Fritiofin satu: 11. Fritiof Angantyyrin luona
Nyt laulu lähtee vielä
 jaarl Angantyyrin luo;
 hän honkasaliss’ siellä
 kanss’ urhojensa juo.
 Jo huolet kaikki haipui,
 hän katsoi merellen,
 miss’ aaltoon päivä vaipui,
 kuin joutsen kultainen.

 Mut Halvar meren puolta
 nyt pihaa vartioi.
 Jos työstään piti huolta,
 myös simaa ukko joi.
 Sai sarven kaunihisti
 ja suuhunsa sen kaas,
 sen ikkunasta pisti
 vain vaiti sisään taas.

 Nyt keskisaliin aivan
 hän kauas viskas sen:
 ”Nään lainehilla laivan,
 sen matkaa kiitä en.
 Nyt miehet laskee rantaan,
 he välttää surman suut;
 kaks jättiläistä kantaa
 jo maihin valjut muut”. –

 Pois katseen yli lahden
 jaarl Angantyyr nyt loi:
 ”Elliidaks tunnen hahden,
 min Fritiof, luulen, toi.
 Jo käynti, ryhti takaa:
 on Torstin poika hän!
 Noin uljas otsa vakaa
 on Pohjass’ yksin tän.”

 Nyt juomingeista päissään
 nous Atle viikinki,
 mies mustaparta, äissään
 kuin hurja raivuri.
 ”Nyt”, huusi, ”tahdon koittaa
 miks kulkee huhu tuo,
 ett’ aina Fritiof voittaa
 eik’ koskaan rauhaa suo.”

 Kakstoista hänen miestään
 jo karkas penkiltään.
 Jo ennalt’ ilmaa piestään
 ja miekoin pistellään.
 He ryntää kohti rantaa
 luo laivan väsyneen,
 miss’ uskallusta antaa
 jo Fritiof miehilleen.

 ”Nyt oisit kuolon saalis”,
 huus Atle rymyillen,
 ”mut olkoon taisto vaalis
 tai pako kiireinen.
 Taas armoa jos pyynnet,
 vaikk’ kiivas urho oon,
 kuin ystävykset tyynet
 me käymme kartanoon”.

 ”Kai väsyin ehkä tiellä”,
 ties Fritiof urhokas,
 ”mut mull’ on miekka vielä,
 en kerjää armojas.”
 Jo välkkyy miekat näillä,
 he kahvaa kouristaa,
 ja Angurvaadel-säilä
 se liekein loimuaa.

 Nyt viuhuu iskut rankat,
 nyt lyönnit lankeaa;
 ja kilvet, vaikka vankat,
 yht’aikaa halkeaa.
 Jo pelkää katsojatki,
 niin tuima siin’ on työ.
 Mut Angurvaadel katki
 jo Atlen miekan lyö.

 ”Ei miekattoman verta
 juo miekka Fritiofin,
 mut voidaan käydä kerta,
 jos tohdit, painihin.”
 Kuin aallot vaahtipinnat
 nyt hyökkäävät he päin,
 ja teräspaitarinnat
 jo tykkii sylikkäin.

 Kuin karhut luodon jäällä
 he telmii taistellen,
 kuin kotkat myrskysäällä
 he iskee yhtehen.
 Kai kallionkin juuret
 jo siinä järähtäis,
 ja rautatammet suuret
 ne tuskin pystyyn jäis.

 Ja hiki valuu päistä,
 ja rinnat kohouu,
 mut kivet, pensaat mäistä
 ne irti kiskoutuu.
 Vait kahteen joukkoon taajaan
 jää miehet vuottamaan;
 tää paini kuulu laajaan
 ol’ kautta Pohjoismaan.

 Mut Fritiof voimin kaikin
 jo Atlen alleen löi,
 päin rintaa polven saikin
 ja lausui jylinöi:
 ”Jos miekka nyt ois mulla,
 sa mustapartapaa,
 pian sydämessäs sulla
 ois säilän kylmä jää”.

 ”Ei estä tuo, sen takaan”,
 ääns Atle ylpeään.
 ”Hae kalpas, niinkuin makaan,
 niin makaamaan ma jään.
 On toinen kuten toinen
 Valhallan matkamies:
 ma tänään mennä voinen,
 sa huomenna kenties.”

 Läks Fritiof, – viipymättä
 sois leikin päättyvän:
 Mies iskuun nostaa kättä;
 ei Atle liiku hän!
 Jo järkkyi mieli miehen,
 ei vihaa enää näy,
 jää isku puolitiehen,
 hän Atlen käteen käy.

 Mut Halvar innokkaasti
 nyt sauvaans’ ylentää:
 ”Kun tappelette”, haasti,
 ”jo riemut hukkaan jää.
 Kaikk’ kultalautasetki
 jo höyryy, kutsuu luo;
 ne jäähtyy joka hetki,
 ja näännyn, jollen juo”.

 Käy sopuisalla miellä
 nyt saliin kumpikin;
 niin paljon uutta siellä
 ol’ nähdä Fritiofin.
 Siin’ ei näy seinät paljaat
 tai palkit palhotut,
 ne verhoo kultataljat
 ja kukkakirjailut.

