Sonetti (Suloinen donna)
Suloinen donna, käsienne huomaan
 ma uskon henkeni, mi kuoloon vaipuu
 niin kärsien, ett’ itse Amor taipuu,
 sen riistäjä, jo säälikatseen luomaan.

 Teilt’ ikeen moisen sai hän tulla tuomaan,
 mult’ että muuta virkkaa voima vaipuu
 kuin: valtiaani, vain se mull’ on kaipuu,
 se kohtalo, mink’ itse suostut suomaan!

 Ah, vääryytt’ ette suosi minkäänmoista,
 vaan kuolo aivan ansaitsematonna
 on sydämelle karsain kohtaloista!

 Mink’ elän, hengitän viel’, armas donna,
 teill’ olkoon katse laupias ja lauha,
 mull’ erotess’, ah, ett’ ois lohtu, rauha!

Cino da Pistoia
Otto Manninen
Runot