Kaarle XII:n kuolemasta
Surullisten Suomalaisten
 Parkupuheet, Pohjalaisten
   Ison itkun ilmoitukset,
   Vaikeammat valitukset.
     (Vähän lyhennetyt).

 Oho orpoj’ onnettomi’!
 Alimmaisi’ armottomi’!
 Vaivattua valtakuntaa!
 Suomen saarta surkeata!
 Kuinka kävi kätehemme,
 Kovuus kohtais kotohomme,
 Osaisit onnettomuudet,
 Vahingot, viel’ vaivaisuudet!
 Sillä siirtyi sankar suuri,
 Maakunnasta myöskin muuri,
 Iso isänt’ isänmaasta,
 Valtakunnast’ vainotusta,
 Kaatui kullainen kuningas,
 Alimmaisilt’ armollinen,
 Lankeis luodilt’ lentävältä,
 Pyllist’ pyssylt’ paukkuvalta,
 Norjan nurmelle nykertyi,
 Tylyn Tanskan tanterelle.

 Entisiä edessäni
 Aikoj’ ajatellessani,
 Monet muistuu mieleheni,
 Johtuu joskus järjelleni;
 Kuinka kaikkein Korkeamman
 Tahdon täytyy tarkkaisimman
 Tapahtua tähdiss’, tuuless’,
 Maassa, muuallakin, meress’,
 Ihmeellisest’ itse ilmass’.
 Joka paikass’ juuri julki
 Kuinka kaitsi kuningasta,
 Varjel’ vaaroist’, vahingoista,
 Alust’ armollisest’ autti
 Jumal’ itse ihmeellisest’.
 Nimittäin Narvan nurmell’
 Voiton veti vähäll’ väell’
 Venäläisilt’ verrattoman;
 Puolan pelloll’ päästyänsä
 Väkinensä voiton väänsi,
 Augustusta ahdisteli,
 Pahan paavin parvest’ päästi,
 Saattoi Saksass’ voimallisest’
 Vapauden vainotuille.
 Mutta muuttuivat mokomat
 Otolliset onnen otsat,
 Sangen suureksi suruksi,
 Kadotukseksi kovaksi,
 Pyrittyä Pultavahan,
 Tartarilt’ talutettua.
 Vaka valta varjel’ vielä
 Voideltuaan voimallisest’,
 Pehtaroi kun Benderissä,
 Soti sijass’ soukkaisessa,
 Turkin tuiman tanhualla,
 Monta maahan martaaks mätti,
 Janitsaarein ioukost’ jätti.
 Jumal’ jälleen johdatteli,
 Joukkoinensa johdatteli
 Kotihinsa kulkiessa.
 Mureheksi riemu muuttui,
 Sangen suureksi suruksi.
 Vaikka vaivoin vaadittihin,
 Pahat pois pakenemahan,
 Kuiten kaikkein Korkeamman
 Tapaht’ tahdost, totisimman,
 Että eros esivalta,
 Kuoli kuulu kuninkaamme,
 Lankeis luodilt’ laumaltansa.
 Kätes kiivahast’ kirottu,
 Sormes, suones sadateltu,
 Kinttus kivust’ kuivatkohon,
 Jäsenesi jäätyköhön!
 Joka joutses jännittelit,
 Panit pyssyt paukkumahan,
 Ampumahan arvollista,
 Voideltua voimallista!
 Kukkulat kaikk’ korkeammat,
 Tunturit te Tanskan tuimat,
 Norjan niityt, nurjat nurmet,
 Manterehet, maat ja metsät
 Mureeks mustaks muuttukohot,
 Surekohot surkiasti!
 Älköhöt äkätkö äänet,
 Saapuko satehet sinne,
 Koskeko kanss’ koskaan kaste
 Vihollisten vainioille,
 Sillä siellä sodan sankar
 Ammuttihin aivan ankar.
 Älkäät ilkeät iloitko,
 Rivot riettahat riemuitko,
 Vaikka vaipui voimallinen,
 Kaatui kullainen kuningas,
 Ruumis rangaksi raukeni,
 Meni martaaks manterehen.
 Sielu siirtyi parempahan,
 Pyrki taivahan talohon;
 Kunnia kuuluupi kauvas,
 Mainitahan mailmassakin
 Kuuluisan kuninkaan Kaarlen,
 Sankarin sodassa suuren!

Runot
Zacharias Lithovius