Välimeren aamu
Yön unettoman onni aineeton
 vie minut Välimeren aamuun vienoon.
 Satuinen sini vaalennut jo on,
 ja tähdet sammuu ohimoilta tienoon.
 Ylt’ympärillä kasvoin ihanin
 jää ruusut vielä aamu-uneen hentoon,
 mut hereillä on tuoksu suloisin,
 ja linnut pyrkii palmupuista lentoon.
 Jo takaa vuorten sinikukkulain
 lehahtaa taivaanseinä hellään kultaan,
 kun kirkas silmin nostaa kertatultaan
 etelän päivä yli puutarhain.

 Kuin paratiisin aamuun väikkyvään
 niin meri aukee silmieni eteen.
 Etäinen hohde vaipunut on veteen,
 vain aamun holvistot, vain valon nään.
 Yönsinisinä varjot rantojen
 ulapan valkosyliin kuultaa vielä,
 mut ruskon värit vaihtuu tuulten tiellä,
 ja hymyyn herää aalto utuinen.
 Ovilla loistavilla itse taivaan
 niin säteen puna sattuu satulaivaan,
 mi purjeissansa kaikki aamun koi
 ui valoon, jota tajuta ei voi.