Laulu kullalleni
Suomen maa on ihanainen
 Ja kesällä vihanainen;
 Jotka sitä katselevat,
 Kaunihiksi kiittelevät.

 Mutta kauneus on vähäinen
 Ihanuus on huononlainen,
 Jos ei tyttöjä olisi
 Joita poika katselisi.

 Vaan kun tyttojäki löytyy,
 Joihin poikiin mieli tyytyy,
 Niin on Suomessa suloinen
 Elo kaunis kaikenlainen.

 Tytöstä mä laulan tässä,
 Joka on minua lassa,
 Jota kutsun kullakseni,
 Lauleskelen linnukseni.

 Suu on sillä aivan sievä
 Hampaat ei oo huuliin tiellä,
 Silmät on kun sirkkuisella
 Sekä pää kun pääskyisellä.

 Punakat on kultain posket,
 Keväen kun aamuruskot,
 Ruskeat ovat sen tukat
 Kaunihit kun nurmen kukat.

 Kultain sormet, sangen hienot,
 Tekemään eivät oo vienot,
 Kyllä paidan kaulustavat
 Sekä housut ompelevat.

 Ne osaavat kirjoitella
 Paperille piirustella
 Puustavit niin monenlaiset,
 Jota ei tee kaikki naiset.

 Kullallain on kaunis muoto,
 Sekä lempeä sen luonto;
 Ei se suulla suurentele,
 Kielellään ei panettele.

 Näin on mulla kultaseni
 Minun armas lintuseni,
 Huvin kaikin kaunistettu
 Aviohon valmistettu.

 Mielelläni kyllä soisin,
 Että kaikki tytöt oisi
 Minun kultain kalttasia,
 Tavoissansa taitavia.

 Moni tyttö kyll’ on kaunis
 Puna-poski niinkun nauris,
 Mutta ompi mieltä vailla,
 Ja elää siis tyhmän lailla.

 Mitä tytön suuruudesta,
 Mieli-puolen kauneudesta!
 Kun ei sillä ole mieltä,
 Ei se hillitä voi kieltä.

 Kavahtakaat Suomen pojat
 Minkälaiset tytöt ovat
 Ennenkuin te rakastatte
 Sydäntänne ilmoitatte.

 Heittäkäät te tyttö-parat,
 Pojes kaikki pahat tavat,
 Ett’ eivät pojat hylkisi,
 ”Silmillennekkään sylkisi.”

J[ohannes]. H[äyh]–ä.

Lähde: Sanan-Lennätin 19.11.1858.

Johannes Häyhä
Runot
Sanan-Lennätin
1858