Karhun kirje Suomenniemeltä 18 9/3 89
Nyt olisi taas aikomukseni pistäytyä hyväin ystävien ja yleisön silmärilluihin olisipahan tuo sitten huvitukseksi eli harmiksi lukijalle. Mutta ajatukseni ovat niin haparoivia, että en oikein ymmärrä mistä taas alkasin, kirjoitus uutimet ovat hämärät ja himmeät, peukalo notkuu pelosta jo kynää musteesen pistäessä, kyynärpää värähtelee pöytään laskiessa. Sanalla sanoen kaikki on vastahakoista yritykseen. Mutta eihän rakas lukijakunta tuota pahaksune, jos otan kertoakseni tuon jo 25 vuotta takaperin vietetyn juoppous-yön sekä sen seuraukset. Siitä saadaan nähdä kuinka miehen mieli on liukisteleväinen niinkuin virsu vaivasen vaimon jalassa.

Todella olisi tarpeellista että ensin tarkoin jutella tämänkin asian eli mainitun yön alkukohdat, vaan kun se tulisi liiaksi väsyttämään lukijaa, niin lienee parasta että panen tähän vaan pääpiirteen, joka on runovihkossani ensimäinen ja aina piilossa pidetty.

Ensimäinen runo. 

Viinan ja tupakan tutuille, omasta kokemuksesta koonnut Suomenniemellä 1864. Antti Karhu.

 Täss’ on veisu veikkosille
 Karhun kynnellä kynätty,
 Kyntökourilla kovilla
 Muilla mielillä monilla
 Niinkuin tästä nyt jo näette
 Kun tään vähän veisun väätten
 Kuinka käss’ on kyynäspäästä
 Kynänvarressa vapissut
 Ett’ on läkki loikahtunut
 Paikoin sanat soentanut.
 Yhtähyvin yrittänen
 Minä runohon ruveta
 Tuosta turhasta tavasta
 Kuin on tulluna tutuksi
 Meidän paikoilla pahasti
 Kun on pieni poika jäskä
 Tuskin yli kymmenestä
 Jo on kukkaro kädessä,
 Piippunyökki peukalossa.
 Paiskaa pullin poskehensa,
 Pistää piipun tulelle.
 Tuopa tuottaapi todella
 Miehen mielen miehekkääksi
 Että huoruuden himossa
 Sydämmensä sytyttääpi
 Joka ihan inhottava
 Toki on tuolla ijällä. –
 Nyt mä aineeni alotan
 Itsestäni ivailemaan
 Koska elon entiseni
 Olen harmiksi havainnut.
 Minä vuoden viidentoista
 Kahdenkymmenen välillä
 Tällä vähällä ajalla
 Elin monella tavalla:
 Pesniveisuja vetelin
 Että lauloin lukkarina
 Konkkareisuja kokelin,
 Kylän kujilla kävelin
 Pimiöissä pihatoissa
 Piippunyökki pivossani.
 Koska vuosi ensimäinen
 Kolmatta kymmentä alotti
 Menin kerta kesäyönä
 Poikajoukossa pihalle:
 Tuolla tulin turmelluksi
 Viinan kanssa vietellyksi;
 Tuolta kotia kokelin,
 Isän majalle matelin
 Koska aurinko yleni
 Lehmän lypsäjät läheni.
 Tuossa mua toruttiinkin
 Nurkulellen nuhdeltiinkin;
 Tuopa tuottikin minulle
 Muistettavan mieliharmin
 Että saattoikin samoten
 Omantunnon turmiolle.
 Nytpä tahdon tavallani
 Satutella sanojani:
 Ottakaa oppi hyväksi,
 Näistä suorista sanoista
 Teille on karte kauhioista
 Minun kurjan käytöksistä.
 Ikä veljeni ihana,
 Älä viivy viinan luona!
 Älä myös pitkin pitele
 Piippunyökkiä pivossa;
 Tuopa pääsi pyörryttääpi,
 Ymmärryksen eksyttääpi.
 Elä sinä ensinkänä
 Nuuskaruukkihin rupea:
 Tuosta turpa turmeltuupi,
 Nenärukka ruostettuupi,
 Tuo ois suvella suloinen
 Vaan on paha pakkasella.
 Sepä parran paaduttaapi
 Nenänjuuret jäädyttääpi.
 Jos tulet tuohonkin tutuksi,
 Älä pidä poskessasi!
 Tupakka on tuhman muona –
 Ken sen poskessa pitääpi
 Sille turmion tekeepi
 Että vihdoin se vetääpi
 Ruskohelmen huulillesi,
 Punapiirron pielehesi,
 Poskipuolen pullistaapi,
 Suusikasan kallistaapi.
 Siitä liiasta limasta
 Hammas rukka ruostettuupi
 Että viimein velkoelee
 Viinaryypyn vierehensä
 Niinkuin on jo ennen nähty
 Esi-isiin elämästä. –
 Jos minun ikäni olisi
 Kolmenkymmenen kohalla
 Totta saisi vanhat vaarit
 Elämänsä etehensä.
 Nyt ois mutta oiva jouto
 Vaan on minun aivan outo
 Vanhain vaarien vikoja
 Virteheni virutella
 Kuin en ole itse paljon
 Maailmata matkustana.
 Vaan nyt parilla sanalla
 Aion vaaria varoilta:
 Jos oot tullut turmelluksi
 Viinan kanssa vietellyksi:
 Heitä kaikki jo lopelle
 Koko turmio todella;
 Nyt on loppusi lähellä
 Ikäsi ilta käsillä.
 Kohta kuolema kokeepi
 Sua hautahan hakeepi!
 Antakoon armon Jumala
 Sulle lopun lohdullisen
 Joka vähän viisauden
 Minuun pilvistä puhalsi.
 Nyt en virttäni viruta
 En niin puolella puhetta
 Koska päätä pyörryttääpi
 Ymmärrystä eksyttääpi.

”Niin on, niin on maailmassa” sanoo eräs mieliviallinen suutari Savitaipaleella, ja sama lause täytyy omistaa minunkin tässä vietteleväisessä maailmassa, sillä useat kerrat ovat yllä olevan runopätkän loppupuolen muistutukset edestakaisin muistista luiskaneet, ja elämäni ehtopuolta pimeyden varjo hämärtänyt, että on oikein totuudella lausuttava:

 Ah kurjii kuolevaisii
 Maan matoi vaivaisii.
 Pahuuteen taipuvaisia
 Ja heikkoi horjuvii.

 Nyt ijän iltapuoli
 Jo hiipii hiljalleen
 Vaan himo, synnin kuori
 Se viipyy vitkalleen.

Antti Karhu.

Lähde: Lappeenrannan Uutiset 15.3.1889.

Antti Karhu
Asiatekstit
Kirjeet
Runot
Lappeenrannan Uutiset
1889