Kiiltomato (Franzén)
Mik’, äiti, loistaa noin haan puolla?
 Vast’ikään putos tähtönen:
 mitähän, jos se on nyt tuolla?
 Huus Fanny; portin ylitsen
 hän kohta kiipeskin ja juoksi halki haan
 sit’ ylös poimimaan.

 «Min näen? Loistitko niin sinä?
 Oletkin kirkas, suloinen...
 Vain mato! Ja kun luulin minä,
 ett’ olit helmi taivainen.
 Vien toki kotiin sun: saat siellä rauhassa
 kukissan’ asua».

 Hän kutsui kokoon pienet kaikki
 ja ruusuun pisti matosen.
 «Pois kynttilä! – Äl’ itke, Maikki:
 saat lyhdyn sievän pienoisen.
 Jos yöllä heräät, niin sua hauskuuttaa se vaan,
 ja nukut uudestaan.

 Kuink’ otus tuo voi tulta moista
 itsessään, äiti, suojustaa?
 «Hän, jok’ on käskenyt sen loistaa,
 sinutkin kerran kirkastaa,
 jos tulet hyväksi». – «Siis, äiti, olet sa
 jo kirkastettuna».