Kytö-Heikki
Mökissänsä Heikki Kytö
 Asui kylän syrjämailla.
 Hartaast’ tutki »Luteerustaan».
 Muuten lahjakkuutta vailla.

 Mutta sydämessä hällä
 Hehkui lämmin lapsen-usko,
 Kirkastaen kasvojaan kuin
 Vuoren rintaa illan rusko.

 Nuoruutensa vuodet oli
 Syntivuoteella hän maannut,
 Vasta vanhana ol’ lampaan
 Hyväpaimen kiinni saanut.

 Pääsi uskoon, lohdun löysi,
 Tyhjäks’ vanhat työnsä vertas:
 Iloisna ja reippahasti
 Kääntymystään muille kertas.

 Herran teistä puhuttaissa
 Keikkui keppi, heilui hapsi.
 Ilo täyttää sielun syystä:
 Hän on Herran armolapsi.

 Kulkee sanaa kuulemassa:
 Joka eloss’ on, se janoo.
 Usein kesken puheen lausuu:
»Niin se Luteeruskin sanoo.»

 Joskus voitti kiivas luonto,
 Syrjään Herran tieltä veti,
 Suuttui, syytti vaimoansa,
 Mutta anteeks’ pyys jo heti.

 Polvistui niin Herran eteen,
 Itki, huokas, valitteli.
 Näin hän lankeillen ja nousten
 Pitkään ikään uskoss’ eli.

 Ilot, toiveet, murheet, vaivat
 Kaikki kantoi Herran eteen,
 Uppoutuen mereen armon
 Niinkuin lapsi kasteen veteen.

 Senkin toivon rukoillessaan
 Kantoi Herralleen hän luottain,
»Ettei kauvan sairastaisi
 Ihmisille vaivaa tuottain.»

 Täänkin pyynnön Isä kuuli
 Aivan tarkoilleen sen täyttäin,
 Vielä kuolemankin hetken
 Edeltäpäin hälle näyttäin.

 Viikon pari hyvästillä
 Kulki ennen kuolemaansa,
 Kertoillen: »jo taivaan Isä
 Korjaa vanhan kunniaansa.»

 Varhain vielä muuan aamu
 Naapuriin käy kiiruhulla,
 Lausui: »hyvästi nyt jääkää,
 Nyt on lähtö eessä mulla.»

 Päivä joutui, ehtoo ehti,
 Mailla liikkui kuolon halla:
 Herra otti luokseen lapsen
 Puhtaaks’ pestyn Golgatalla.

 Vilpitön ja nöyrä usko:
 Siitä voimansa sai vainaa,
 Uskosta, mi työt’ on Herran
 Eikä kuollutt’ ihmislainaa.