Hämyä templissä
Murhe hiljaa ääntyy,
 Hiljaa vainen ääntyy,
 Ja sen vakavuuteen
 Harvoin katse kääntyy.

 Ken sen templiin kulki,
 Liian pyhään kulki,
 Jotta siks sen risti
 Merkitsisi julki.

 Templiss’ yö on vuoroin,
 Raskas kaiho vuoroin;
 Varjot synkät heittyy
 Komeroihin kuoroin.

 Hämy siell’ on musta,
 Hämy liian musta,
 Jotta mitkään muistot
 Antais valaistusta.

 Silmäs siellä kaihtuu,
 Ja kun noin se kaihtuu,
 Kaikki kuvat, mielteet
 Sulta tyhjiin haihtuu.

 Ilma raskas ain on,
 Henkes ahdas vain on;
 Kun sa ulos pääset,
 Luot kuin päältäs painon.

 Turha rukous oisi!
 Mitäs uhrit voisi?
 Ken siis alttarille
 Kynttilöitä toisi!