Morsiaimelle
Oi taivas, joka joskus Onnetarten
 Suot käydä asunnoilla ihmisten!
 Oi morsiain – kas sinuapa varten
 Ne tänn’ on tulleet siivin liitäen!
 Ne povessas nyt varmaan lymyilee,
 Sen – vuoksi kasvos, huules hymyilee!

 Ja sielun sulo-akkunoihin, silmiin,
 Ne juhlallista ihanuutta luo,
 Myös poskein ruusut vienosti tuo ilmiin,
 Ett’ sydän onnenpisaroita juo;
 Ja hyväin henkein seura riemukas
 Kai kilvan tanssii myrtti-kruunussas.

 Kuin kedon kukka nuori ootpa vainen,
 Mi verhostansa vasta puhkeuu,
 Mut lause kuuluu kolkko, oudonlainen:
 Pois ruoho kuivuu, kukka lakastuu!
 Hymyten kukka suukkons’ aukaisee,
 Mut myrskyt joutuu, ne sen raukaisee.

 Sun laitas sentään onpi toista aivan;
 Sä säilyttää voit, mit’ ei kukka voi,
 Sä säilyttää voit lempes – lahja taivaan,
 Jok’ elon syksylläkin vihannoi;
 Kun rinnan täyttää lempi, rakkaus,
 Ain’ onnellakin siell’ on asumus.

 Siis lemmenkukka alat’ tuoksuvaisna
 Sun sydämessäs onnen tuottakoon!
 Ja Herran armolähteet uhkuvaisna
 Ne virvoitusta kyllin vuotakoon!
 On täytettäväs ”vaimon kutsumus”,
 Ja siihen sulle Herran siunaus!