Suven mentyä
Jo luumupuiden oksat värittää
 hedelmän punertuvan hehku vieno,
 ja yli nurmettuneen mullan jää
 omenan tuoksu iloinen ja hieno.
 Mut suven jälkeen liian autuaan,
 min kultaan vaivuin tajuttomiin asti,
 nyt syksyyn havahdun niin haikeasti
 kuin lapsi lämpimästä unestaan.

 Jos suljen silmäni ja kuuntelen,
 soi vielä linnunlaulu kultasuinen,
 ja loistossansa tuomi toukokuinen
 jäi sydämeeni, sinne juurtuen.
 Mut kellastuu jo ruoho rinteen armaan,
 ei tuudi tuuli kukkain purppuraa,
 ja yli järven kylmenneen ja harmaan
 etäältä kurkiparvi kiiruhtaa.

 Vie auringosta polku pimeään.
 Oi tiedän, tiedän, ettei pelko sovi,
 mut täynnä tuskan aavistusta povi
 ma talven synkkenevät kasvot nään.
 Nyt vielä nukun tähtihymyyn hienoon,
 ja herään koivujeni huminaan,
 vaan mitkä muistot mua varjookaan,
 kun keväimessä nään tään kalliin tienoon?

 Syyspilven alta kullanvaalean
 lehahtaa jälleen kirkas päivä esiin,
 ja kylmän-tuulisiin ja tummiin vesiin
 taas taivas lainaa sinen loistavan.
 Vie auringosta polku pimeään.
 Mut värit hohtaa hajuhernemaassa
 levossa, hellyydessä autuaassa,
 ja kaikki kukkaniityt niissä nään.

 Niin tajuamaton, niin ainokainen
 on ollut armo suven vaipuvan,
 niin taivaan-läheinen sen hehku mainen,
 sen jälkeen että käsin kurkoitan.
 Suo viime sätees ruumiiseeni heikkoon,
 suo sydämeeni paistaa hymys sun,
 niin että lujin mielin talven peikkoon
 ma katsoisin, mi usein voitti mun.