Mummuni hauta
Kumotappas nyt heleästi tänne
 Kirkkomaahan, luo valoas vain hetki,
 Että voisin nähdä mä täällä ristit,
                  Piilevä kuuhut!

 Maa jo peittää taattoni tää ja vaarin’,
 Piennä pikkupoikana tänne saatoin
 Heitä; nytpä taas kova tauti tempas
                  Mummuni hellän

 Tuonelaan, mä kun kotosell’ en ollut.
 Pyhän kummun tään kupehella sitten
 – Sanoivat niin – sai majasensa hän, mun
                  Hellijä armas.

 Kiillä siis, kuu, ehtosa tähti, että
 Haudan löytää nyt osoaisi orpo;
 Hänkin kastaa mielisi hautakummun
                  Kyynelehillään!

 Kulki alta kuu kulokarvapilven:
 Lumihiuteet kiiltävi kirkkomaassa;
 Siellä mummun’ kultana hautakummun
                  Välkkyvi katto.

 Kevähän taas tultua sinne pistän
 Pihlavaisen kasvamahan, kukoistaan
 Pikkusirkun, tuon sulokielikertun
                  Laulamapuuksi.

1867.