Juoppous ja raittius


I. 

 On maa ja maassa kansa
 Elää ja askaroi;
 Vaan päivyt valollansa
 Valaista sit’ ei voi.

 Sill öinen peikko julma
 On myrkky-usvallaan
 Sen ympärillä ilman
 Täyttänyt kokonaan.

 Yli’ usvan kirkas päivä –
 Sen alla synkkä yö:
 Pimeessä parkuu kansa,
 Kun peikko julma lyö.

 Ja horjuellen kurja
 Käy kansa kuolemaan,
 Vaan peikko sitoo, nauraa,
 Ja hosuu uhriaan!

 Voi tuskaa toivotonta!
 On kansa raivossaan:
 Toisensa murhaa toinen –
 Ja peikko nauraa vaan!

 Veriinsä väsyy kansa
 Ja kärsii, odottaa:
 Yö epätoivon peittää
 Niin synkkää kuolemaa!

II. 

 Keväinen tuuli raitis,
 Puhdista ilman sää,
 Hajoita sumu synkkä,
 Sulaile kylmä jää!

 Kas, kautta usvakerran
 Nyt kirkas säde saa
 Valoisan tiensä: kansa
 Hortunut kavahtaa!

 Ja kirkkautta uutta –
 Mi kasvaa, laajenee –
 Ihaillen ihmisrinta
 Taas paisuu, sykkäilee.

 Ja toivo uusi täyttää
 Maan kaiken valollaan,
 Ja taisteluun ja työhön
 Ryhdytään uudestaan.