Suurten revontulten aiheuttamia iltamietteitä Jumalan suuruudesta
On päivän kasvot kätketyt,
 yö tullut kosteana on,
 laelle vuoren kiivennyt
 on varjo musta, muodoton.
 Ja kuiluss’, yllä, kiiluvat
 jo tähdet lukemattomat.

 Kuin mereen hietajyvänen
 tai kyven jäihin ikuisiin,
 kuin höyhen tuulenpyörtehen
 tai tomu myrskyn teille – niin
 yön tähtikuiluun häviää
 mun järkeni ja katse tää.

 Suut viisaiden näin virkkavat:
 siell’ aurinkoja legion
 näät, monet kansat, maailmat;
 vuossatain kierto loputon
 myös siell’ on, luonnonvoimat, lait
 – Jumalan kunniaksi kait.

 Mut miss’ on, luonto, voimas sun?
 Jo aamurusko pystyttää
 valaistuintaan yön kohtuhun!
 Vai liekehtiikö merten jää!
 Viluista tulta päällä pään!
 Ma yöhön tulleen päivän nään!

 Te, joiden silmä lakien
 ikuisten kirjaan tunkeuu,
 kautt’ ilmiöiden pieninten
 lait luonnon joille paljastuu
 kuin tähtein tietkin; vastatkaa:
 Mi järjen levottomaks saa?

 Miks yössä valo väräjää?
 Miks kalliota liekki syö?
 En ukkospilviä mä nää,
 mut kuinka salamoikaan yö!
 Miks kylmä huuru talvinen
 sytyttää kokon punaisen?

 Näät: usva häilyy yllä veen;
 näät helmirihmat auringon
 yöss’, ynnä liekkiseppeleen,
 mi vuorten pilvi-otsill’ on;
 ja näät: kun meri tyyntyy, niin
 sen aalto koskee eetteriin – –

 Miss’ alku tuntemattoman
 on avaruuden, sanokaa!
 Ken tietää ääret maailman?
 Ken näkee tähtitarhain taa?
 Ken tuntee luotuin lopun, ken –
 ken tietää Luojan suuruuden?

Lähde: Slaavilaisten kirjallisuuksien kultainen kirja. 1936. Toimittanut V. K. Trast. Werner Söderström Osakeyhtiö, Porvoo ja Helsinki.

Mihail Lomonosov
Runot
Uuno Kailas
1936
Lähdeluokattomat

ru:Вечернее размышление о Божием величестве (Ломоносов)