Kaksi (Forsman)
Linnan huonehissa läikkyy
 Sadat lampun-aurinkoiset,
 Kautta loistovirran väikkyy
 Tuoksut vienot, kummanmoiset.

 Kaikk’ on säällään. Vieraat ehtii
 Huimat onnen kukkulalla,
 Syksyt kuihtuu, keväät lehtii
 Helmien ja kullan alla.

 Hiljaisuus nyt syntyy taloon,
 Niinkuin hartaaks’ seura sääntyy;
 Juhlan sankar’ astuu valoon,
 Häneen kaikki silmät kääntyy.

 Hän on ylkä. Juhlavaate
 Kultatähtiin peittyy aivan;
 Hurmaa häntä onnen aate,
 Kun suo armaalleen hän taivaan.

 Tääkin saapuu. Hellän isän
 Saattelussa, vierahitten
 Suurten ohi, käy hän sisään
 Suuren sulhon luoksi sitten.

 Onko immen hyvä? Maasta
 Minkä vielä pyytää voisi?
 Voiko toivelmaa hän haastaa,
 Jok’ ei täyttynyt jo oisi?

 Kelmeen’ ah! hän välkkehessä
 Käy, mi yöksi hälle haihtuu,
 Kutri värjyy seppelessä,
 Kyynelpilveen katse kaihtuu.

 Myöntäin vastaa kylmä huuli
 Vihkimyksen kyselmälle;
 Aatos, henki tuskin kuuli
 Tuon – se lensi etähälle.

 Linnan alla aalto pauhaa
 Autioille kallioille,
 Yö jo luopi kuolon rauhaa
 Metsille ja kukkuloille.

 Näätpä haamun sentään vielä
 Kalliolla vaahtoisalla,
 Nuorukainen viipyy siellä
 Yksin kolkoll’ iltamalla.

 Syksypilven myrsky vinkuu,
 Tuot’ ei ollenkaan hän säiky,
 Hiuksihin jo hyrsky sinkuu,
 Vaan ei paikaltaan hän väiky.

 Valkotyrsky rantaa ruhtoo,
 Ryntää hänen rinnoillensa,
 Oi, vaan haamuaan se huhtoo –
 Itse läks’ hän haaveinensa.

 Kun on sointu sydämissä,
 Oi kuin kaks’ on yhdenmoista!
 Katso linnan loistehissa
 Toista, syksy-yössä toista!

 Jos on yö, tai päivä paistaa,
 Riemu on tai murhe suuri –
 Eikö kaikk’ oo yhdenlaista,
 Kun on viall’ elon juuri!