
 mentyä sen siunaa ihmislapset,
 ristii rintansa taas uuteen eloon;
 puhdas, selkee luonnonkin on lupa.