Spleen
Mua painaa autius huoneen,
 mua jokin ahdistaa.
 kun kaupungin sadetta juoneen
 yö verhoaa.

 Koko päivän ja illan palas
 kuvas lempeä sydämeen.
 Vedin uutimet alas,
 surun laskin valloilleen.

 Oli oikeus sen – näen kyllä –
 sinut ottaa, ken sinut toi.
 Veden nyyhkytys räystään yllä
 mitä vaikeroi?

 Sade taukoamaton
 vesikouruissa nyyhkyttää.
 Olen yksin alla katon.
 Olen ilman ystävää.