Sammunut koi
Mä äsken lauloin, riemuitsin;
                          Vaan miksi lie
 Näin synkistynyt aikaisin
                          Jo elon tie?

 Kuin kirsi-kukka raukenen,
                          Mä murheessain,
 Kun päivän ensi koittehen
                          Vaan nähdä sain.

 Se sammui! Rintaan’ ainainen
                          Jäi kaiho tää;
 Yön varjo mieltän’, usvainen
                          Nyt synkistää.

 Kun toivon säde sammunut
                          On viiminen,
 Niin murheen lapsi uupunut
                          On unheesen.

K. M.

Lähde: Ilmarinen 12.2.1879.

Anonyymi
Runot
Ilmarinen
1879