Laatokan vuoristolla
Harjulle nyt rientäkäämme,
 Kukkulalle kiivetkäämme,
 Sielt’ on kaunis katsella
 Synnyinmaata armasta.

 Tuonne, jossa taivas hohtaa,
 Pilven hattaraiset kohtaa
 Puitten latvaa, kukkulaa!
 Siell’ on suurta, ihanaa.

 Joka askel avaramman
 Katsannon tuo, ihanamman,
 Mutta huipultahan on
 Vasta näky verraton!

 Katsos luonnon mahtavuutta,
 Tuolla tuota avaruutta,
 Jossa selät Laatokan
 Tapaa rannan taivahan.

 Saaristoja, luotoloita,
 Näätkös, kuink’ on monta noita –
 Kaukaa siintävä tuo on
 Saariryhmä Valamon.

 Katsos saarten kukkuloita,
 Nienten riutta-kallioita,
 Vuoret vuorten takana
 Näet läsnä, kaukana.

 Väliin tuolla vuoristoissa
 Silmäs kohtaa laaksoloissa
 Lähtein pintaa päilyvää,
 Kauvas pistää maahan nää.

 Saaret, niemet kierrätellen,
 Salmet monet muodostellen,
 Aina tänne meidän luo
 Ulottuupi lahti tuo.

 Kuink’ oot pieni ihmislapsi,
 Itsesi mi mahtavaksi
 Luulet, luonnon suhteen tään!
 Turhan pien’ oot tykkönään!

 Ja kun luonnon voimat konsa
 Nousee oikeen raivohonsa,
 Kyllä kestää riutat nuo –
 Aallot sulle haudan luo!

P[aavo]. P[outiainen].

Paavo Poutiainen
Runot