Kotiliesi
Mik’ on tää tunne outo, lumoovainen,
 Mi sydäntäni polttaa, virkistää?
 Se oisko tuli puhdas, jumalainen,
 Mi sydämmehen toisen yhdistää?

 Mik’ äidin rakkautta syvemmillä
 Siteillä sielun sitoo sieluhun?
 Mi hiilillänsä ikihehkuvilla
 Sydämmet sytyttävi riemuhun?

 Se lempi Jumalan on istuttama
 Miehen ja naisen nuoreen sydämmeen;
 Se liekki Jumalan on puhaltama
 Tuleksi kotilieden hiilukseen.

 Koti – niin, oma koti! sana armas
 Se sielullemme suloutta suo –
 Vaikk’ oiskin moni kyynel muutoin karvas,
 Niin siinä sydän lohdutusta juo.

 Mutt’ei oo pysyväinen lempi mainen,
 Ei koti, onni ihanaisinkaan
 Meit’ auta, jollei lempi jumalainen
 Saa pyhittää sit’ ikihehkullaan.

 Jumala itse rakkaus on pyhä,
 Hän meille antaa lemmen pysyvän,
 Hänestä vuotaa lemmenvirta yhä
 Synnyttäväinen ikielämän.

 Jumalan pyhän lemmen ahjoss’ aina
 Viritelkää uutta lemmen valkeaa,
 Kun myrskytuulin tahtoo tukahuttaa
 Sielunne lemmen tämä kylmä maa!