Runo runon-teosta
Puhutahan puuttumata
 Sanotaan sanan tapana,
 Kyllä kaiken kansan kesken,
 Sekä päättävät samate
 Kirjoittajat kirjoissansa:
 ”Luonto laulajan tekeevi
 Sekä sanat synnyttäävi
 Runon ruusuhin pukeevi.”
 Ja niin olivat isämme
 Armiaamme arvolliset
 Maamme mainiot mukomat
 Elänehet ennen meitä.

 Lauluja kun he lateli
 Virsiänsä viritteli,
 Kirjoja eivät kysynnä
 Eikä paljon paperia
 Tietehlä tutkistellu,
 Mutta mielessä makasi
 Runo-taito tallellansa
 Oppi otsaen sisällä;
 Siitä sointuiki sanaset
 Runotyössä raittihissa,
 – Kaikki aivan kaunosesti
 Rupesi runoksi siitä
 Laulannoiksi lasketteli.
 Mutta eipäs meidän miesten
 Meidän miesten sekä naisten
 Taivu tähän meidän tahto
 Eikä annan ajatukset
 Kieli kankea kykene
 Työhön tähän tärkeimpähän
 Lauluja latelemahan.
 Luonto nyt on lakastunut
 Taito kaiketi kadonnut
 Polosilta pojiltamme,
 Ettei synny eikä taivu
 Eikä runoksi ruvenne
 Sormet soittohon sopine,
 Mutta kaikki mullin mallin
 Nuotit vielä nurin narin
 Sekä sitte sieltä täältä
 Sanat saatettu kokohon.
 Ei nyt luonnolla enämpi
 Laulannoita lasketella,
 Eivät entisten tavalla
 Sanat sointune somasti
 Ruvenne nyt runoseksi
 Uroloilta uudemmilta
 Ilman opin ottamata
 Tietehen tavottamata;
 Sanasetpa eivät soinnu
 Puhtaalle runon puvulle
 Luontomme latelemalla,
 Mutta myötäänhän mukoma
 Tarvitaan nyt siihen taito
 Tieteheltä tutkittuna
 Oppihuoneesta otettu
 Runo mitta miehellemme,
 Joka laulut latelisi
 Synnyttäisi sovittaisi
 Tajulla tasottelisi
 Kaunistaisi kaunoisesti
 Runon ruusuille somille.

 Kun nyt näin on kuulu taito
 Laulutaito lakannunna
 Kadonnunna kansaltamme,
 Niin jo jääpiki jälelle
 Suomen kieli suosimata,
 Jospa ei jälestä kansa
 Nousisi nerollisempi,
 Joka lauluja latosi
 Isänmaallemme iloksi
 Kodillemme kunniaksi.

M. T–le.

Lähde: Sanan-Lennätin 31.12.1858.

Anonyymi
Runot
Sanan-Lennätin
1858