Vanhuksen ajatelmia
Kansa kasvaapi alati,
 eneneepi ihmiskunta.
 Sitä myöten sivistyksen
 tulis ehtiä etemmä.
 Kasvatus on kansahamme
 lapsuudesta laskettava,
 siitä meitä muistuttaapi,
 sananlaskukin sanoopi,
 ett’ ois aina aikanansa
 nuorra vitsa väännettävä.
 Opin kautta kirkastuupi
 ihmisjärki, vilkastuupi,
 niin kuin kedon kukkasetkin,
 virkistyypi viljammekin
 aamu-auringon valossa.

 Vaikka vaarimme sanovat
 sekä muorit muistuttavat,
 ettei niitä ennen nähty,
 koko kouluja pidetty;
 vuosiluku leikattikin,
 puukolla se piirrettihin,
 sitte päässä laskettiin,
 mitä vielä tarvittiin;
 herrat kynillä kyntivät,
 koulumiehet kirjoittivat,
 jotka kirjoja tekivät,
 kuitit kuntohon panivat;
 ei ne niistä vaatinunna
 kovin paljo korvausta,
 sian kinkut siitä saivat,
 jonka palkkanaan pitivät.
 Ja, jos sattui pieni vaiva,
 tahi muu tapaturma,
 silloin pienet ”poppamiehet”
 pani niitä paikallensa.
 Muuten maata muokattiin,
 kynnettiin ja karhittiin,
 leipä syötihin leveä,
 vielä viinatkin lisäksi.

 Vaan jos teille, vaari kullat,
 saisimme vähän sanoa,
 ettei nyt enää eletä
 varsin vanhalla ajalla
 tahi vanhalla tavalla.
 Nyt on ajat muuttununna,
 ihmiset ajan keralla,
 nyt on kaikki muutkin kansat
 opin kautta kasvatettu.
 Sitte jäisi Suomen kansa
 narriksi naurun alaiseks.
 Ja jos niinkin sallitaan,
 että meitä vaaditaan
 matkustamaan ulkomailla,
 muille maille vierahaille
 sodan tulta koittamaan,
 vihollista voittamaan,
 silloin siellä tarvitaan
 oppia ja viisautta.

 Viel’ on kunnallisasetus
 kansan käteen annettava,
 että saapi kaikki kansat
 itse laatia lakinsa,
 itse panna päätöksensä.
 Silloin sitä tarvitaan
 taitoa ja viisautta,
 että oikein osata,
 tehdä tilit tismallensa,
 panna laskut paikallensa.

 Niin nyt alkaapi vähäksi
 vaarin opit vanhettua,
 ettei riitä ensinkänä
 taloutemme tarpeheksi.

Lähde: Savo 1.11.1890.

Optatus Lyytinen
Runot
Savo (sanomalehti)
1890