J. Enrique Rodólle
Runoni helppo oli vielä eilen
 sen sävel viipyi taivaansinimailla.
 Yön läpi siinä satakieli lauloi,
 mut aamun tullen kohos kiurun lailla.

 Sen unten puutarhoissa hohti ruusut,
 utuisin joutsensiivin rannat väikkyi.
 Mun käskystäni siellä kyyhkyt lensi,
 ja aallot gondoolien laitaan läikkyi.

 Niin antiikkiin ja viime vuosisataan
 ma kuuluin, mutta myöskin aikaan uuteen.
 Hugolta voiman sain, Verlainen murheen,
 ja loputtoman janon kaukaisuuteen.

 Kipua kannoin lapsuudesta saakka,
 mun nuoruuteni – sainko nuoruuttani?
 Yhäti tunnen sieltä ruusuntuoksun,
 kuin surumielen tuoksun poluillani.

 Pois vaisto syöksyi rajun varsan lailla
 ja nuoruuteni olijat irti päästi.
 Niin ajoin päihtyneenä, miekka vyöllä!
 Jumala hyvä on, siks minut säästi.

 Ihana patsas seisoi puutarhassa,
 mut kukaan tiennyt ei: sen kivi eli.
 Sen marmorissa nuori sielu asui,
 se tunsi, vaistosi ja aavisteli.

 Maailman edessä se säikkyi kovin,
 ja mykkyydestänsä vain kevään taika
 sen vapauttaa voi, kun illan tullen
 heräsi haaveilun ja laulun aika.

 Kun ujon suudelman sai verhon takaa,
 jo lännen hohtaessa hämyisemmin:
 kun serenaadin tunne iltaan kaikui
 ja huokas maa: sua jumaloin, sua lemmin!

 Niin puhkes huilustani laulu uusi,
 se lasinkirkkain soinnuin houkutteli
 ja pyysi, kutsui – itse Panin ääni
 ja latinainen henki siinä eli.

 Ja patsaan, puutarhassa uneksuvan,
 puhalsi hehkuvaksi sävelparvet,
 sai pukinsorkat jalka miehuullinen,
 ja otsaan puhkesivat fauninsarvet.

 Verlainen valtiatar minut hurmas,
 ja Galatea mertakulkevainen,
 sen, minkä vaistosin ma aistein kaikin,
 väritti intohimo jumalainen,

 Välähti kivi, jonka sinkos linko,
 vihaisen käden ampumana nuoli.
 Sen lingon kivi aallon alle vaipui
 ja vihan nuoli tuulen syliin kuoli.

 On hyvyyttä vain tyyneys ja voima,
 tuleensa sisäiseen se kaiken sulkee;
 niin häipyy katkeruus, niin kuolee kuolo,
 ja Betlehemiin karavaani kulkee.

Rubén Darío
Runot
Saima Harmaja

es:Cantos de vida y esperanza: I