Syksyn koivu
On syksy taasen tullunna,
 Ja nurmi surkastuu.
 Pois pääskykin on muuttanna,
 Ja koivu kellastuu.

 Sen lehdistä viel’ altisna
 On toiset liehumaan,
 Vaan toiset vartoo, valmisna
 Jo mullaks muuttumaan.

 Yks viuhka vaan, jon tuuli tuo,
 Ne puusta irroittaa.
 Ei kastetta ne enään juo,
 Vaan haudan maassa saa.

 Ja mullaksikin muuttuen
 Nuo eivät siksi jää.
 Ne luontoa vaan vaihtaen
 Taas henkiin heräjää.

 Ma muistan, tuota tarkastain,
 Myös ihmiselämää.
 Noin nuoret, vanhat, rinnattain
 Tääll’ hetken viivähtää.

 Ja lehden lailla, riemuiten,
 Ne pyrkii liehumaan.
 Kun syksy saapuu, riutuen,
 Jo muuttaa Tuonelaan.

 Näin syksyn koivu muistuttaa
 Vaan katoovaisuutta;
 Mut lehti mieleen johdattaa
 Myös uutta eloa.

Runot