Te kuuletteko
Te kuuletteko, kuin alhoissa synkissä
 huudot sinkuu
 ja piiskat vinkuu?
 Te kuuletteko, kuin vankityrmissä
 mustissa, yrmeissä
 ruoskat piirtävät ihmispintaa,
 selkää, rintaa
 ja kolkot kohoovat tuskanhuudot?
 Te kuuletteko, kuin nahka räsähtää,
 piikkiruoska kun pintaan putoo,
 ja vaikerrukseen kuin huuto väsähtää?
 Mutt ruoska vain verkkoaan kutoo.

 Te kuulette sen, siis tietäkää:
 on siellä tyrmien synkässä yössä
 pyövelit työssä!
 Ja veljien siellä huudot kaikuu,
 työläisveljien –
 takaa telkien
 heidän tuskanhuutonsa raikuu.
 Mutt pyövelten päälliköt isäntäin kanssa
 vain samppanjaa juovat maljoistansa.
 Ei heidän korviinsa huudot ylly,
 ei ruoskain läiske –
 heillä vaan polvella huorat hyllyy
 ja kaikuu irstainen huulten mäiske,
 he lasin kohottaa,
 ja huorat hohottaa:
»Hei samppanjassa juoda saa orjain verta!»

 Eikö loppune kerta!
 Eikö nouse jo kohta työläismeri
 ja loppune juomansa orjain veri!
 Ne eivätkö näe: jo nyrkki nousee!
 Ne eivätkö näe: se tarttuu jo jouseen
 ja siitä kun sinkoo vasama vihan,
 niin loppuupa syöntinsä työläislihan!

 Ne näkevät sen!
 Siksi riehuvat pyövelit, kiihtävät työtään,
 siksi suuri on hoppu,
 siks uusia uhreja raastetaan myötään.
 Mutta kohta on loppu!
 Hei, veriherrat ja herrojen rengit!
 Kohta on tuleva tuima ja rankka
 tuhonne –
 nousee jo joukko uhkaava, sankka.
 Hei, veriherrat ja herrojen rengit,
 nyt riehukaa raukat,
 riehukaa vielä, kylpekää veressä,
 raadelkaa meitä kuin raivot haukat –
 kohta lyö hetki, on oven jo edessä!

 Se loikin jo kerran! Löi yhdessä maassa
 On idässä vapaa jo valtakunta.
 Siellä pyövelit ei enää veljiä raasta,
 siellä hurttien muisto nyt vain pahaa unta.
 Siellä vapaus, vapaina vainotut veljet,
 rikki tyrmien ukset, pirstoina teljet.

 Niin, veriherrat ja herrojen rengit!
 Se nousevan luokan ensi oi isku –
 ja toinen jo yllä.
 Sen tunnette kyllä!
 Siksi riehutte, pyövelit, kiihdätte työtä,
 siksi teillä on hoppu,
 siksi uusia uhreja raastatte myötään,
 mutta kohta on loppu.

1927

Herman Laukkanen