Wäinämöisen kantele
Wäinö mielin murheisin
 Maan hylkäs isiensä,
 Niin kanteleensa kuitenkin
 Hän jätti jälkehensä.
     Ei sittemmin oo kuitenkaan
     Tuo kannel soinut milloinkaan.

 Tää kantele, niin kerrotaan,
 Jäi onnen tuottajaksi:
 Kun soipi se, se soitollaan
 Saa Suomen onnelaksi.
     Ei sittemmin oo kuitenkaan
     Tuo kannel soinut milloinkaan.

 Kun kuuluu ääni kanteleen,
 Niin yhtyy Suomen kansa,
 Mi sortuneena hajalleen
 On surrut onneansa.
     Ei sittemmin oo kuitenkaan
     Tuo kannel soinut milloinkaan.

 Tuo soiton ääni tenhoinen
 On ääni Jumalitten:
 Se kutsuu veljet veljien
 Sylihin surevitten.
     Ei sittemmin oo kuitenkaan
     Tuo kannel soinut milloinkaan.

 Heit’ usko, tavat vieroita
 Ei enää toisistansa!
 Oi, miks’ ei sulo kannelta
 Jo kuule Suomen kansa?
     Ei sittemmin oo kuitenkaan
     Tuo kannel soinut milloinkaan.

 Ei löytynyt lie soittajaa;
 Se syynä olla voisko?
 Vai turhaa utu-unelmaa
 Tää tarina vaan oisko?
     Ei sittemmin oo ainakaan
     Tuo kannel soinut milloinkaan.