Keidas
Keskellä erämaan keltaista vihaa
 olin vaeltajain ilo –
 tuuli vei tuoksuvan viestini
 kaukana menehtyville
 vaeltajille länteen ja itään!

 Olin elävän hengitys kuolleiden maassa.
 Mutta erämaan viha kietoi
 kuin kireä rengas,
 erämaa lainehti lähelläni
 upottavan lyijymeren lailla...
 Lasinterävänä
 on hietavihma sihissyt ylläni,
 erämaan hämähäkki-hihitys,
 hidas surma,
 vuosia, vuosia.

 Puuni – hiekan syömät,
 mykät, mustat huudot,
 lähteeni, lähteeni
 hämärtyvä silmä
 syvällä...
 Voi menehtyvää voimaani!
 Vaeltajat, vaeltajat,
 viestini ei saavu enää!

 Silloin
 kuulen:
 syvällä
 hopeinen poreilu!

 Lähteeni etsien uusia teitä
 elottoman alitse,
 hyytyneen vihan.

 Hopeinen poreilu!
 Nauruni kuolemassa.