Sylvi ja Musti
Sylvi kodin keijunen
 päivän kaiken hommaa, hyörii
 lailla kesäperhosen,
 taas jo hyrränä hän pyörii.

 Mustikoiran loikovan
 näkee päivänliekkosessa,
 sääriänsä oikovan
 aivan unenhorroksessa.

 Siitä torat tuimat saa
 Sylviltä nyt Mustiraiska:
 ”Nähty onko kummempaa!
 Noin miks’, Musti, lienet laiska?”

 Lapsi koiraan nukkuvaan
 luopi katsehensa vakaat:
 ”Koko kylä valveillaan,
 sinä yksin, Musti, makaat!

 Kaikki ilman lintuset
 alkaneet on liverrellä,
 mutta sinä uinailet
 juur’ kun soisin leikitellä.”

 Musti hiukan hymähtäin
 ystävänsä moitteet kuulee.
 Syyttä, syyttä Sylvi näin
 Mustiansa laiskaks’ luulee.

 Katsoo koira Sylvihin,
 nousee hiukan haukotellen,
 nuolee pientä kättäkin
 hännänpäätä huiskutellen.

 ”Sylvi pieni piipero,
 tehtävät on monenmoiset.
 Minä valvoin houkkio,
 että maata saisi toiset.

 Sua suojataksensa
 valvoo Musti kaiket yönsä.
 Se on hänen halunsa,
 se on hänen kallein työnsä.

 Kierrän talon nurkkia –
 vaanisiko vaara missään?
 Vielä täytyy kurkkia
 oisko pedot väijyksissään.

 Sitten hiukan levähdän,
 kun on keskipäivä kirkas,
 kun ei vaaraa missähän,
 sekö väärin, Sylvi? virkas!”

 Päivä ehtii iltahan,
 uusi aamu vähitellen.
 Alla Sylvin ikkunan
 Musti haukkuu herätellen.

 ”Miksi, Sylvi tyttönen,
 uinut ruusuvaipan alla?
 Koht’ on kello seitsemän,
 päivä on jo korkealla!

 Leivot, sirkut soittavat,
 ei nyt laiskuritkaan makaa.
 Kylän lapset lampahat
 lauleskellen veivät hakaan.

 Nyt sun heitän huostahas
 koko talon, tynttäryllä!
 Löydät sitten noustuas
 Mustin torkkumasta kyllä.