 Lies keskilattialla
 siell’ loimuaan ei luo;
 on muuri seinustalla
 ja marmorinen tuo.
 On sauhun käry poissa
 ei nokihirttä näy;
 on lasit ikkunoissa,
 ja ovi lukkoon käy.

 Näät haarakynttilöitä,
 jotk’ kultajaloiss’ on,
 ei urhoin juomaöitä
 luo soihdut valohon.
 Mut pöytään vartahaltaan
 näät hirven kannetun;
 se kultasorkkaa altaan
 jo nostaa juoksuhun.

 On asettunut impi
 ain urhon tuolin taa,
 on katse kaunihimpi
 yötaivast’ tuikkivaa.
 Siell’ liehuu tumma tukka,
 ja silmät säihkeen luo,
 kuin kevään ruusukukka
 ne hehkuu, huulet nuo.

 Mut jaarlin kunniassaan
 näit kultatuolillaan;
 hän loisti haarniskassaan
 ja kypär’ otsallaan.
 Loi vaippa purppurainen
 kuin tähtein tuikkehen,
 ja kärpännahat vainen
 näit päärmehenä sen.

 Hän kolme askelt’ tullen,
 käy vastaan, kättä suo:
 ”Teet ilon, Fritiof, mullen!
 käy, istu tänne luo!
 Yön monen muistorikkaan
 kanss’ isäs viettää sain;
 myös poian mainehikkaan
 on paikka rinnallain”.

 Ja pikarin jo täytti
 hän viinill’ etelän,
 sen kuohuhelmet näytti
 kuin liekein säihkyvän:
 ”Niin, tervetullut taloon,
 sa poika ystävän!
 Te urhot, viiniin jaloon
 juon Torstin maljan tän!”

 Mies Morvenin nyt ylhä
 käy harpun kieliin noin,
 ja laulu synkän jylhä
 soi Velsin poljennoin.
 Mut toinen Pohjan tapaan
 hän töistä Torstenin
 jo lauloi laulun vapaan
 ja voiton ottikin.

 Nyt jaarli tahtoi kuulla
 myös seikat Pohjan maan,
 ja älymiehen suulla
 toi Fritiof tietojaan.
 Ei arvostelut missään
 vie häntä kiihkohon,
 kuin Saaga temppelissään
 hän puolueeton on.

 Kun niin hän kertoi pulmat
 ja vaarat retken tän,
 ja kuinka peikot julmat,
 nuo Helgen, voitti hän,
 niin jaarlin miehet oivat
 jo hymyyn veti suun,
 ja riemuhuudot soivat
 tuon urhon seikkailuun.

 Mut kun hän ylistellä
 ties Ingeborgiaan,
 kuink’ itkussaan on hellä
 ja jalo murheessaan,
 niin immet hehkurinnoin
 jo huokaa kanssa tän.
 Oi, kuinka painais innoin
 he kättä lempijän!

 Hän asians’ uljahasti
 myös viimein esittää,
 ja jaarli loppuun asti
 nyt tyynnä korvaks jää.
 ”Maa vapaa on, jot’ ohjaan,
 ei veromaita kait:
 juon Beelen maljan pohjaan,
 mut meill’ on omat lait.

 ”Taas Beelen poiat meille
 on oudot kerrassaan,
 mut tulkoot taistoteille,
 jos heill’ on syytä vaan!
 Käyn vastaan heitä rantaan, –
 mut isääs rakastin.” –
 Nyt tyttärelleen antaa
 hän merkin varkahin.

 Tuo kukkasvirpi sorja
 nous kultatuoliltaan;
 hän on niin vyöltään norja,
 niin täysi rinnoiltaan.
 Mut pieless’ sulo huulen
 pien’ Astrild veitikoi,
 kuin perho, tuoma tuulen,
 mi ruususs’ ilkamoi.

 Hän hetken viipyin poissa
 toi silkkikukkaron;
 miss’ sarvaat puistikoissa
 ja kauriit uljaat on,
 ja siinä laineet siintää,
 kuu kuultaa hopeinen,
 rubiinisolki kiintää
 nuo kultatupsut sen.

 Ja neito iloisasti
 vei isän käteen tän:
 toi siihen reunaan asti
 Byzansin kultaa hän.
 ”Tää tulijaisiks sulle:
 kuink’ käytät, kysy en,
 mut, Fritiof, lupaa mulle,
 jää tänne kevääsen.

 ”Ken lähtee syksyn selkään,
 on uhkaylväs vaan,
 ja Heid ja Ham, ma pelkään,
 jo elpyi uudestaan.
 Elliida myös, kun palaat,
 vois jäädä vaaraan kai:
 on veessä monet valaat,
 vaikk’ yksi surman sai.” –

 Noin puhuivat he pilaa,
 ja yön jo päivä vei;
 he ilollen soi tilaa,
 mut humalalle ei.
 He viime maljan vielä
 joi lopuks jaarlillen;
 niin kestityksiss’ siellä
 ol’ Frithiof talven sen.

sv:Frithiof kommer till Angantyr