Uni (Mendelin)
Itkenyt on aikaa monta
 äiti lapsostaan,
 multaan kirkkomaan
 kun vietiin pienoinen nukkumaan,

 itki taaskin pitkän illan,
 nukkui itkuineen,
 nukkui murheineen –
 menisi jo hänkin vaineeseen.

 ***

 Silloin aivan hiljaa, hiljaa
 ovi aukenee,
 valjumpana valkoliljaa
 lapsi lähenee.

 Käden hennon ojentaapi
 kuni rukoillen.
 Luokse äidin vieno saapi
 hiljaa kuiskaten:

 Huokaukses, äiti kulta,
 kuulen hautahain,
 kyynelees vie rauhan multa,
 polttaa poveain.

 Ellös itke vaikeroiden,
 hyv’ on olla mun.
 Kerran riemuvirret soiden
 kutsuu luoksein sun.

 ***

 Valjumpana valkoliljaa
 poistuu lapsi hiljaa, hiljaa.
 Äiti havahtuu, –
 silmä kirkastuu,
 sydämessä taivaan rauha
 huokuu herttainen ja lauha.