Kaarinalle
Kuulin ma sävelten myrskyn,
 tunsin tuntehet tuhannet,
 näin näyn, jota en tiennyt:

 Herran Maarian madonnan,
 säihkymättömän sävelen,
 laulun laulamattomankin.

 Silloin aattelin: ajatus
 joskin on tekojen herra,
 sentään on korkeinta heleys. –

 Heleys Suomen yön valohämyisen,
 jost’ ei aamu, ilta tiedä,
 kenen ruusut ruskoisemmat.

 Haastan, min sanovi harppu:
 mieli kieltä kirkkahampi,
 ylin on ylvästen vapaus!

 Vapaus i]on ja älyn,
 vapaus vankien, vapaiden –
 kauneus on kahlimaton.