Ihmisten elon-ihanteet
Itäinen ”taivon pojan” valtakunta
 on sillaan seissut vuosin tuhansin,
 on seissut lailla laakson umpilammen
 ja ummehtunut leväsammalin.

 On muuttumaton siellä yhteiskunta,
 on muuttumaton aide kastien,
 ja polvet nousevaiset muuttumatta
 elävät lailla polven entisen.

 Ja henki rientämättä, lentämättä
 vain kylpee ahtahassa ammeessaan,
 ja ihmiskuoron taaja kokonaisuus
 se kantaa äänetönnä kahleitaan.

 Ei elämätä olo liikkumaton, –
 on elo liikettä ja toimintaa,
 on lakkaamatta käyvää kehitystä,
 menoa kohden aikaa tulevaa.

 On elo ylenevää edistystä, –
 idässä tiedämme sen puuttuvan,
 mut on se rientoisilla länsimailla
 ylennyt ihanteeksi toiminnan.

 ***

 Oi, helleenien elon ihanuutta!
 Se kansa kauneutta palveli,
 sen nosti tähdeksensä kirkkaimmaksi
 ja siksi elon, kuolon muovasi.

 Ja kauneuden tähti taivahasta
 yleni Rooman kuulu valtio;
 inehmo heistä kuului valtiolle
 ja sille miehen toimi, taistelo.

 Se valtakotka lensi kaaarisiivin,
 maailman kautta lensi tunnetun;
 se kokoeli kansat hajanaiset
 tähtäämään uuden aamun nousuhun.

 Ja aamu koitti. Kautta kristinuskon
 avautui ihmisille ihmisyys,
 ja veljeslemmen ruskovälkkehissä
 väreili ihmishengen hämäryys.

 Mut keskiajan musta munkkikunta
 vei aamukoiton taakse pilvien;
 kai ei lie ollut valmis ihmiskunta
 omaamaan sitä soppiin sydänten.

 Inehmo sekasorron myllerrystä
 sai laaksossansa kauvan itkeä;
 vain yltä vuorten veljeyden usko
 kimalsi hälle kaihon tähtenä.

 ***

 Jo koitti uuden ajan aamurusko;
 se ihmisyyden maahan palautti.
 Ja vapaa aatos on se uusi usko,
 jonk’ ihmiskunta sai sen lahjaksi.

 Nyt ”terve järki” elonohjat otti,
 se mielet, kielet riensi tutkimaan
 ja vaati vapautta ihmiselle
 kuin jumalalle, olla valtonaan.

 Vapaaksi päässyt tutkivainen järki
 syvälle syöksi luonnon uumeniin,
 maapallon kiersi riemukarkelossa
 ja karkeloiden lensi taivaisiin.

 Ja ylväs, uljas oman voiman tunto
 isoa nähtäväksi luonut on;
 sen hedelmää on rikkaus ja riista
 ja ihmistahdon valta suunnaton.

 Vaan vallan veivät harvat voimakkaimmat,
 ne tohti tehdä kuinka tahtoivat;
 peloksi pienemmille, heikommille
 ne keksi pantsarlaivat, kanuunat.

 Niin vaille luontaisinta tyydytystä
 jäi heikon henki, hento ruumiskin;
 orjiksi jäivät, vaille vapautta
 tuhannet pienet suurten jalkoihin.

 Ne kauvan vaikersivat voihkaellen,
 ne kauvan kaihosivat onneaan,
 ne kauvan kujersivat tolkutonna
 isojen kulkiessa kulkuaan.

 ***

 Mut aika herättävi heikommatkin,
 se herättävi henget kaikkien.
 On tullut nousuaika tuhansille,
 ne valveutuvat kilvan, hälisten.

 Ne valveutavat nuorra, voimakassa,
 palaen halustansa taisteluun;
 ne on kuin laava kallioitten alla,
 se kunnes löytää tulivuoren suun.

 Oi, missä on se aukko löyttävissä
 mi laavan vuoren alta kohottaa?
 Oi, missä aikamme on johtotähti,
 johonka vuoren liekki leimuaa?

 ”Hei, leipää jokaiselle nälkäiselle,
 tasainen yhteisonni kaikille!
 Ja voima, toteuttaa ne vaatimukset,
 on yhteenliitynnässä voima se?”

 Näin tielle sortuneitten pienten joukon
 nyt kaikkiyhteisyyttä vaaditaan,
 inehmot taikinaksi taputellen
 näin niistä suuri leipä leivotaan.

 ***

 Vaan hengen vapautta ihmisiltä
 sen leivän kuoret ei saa rajottaa;
 ei taivahisen liekin leimahdusta
 saa sydämistä multaan vajottaa!

 Ei! Mutta jokahinen ihmisrinta
 nyt täytyy vapautehen nostattaa,
 niin että ikihenki heikoimmankin
 omalla kielellänsä soida saa!

 Jokaisen halajaisin rinnastansa
 säveltä eheätä soittavan,
 sen tuovan erikoisin vivahduksin
 valtaavaan kuoroon kaiken maailman.

 Ja koko ilmollisen ihmiskunnan
 sopivan uskon yhteen sointumaan:
 itäiset kansat liittyy mietteinensä
 eloisten länsimaitten liikuntaan.

 Ja vapaa aatos viettää vihkijäiset
 keralla helleenien ihanteen:
 totuuden kietoo kauneus sylihinsä,
 runotar uinuu tieteen vuoteeseen.

 Ja ehjän, onnellisen yhteiskunnan,
 sen rakentavat ehjät ihmiset:
 ei Rooman, mutta taivon valtakunnan
 voi luoda maahan ihmisveljekset.

 ***

 On määränämme suuri sopusointu
 sisällä ihmisten ja kansojen –
 ja sopusointu koko ihmiskunnan
 keralla maan ja taivon tähtien.

 Se määränpää on tiessä tietehemme
 ja sille soipi helke kantelon,
 se korkehin on johto toimintamme,
 ihannetähti elämän se on.

 Oi, sopusoinnun kirkas aurinkoinen,
 mi loistaa meille pimeässäkin,
 yhäti loistaa yltä sekasorron,
 samana säilyy tuhatvälkkehin!

 Sen loiste konsa koko ihmiskunnan
 kaihoovat mielet kaikki tenhoaa,
 oi, silloin ihanasti kimmellellen
 kaikille onnen aamu ruskottaa!