Merimies G. Lundströmin muistelmia/14
Merimies G. Lundslrömin muistelmia.

(Jatkoa viime numeroon.)

Ilma oli yhä sumuinen ja sade ei näyt­tänyt 
lakkaavan. Läksimme kuitenkin heti
katselemaan saaremme luontoa. Se ei näyt­tänyt 
varsin rikkaalta. Koko saarella ei kas­vanut 
ainoatakaan puuta ja ainoastaan yhden
pienen lähteen silmän löysimme, jossa oli
huononlaista vettä. Tämä meille kuitenkin
oli suuresta arvosta.

Kun muutaman päivän kuluttua myrsky
taukosi ja ilma hiukan selkeni, läksimme taas­kin 
etsimään laivan jäännöstä. Mutta sitä
ei enään ollutkaan sillä paikalla, johon sen
olimme jättäneet. Soudettuamme jonkun ai­kaa 
sinne tänne, huomasimme kaukaa mustan
esineen, jota kohden heti kiirehdimme. Se
oli laivamme maston pää, joka näytti lai­van 
olevan melkeen syrjällään. Tällä koh­dalla 
oli 25 syltä vettä, jonka tähden emme
voineet laivasta mitäkään irti saada. Lähi­seuduilla 
löysimme kuitenkin irtonaisia puu­kappaleita, 
jotka nähtävästi olivat lähteneet
laivan pohjalta. Niistä huomasimme lai­vamme 
olevan pahasti rikki. Puut olivat
saarellamme suuresti tarpeelliset, jonka tähden
ne tarkkaan keräilimme veneesemme.

Ei auttanut muu, kuin tehdä olomme saa­rella 
niin vähän hankalaksi kuin suinkin. Omin
voimin emme täältä voineet pelastua, sillä
saaremme oli yksinäinen ja varsin kaukana
asutuista maista. Hataroilla venheillämme
olisi hukkuminen tämmöisessä ilman-alassa
ollut varma.

Puita ei saatu sen vertaa, että olisi voitu
minkäänlaista huonetta kyhätä. Kaivoimme
sentähden maahan kuoppia joiden katoiksi ke­räilimme 
turpeita ja muuta roskaa, ett’ei sade
läväissyt. Leivinuunista oli meillä pula,
sillä saarella ei löytynyt kiviä lainkaan. Vii­mein 
löysimme kuitenkin pitkän matkan päästä
huonoa savea, josta suurella työllä saatiin
uuni kokoon.

Nyt pidettiin ruokatavaran jakoa. Kun
tätä säästäväisesti syötäisi, laskettiin sen
kestävän meille kahdeksaksi kuukaudeksi. Jo­kaiselle 
annettiin yhden verran ja niin,
että juuri henki pysyi. Enin oli meillä jau­hoja 
ja lihaa. Leipoma-uuniin keräilimme
pitkin rantoja tuulen tuomia puita, joilla
saimme leivät paistetuiksi. Kaloja pyydettiin
myöskin, ehkä niitä oli varsin vähän ja ne­kin 
niin huonoja, ett’eivät suinkaan olisi
maittaneet, ellemme olisi niin nälkäisiä olleet.

Kun tavara-laiva oli lähetetty Sitkasta
saarille, odoteltiin sitä tavallisesti kolmen
kuukauden kuluttua takasin. Ellei sitä silloin
kuulunut kotia, varustettiin toinen laiva
samalla tavaralla ja lähetettiin samoja jäl­kiä, 
sillä, jos edellinen laiva olisi joutunut
hukkaan, olisivat saarelaiset joutuneet puut­teesen. 
Tähän panimme nyt kaiken toivomme
pelastuksesta.

Kolmen kuukauden kuluttua varustimme
suuremman venheemme korkealla puulla, jonka
nenässä oli lippu, ja aina, kun vaan oli kir
kas päivä, soutelimmme sillä niin kaukana ym­päri 
saarta, kuin suinkin uskalsimme. Jok’­ainoa aamu toi uuden toivon, jonka ilta
aina muserti.

Päivät kuluivat, viikot vierivät, vaan
pelastusta ei kuulunut. Neljäs kuukausi jo
kului, — jopa meni viideskin. Pelastuksen
toiveet rupesivat jo häviämään. Nyt oli
jo marraskuun loppupuoli ja talvi läheni
pitkillä askeleilla.

(Jatketaan.)

Jatkokertomuksen osat