Suomettaren osa
Kun kerran emo Luonnotar
 Lapsparvellensa alkoi jaata
 Perintötilkun asuinmaata,
 Nous siitä telme, totta mar!
 Kiivaimmat riehuin esiin juoksi
 Tyynemmät syöstiin pois sen vuoksi.

 Myös muuan nuori tyttönen
 Näk’ unhotuksiin joutuvansa,
 Muistuttaa rohken’ emoansa
 Näin: ”Suo mi...” Tuossa tyrkäten
 Jo hältä puheen toinen taitti;
 Hän odotti ja oli vaiti.

 Uudelleen tahtoi alottaa.
 Hän siivost’ yritti kuin äsken
 Taas: ”Suo mi...” ”Sun mä, kuules, käsken
 Vait’ olla kunnes mull’ on maa!”
 Näin tiuskasi nyt muuan hälle,
 Sysäten aina syrjemmälle.

 Useimmat osan saivat jo. –
 Viel’ alkoi tyttö hilpeästi:
 ”Oi äiti! Suo mi...” Nytpä esti
 Puheen hält’ emon lausunto:
 ”Ah, kuin ma unhottaa sun saatoin!
 Sä, lemmittyin, viel’ olet maatoin!

 Suon sullen palan Pohjolaa
 Tuoss’ Itämeren rantamilla;
 Sen järvillä jo tuhansilla
 Ja koskill’ ehdin kaunistaa.
 Kun sanas äsken kuului: Suo mi...
 Niin olkoon osas nimi – Suomi.”