Monologi Schillerin Wilhelm Tellistä
Tell esiytyy jousineen.

 Tän rotkon kautta täytyy hänen tulla;
 Ei kulje muuta tietä Küssnachtiin –
 Sen tässä täytän – Tilaisuus on aulis.
 Tuo pensas kätkee minut häneltä,
 Tuonn’ alas nuoli hänet saavuttavi;
 Tien soukkuus estää takaa-ajajoita.
 Tee lopputilis taivaan kanssa, vouti,
 Pois on sun pakko, hetkes lyönyt on.

 Mä elin rauhoin, sovuin – Nuoleni
 Vaan metsän otuksia tavoitteli,
 Miel’alain puhdas oli murhasta –
 Sa olet levolta mun karkoittanut,
 Kyyn kuohuvahan myrkkyyn muuntanut
 Mun ajatuksieni miedon maidon;
 Sa minut hirmutöihin totutit –
 Ken maaliksensa lapsen pään on pannut,
 Se osaa vihamiestään sydämmeen.

 Mun lapsijoukkoani, viatonta,
 Ja vaimoani sinun raivoltas
 On suojeltava, vouti! – Milloin jousta
 Ma viritin – kun kätein tutisi –
 Kun sinä pirullisin haluines
 Mun lapsen päätä kohden tähtää käskit –
 Kun tarmotonna sua rukoilin,
 Juur silloin sisässäin tein lupauksen
 Ja valan, jonka kuuli Jumala,
 Ett’ oisi ensi ampumani maali
 Sun sydämmes – Se, minkä lupasin
 Tuoll’ erää alla hornantuskain ahdon,
 On pyhä velka, jonka maksaa tahdon.

 Olet herrani ja vouti keisarin;
 Mut ei ois keisar’ itse toiminut
 Kuin sinä – hän sun laittoi tähän maahan
 Lain tuomaan – kovan, sillä hän on kiivas –
 Mut käskenyt ei murhanhimoisna
 Sun ilkitöillä kauhistusta nostaa;
 Viel’ elää Jumala ja pahan kostaa.

 Käy tänne, tuoja tuskain katkeroiden,
 Sa aarteheni korkein, kalliin nyt –
 Sa maalin saat, jot’ eivät läväistä
 Viel’ ole voineet nöyrät anelmat –
 Mut sinua se ei voi vastustaa –
 Ja sinä, luja jousenjänne, joka
 Mun taattu tover’ olit kilpaleikit,
 Äl’ emmi tosityötä ankaraa!
 Tää kerta kestä vielä, kunnon sää,
 Jok’ usein lentoon vinhan nuolen laskit –
 Jos nyt ei kiitäiskään se täyttä suuta,
 Ei oisi mulla lähettääni muuta.

 (Jalkamiehiä käy näyttämön yli.)

 Mä istun tälle paasipenkerelle,
 Mi matkamiehen levähtäänsä suo –
 Näin main ei löydy kotiliettä – Kukin
 Käy toisens’ ohi oudoin katsehin,
 Eik’ urki hänen murheitansa – Tuossa
 Käy toimellinen kauppamies – ja tuolla
 On sonnusviitta hurskas munkki – Tässä
 Taas valju rosvo, lysti soittomies
 Ja kangassaksa raskain kuormineen,
 Ku tänne matkaa kaukomantereilta –
 Jok’ ainoo tie vie ääriin maa-ilman.
 He astelevat kautta takalon
 Kaikk’ omiin toimiin – minun murha on!

 (istahtaa.)

 Ain’ isän poissa ollen, armaat lapset,
 Kas riemu nousi, kun hän saapui taas;
 Hän toikin teille kotiin minkä milloin,
 Kert’ alppikukan, kerta kaunoisen
 Taas linnun taikka karinkaukalon,
 Joit’ ylähältä vuoristosta löysi –
 Nyt Vaanii toista metsänriistaa hän
 Ja istuu sydänmaalla murhemiellä;
 Hän vihamiehen henkiparkaa väijyy.
 – Mut teitä, armaat lapset, aattelee
 Hän nytkin, – teidän turvaks’, ett’ei kostoon
 Vois tyrannimme teitä vastaan nousta –
 Nyt murhaa varten jännittää hän jousta.

 (nousee.)

 Ma vaanin otust’ ylevätä – Uuvu
 Ei metsämieskään päiväkausittain
 Ylt’ympär’ kulkemasta talvisäässä,
 Ei uhkahypyistänsä kallioilta,
 Ei liukumasta luiskaa seinämää,
 Sen kylkeen takertaiden omin verin, –
 Vain kurjan kauriin hengilt’ ottaaksensa.
 Tass’ oivempi on palkka: vihamiehen
 Mun tuhontuottajani sydänveri.

 (Etäällä kuuluu iloista soittoa, joka lähenee)

 Joust’ olen elin-ajan viljellyt,
 Ja harjoitellut säännön mukaisesti.
 Mä monet kerrat mustaan ampusin
 Ja joskus kotiin kauniin palkinnon
 Toin kilpa-ammunnasta – Tänään tahdon
 Mä mestar’ ampumasta parahan
 Mit’ onkin koko vuoristossa voittaa.

Friedrich Schiller

de:Wilhelm Tell/Vierter Aufzug