In memoriam
Te veljet, jotka taisto vei,
 te, jotka ette palaa,
 vain murhe raskas, muuko ei,
 jäi meille, jäytäin salaa?

 Te vainon tielle vaipuneet,
 maass’ ette kaikin maanne.
 Te maata verin varjelleet,
 te jäitte rintamaanne.

 Ei teiltä kuoltuannekaan
 viel’ ylhä laannut taisto,
 olette uljain tunnus maan,
 sen valppain elinvaisto.

 Sen oppaat, merkinantajat
 edellä muista käyden,
 sen eestä uhrin kantajat
 olette suuren, täyden.

 Miss’ into altis eestä maan
 on rintarinnan seistä,
 saa uskallustaan, uskoaan,
 saa terästään se teistä.

 Miss’ ikään vapaa mies ja maa
 viel’ uhmaa sorron yötä,
 ne tulestanne tulta saa,
 siell’ iskette te myötä.

 Te uljaat, vapaan isänmaan
 te kalliit uhrilunnaat,
 jää kunniaanne kukkimaan
 tuhannet muiston kunnaat.

 Olette uusi helkähdys
 te Suomen kannelsoittoon,
 olette aamun välkähdys
 tiell’ ihmisyyden voittoon.

 Kun unho varjovaipallaan
 jo paljon pientä peittää,
 taa kaukoaikain hehkuaan
 tekonne tenho heittää.

 Olette hellä lohdutus,
 jonk’ yksin voitte antaa,
 kun ylen raskas kaipaus
 on rakkaintenne kantaa.

 Ain’ astutte te aatoksiin
 näin viihdyttäin ja virkkain:
 – Maan kilvoitus se kestettiin
 tein suorin, määrin kirkkain.

 Te murheessanne muistakaa:
 me emme kuolleet turhaan.
 Mik’ elo ois, jos suostuntaa
 ois synnyinmaan se murhaan!

 Meit’ ette, omat äidit oi,
 te hoivaelleet hukkaan,
 jos kuolostamme nousta voi
 maan toivo uuteen kukkaan.

 Jos ero mieltä raastaakin,
 jos rakkaat silmät vettyi,
 niin tunto syvin, sisäisin,
 se tunto tokko pettyi?

 Maan onnen, elon, kuolon taa
 kuink’ aatos kasvaa saakaan,
 kun lyödään arpaa korkeaa,
 kun kaikk’ on pantu vaakaan.

 Se vaaka tutki, ilmi toi,
 mik’ ydin all’ on kuoren,
 kun rakas rakkaan antaa voi,
 nuor’ elämänsä nuoren.