Tunturin satakieli
Kulkija korvessa, missä
 usvat yölliset ruskottuvat
 aamuin koin sätehissä,
 hohtohon illan mit sekauvat!
 Miks seisahdat kuuntelemaan?
 On kaikki hiljaa, lehti ei liikahdakkaan.
 Äsken laulajan,
 koivussa istuvan,
 kuului tok’ alkava soitto.
 Tuota, kas! vartoo innoissansa
 luonto nyt vain kokonansa.
 Alkavi auringon kultainen koitto,
 alkaa laulelokin.

 Kuin pilvihin
 tuulen nostama liekkinen lentää
 hehkusta alttarin
 siipysin punasta leimuavin,
 laulukin tuo niin ilmahan entää
 puhtahasen,
 siintävän kirkkahasen,
 pilvettömäänkin aivan,
 valon valtoihin taivaan.
 Tuo kaunis lahja onkin taivainen
 ja henkikin, mi täyttää sen.
 Sitä jo silmiin selittävät
 kaulan höyhenet taivaansinertävät.

 Vaan voimaa Pohjolamme valon
 laulettuansa, katsoin taivaasen,
 se kääntää katsehen
 ja korvan maahan, alas saloon.

 Rakasta varjossa siellä on varmaan.
 Mitä ääniä siellä on,
 kuin huokauksia morsion,
 mi juur’ unissansa on nähnyt armaan?
 Nytpä – kas! – laulajan sen
 rintakin, paisuen,
 laulusta aivan on ihastumassa:
 se on kokonaan
 sulosointuja vaan;
 lempijän tulta on laulelijassa.
 Loistoa kas sen katseiden!
 Ja kun se ruorin, pilviin, maahan kääntäen,
 levittää myöskin sen
 kuin päivänvarjostimen,
 niin sen koko keveä, hieno
 ruumis kaunis ja pieno
 kieppuelee kuin tanssissa.
 Ei yksin kurkusta vaan rinnasta,
 sen mukahan kuin lyö rinta,
 käy säveltä vaihtelevinta:
 nyt niinkuin kosken vaahtoavaisen
 kohina;
 nyt niinkuni puron kuiskaavaisen
 sohina
 mättäillä, niittymailla;
 nyt huimasti telmiten;
 nyt hellästi lemmiten;
 nyt valittain taas helläin kyyhkyin lailla. –
 Mut miks se tuimasti kiljahtaa,
 laulun äkkiä lopettaa?
 Mikä hiis noin männyssä räpistelee,
 kyntensä oksaan kiinnittää?
 Mik’ on se peikko sarvipää,
 min silmät häijysti noin mulkoelee?
 Säikkyvä puoliso, piile sä lehtiin!
 Laulaja – kas! –
 miehen lailla on koht’ apunas,
 nuolena luokses ehtii,
 kiitäen saa kokohon
 pikku lintuja joukkion.
 Huuhkaja, niitä peljättääkseen,
 julmaa päätänsä kääntelee.
 Vaan pilkatakseen ja yllyttääkseen
 nuo kuitenkin lähentelee.
 Silmiä kyllä se väänteleepi;
 vaan päivä niitä jo häikäseepi.
 Poistuu ystävä pimeyden
 rotkoon öisehen, raakuen.
 Nyt kerrassaan,
 kas laulamaan
 kaikk’ yhtyvät,
 visertävät
 iltahan asti,
 ja niin ihanasti
 kaikuvi metsä ja mäki,
 kun soittaa sirkut ja kukkuu käki.

 Vaiti on nyt vainen
 tuo, min laulu ihanainen
 vihkii yksin kerrassaan
 yön, mi on nyt päivää vaan.

 Jos Luojan luo ken maasta kohoaapi,
 hän laulaa laulun kuolemattoman,
 illallaan nähdessään kuin sarastaapi
 jo laskematon päivä taivahan.