Ruis
Mikä väikkyy niin vehreenä tuolla
 kevätauringon hohtehessa?
 Viel’ on valjua viidakon puolla,
 mutta sarka on vihanta.

 Mikä keltaisna syksyn tullen
 kotipellolla aaltoaa?
 Nyt, ystävä, sanon sen sullen,
 se on kultaakin kalliimpaa.

 Se on rikkaus rantain ja saloin,
 työn palkinto parahin,
 ruis, leipämme aines jaloin
 ja häätäjä puutteenkin.

 Kun syksy jo kenttiä kultaa,
 niin maanmies on toimissaan,
 hän muokkaa peltonsa multaa,
 käy siementä sirottamaan.

 Vain viikko – jo mullasta nousee
 kuin neulaset punervat,
 ja oraat jo viertyä toisen
 on rehevät, vihannat.

 Ja talvi se hiuteitä heittää
 niin pehmeitä pellollen
 ja orahat hellästi peittää
 ne kylmiltä suojellen.

 Kevät lempeä taas kun koittaa,
 se eloa luontoon luo,
 se hankien kahleet voittaa
 ja hentoisten herätä suo.

 Nyt oraskin nostaa päänsä
 ja kortensa kohottaa
 ja vehmasta vehreyttänsä
 se tuulessa huojuttaa.

 Kun kukkii pihlaja pyhä
 ja tuomi on valkeissaan,
 niin korret ne tähkiä kyhää,
 käy viljakin kukkimaan.

 Se keltainen päivän puolla,
 se kullalle välkkyvä vyö
 kotivainion saralla tuolla
 on palkinto vaivan ja työn.

 Se on kypsynyt, valmis vilja,
 se on häätäjä puuttehen
 se päivässä huojuu hiljaa
 jo sirppiä ootellen.

 Pari vierii kun viikkoa vielä,
 saa pellolle kuhilaat,
 ja kohta jo riihitiellä
 ne kuormina nähdä saat.

 Pian puhtahan rukiinjyvän
 jo mylläri jauhattaa,
 ja uutisleivän nyt hyvän
 jo äiti leipoa saa.