Häpeä
On Suomi kuin myrskyssä haaksi,
 sitä hyytävät hyrskyt lyö,
 meni taivahan rannan taaksi
 jo ainoa tähtein vyö.

 Ois tarpeena yhteistarmo,
 tasa-arvo ja veljeys nyt,
 kun mahtavan naapurin armo
 on jääksi jo jähmettynyt.

 Vaan ei ole veljesverta
 nyt kansassa Suomen maan;
 sotapurret ne soutaa merta,
 vihan käärmehet luikertaa.

 Suku, kerskuja ”synnyinmaallaan”
 nyt naamarin heittää pois
 ja mittaa kymmenysva’allaan
 mitä arvoa Suomella ois.

 Ja tulokset tuosta on kummat:
 tämä kansa on ilmaa vain.
 Nämä uusien laskujen summat
 nyt laativat herroille lain:

 Ois kukkaron surmaksi varmaan
 nyt Suomea puolustaa. –
 ”Isänmaan” tuon ennen niin armaan
 kuin konin, nyt kaupita saa.

 Ja avulla vieraan mahdin
 he kahlita tahtoo tuon
 työn raatajan, vapausvahdin
 ja kuokkijan Suomen suon.

 Ja ottaen aseiksi raudat
 ja pamput ja browningit
 he vaativat vallasta ”naudat”
 ja sijalle – ”kirkiisit”.

 Nyt kansa, mi astua tohti
 vain askeleen päivyttä päin,
 saa kääntyä orjuutta kohti
 ees ilkeäin ilvehtijäin.

 Näin hetkenä, jolloin maassa
 luja veljeys tarpeena ois,
 edut entiset voittaa va’assa,
 maan onni se ajetaan pois.

 Siis hävetkää, häijyt parvet!
 Teko tuo oli turmion työ!
 Ei umpehen painu ne arvet,
 joita pettäjäin peitset lyö!

 Tämä tekonne paatena painaa
 oman kansanne harteilla taas.
 Ei ihme, jos kerran on vainaa
 se toivo, min katalat kaas.

 Vaan vielä ei ”orjia” myöty.
 Sana kaupassa meilläkin lie!
 Pian lahtarikaartit on lyöty.
 Taas onnehen auki on tie.

Toivo Raita.

Toivo Raita