Vuodenajat
Kun kevät kaunis tuli,
 soi Luoja lämpöisen,
 maan silmästä jo suli
 jääkyynel huurtehen,
 taas päivän paistehessa
 jo linnut lauloivat,
 ja lapset lehtosessa
 iloisna juoksivat.

 Kun kesä saapui sitten,
 ja niitty vihannoi,
 maa kaunis kukkasitten
 puvusta purppuroi,
 me saariin soutelimme,
 juoksimme metsihin,
 ja marjaan kiiruhdimme,
 kyll’ lysti olikin.

 Syys pimeät toi päivät
 ja myrskyt pauhuisat,
 pois lintuset ne veivät,
 pois kukat tuoksuvat;
 kynnettiin maita, soita
 ja viljaa puitihin;
 me söimme puolukoita,
 kyll’ lysti olikin.

 Niin talvi tulee, tiuku
 soi silloin helisten,
 lystisti sukset liukuu
 pääll’ lumikinosten,
 ja tuli takassansa
 sulosti leimuaa.
 Näin talvellakin kanssa
 kyll’ lapset lystin saa.

 Kun hanki kyynelehtii,
 niin ole riemuinen,
 taas kevät kaunis ehtii,
 iloa tarjoten.
 Ain’ ylistele Luojaa:
 kaikk’ ajat hauskat on;
 Hän eloamme suojaa,
 sen viepi valohon.

Luonnon kirja, 1856; J. Bäckvallin suomennos 1860; P. Cajanderin tarkistus 1886.

Johan Bäckwall
Paavo Cajander
Zacharias Topelius