Nuoruus (Forsman)
Valloista, kut hallitsevat maata,
 Surma yksin kruunuaan voi taata;
 Hänt’ ei syöstä, hän ei säästää saata,
 Ei sen kalpaa ruoste syö.

 Jos sua kauhistuttaa Tuonelainen,
 Vietä hetken juhlaa, nuorukainen!
 Tiedä: kasvaa voi yks’ hetki vainen
 Ikuisuuden elämää.

 Hetki omii taivahan ja maankin,
 Maan ja taivaan siinä maistaa saankin;
 Suurra ääretönnä, oltuaankin,
 Voi se jäädä muistillen.

 Mutt’ ei hetki aatteen säädelmissä
 Nouse niin kuin tunteen temppelissä;
 Tunne yksin korjaa sekunnissa
 Kylvöt vuosituhanten.

 Riemuitkos! oi, suontes tyrskiessä
 Taivaan laina kukkii keväimessä,
 Kun sun nuoren rintas pyhyydessä
 Tunne terve hehkuu vaan.

 Vaan ne hiipuu, sammuu vähitellen
 Hetket, riemun suojat sydämellen;
 Vanhenet; oi, kevääs antimellen,
 Nuorukainen, arvo suo!

 Kons’ on kevähiä, nauti näitä!
 Eipä vältä kukkas syksyn säitä,
 Pitkä talvi-yös on: ei sen jäitä
 Nouse päivyt sulaamaan.

 Miksi suotta itselles luot vaivat?
 Lyhyen riemupäiväs maahan kaivat
 Oikuin, huolin, jotka juoda saivat
 Sydänvertäs lämpimää?

 Lempiös! Sua kutsuu jumalainen,
 Voittoon seppelöitty, hennokainen;
 Neittä syleile! et neittä vainen,
 Kaikki mailmat syleilet.

 Köynnös liehuu, viinimarjat läikkyy,
 Senpä luona riemulaulut räikkyy!
 Kerjurillei vallat, aarteet väikkyy
 Alta viiniköynnöksen.

 Nuori! liennä liekkis immen huulla!
 Juo! ei kypsy marjat marraskuulla;
 Elon riemut nauti naurusuulla;
 Halla sitten riemut vie.