Lyytikäis-nimestä
Savottaren 1:ssä näytenumerossa (14.
XI. 1919) tuttu nimimerkki E. Gt-Ilm.
esittää nimelle Lyytikkä, josta sukunimi
Lyytikäinen on inen-johtimella saatu, saksalaisen
alkuperän (= Lydik). »Näin ollen,
kun erään Lyytikäisen jälkeläinen — — — 
sai sukunimekseen Lydecken, olisi sukunimi
vain pukeutunut alkuperäiseen muotoonsa»,
arvelee kirjoittaja. Lyytikäis-nimen
selittäminen Lydik-nimestä on kyllä
ollut senkin puolesta lähellä, että Lydik-nimi
joitakin kertoja esiintyy jo keskiaikaisissa
lähteissämme (myös Lydika).

Uskallan kuitenkin puolestani suuresti
epäillä Lyytikkä-nimen läntisiä juuria ja
esitän sille uuden selityksen. Lyytikkä
suhtautuu tuttuun Lyytis-nimeen aivan
samoin kuin esim. vanha Pietikkä (josta
Pietikäinen) Pietis-nimeen. Kantana on
siis Lyyti, jollainen nimi mainitaankin
Kaakkois-Hämeen tuomiokirjassa v. 1465
asussa Lyde. Lyytikkä ja Pietikkä nimien
t:stä vrt. erikoisesti äännesuhdetta maito
ja maitikka (ei maidikka, maijikka), rauta
ja rautikko, hieta ja hietikko y. m.

kka-, kkä- loppuiset nimet lienevät alkuperin
kuuluneet niin sanoakseni köyhälistönimiin.
Ainakin Karjalassa kulkee hoku:
»Mies on -nen, nainen on -tar, orja on -kka,
talo on -la».

Sekä Lyytisen että Lyytikän kantaosa
Lyyti on varhemmin kuulunut Liyti. Niinpä
Suonnejoelta 1561 v:n maakirjassa mainitaan
Liutissenahå = nykyinen Lyytisen
aho. Siitä, että y:tä kaksoisääntiön jälkiosana
on merkitty u:n merkeillä, on muuten
1500-luvun ja vanhemmissa lähteissä
runsaasti esimerkkejä. (Pitkän y-äänteen
osoittaminen iu:lla on sen sijaan lähteissämme
aivan tuntematon.) Kaakkois-Hämeen
tuomiokirjan Lyde ei oudostuta, kun
tiedämme, että se on kopioitu vasta 1500-luvun
lopulla, jolloin Päijänteen seudun
murteissa varmasti jo oli yy varhemman
iy:n jatkajana.

Lyyti-nimet tuntuvat viittaavan Aunukseen
päin. Aunuslaiset ovat näet varhemmin
käyttäneet kielestään nimitystä liydi
(myös liygi) ja livviköi = aunuslainen.
Tämä liydi ei ilmeisestikään ole muuta
kuin venäjän ljudj ’kansa’ tai ljudi ’ihmiset’.
Vrt. vanhain virolaisten itsestään
käyttämää nimeä maamees (maanmies).
Vain ihmistä merkitsevällä sanalla kaukaiset
heimolaisemme vogulitkin nimittävät
itseään. Sopinee myös huomauttaa sellaisia
nimiä kuin ovat Miehikkä(lä) ja myöhäinen
henkilönnimi Inehmo. Jos edellä
esitetty yhdistys pitäisi paikkansa, niin
Lyytiset ja Lyytikäiset alunpitäen olisivat
aunuslaisia sotavankeja, joita savolaiset
olisivat tuoneet hävitys- ja kostoretkiltään
itäisen rajan takaa.

Katsoen kuitenkin siihen, että heimonimiin
palautettavat henkilönimet säännöllisesti
ovat lainen-loppuisia (Savolainen,
Hämäläinen, Karjalainen, Suomalainen,
Vepsäläinen, Lappalainen, Venäläinen,
Ruotsalainen j. n. e.), tunuu äskeinen selitysyritys
kuitenkin hyvin epäiltävältä

Lyytikkä-nimen saksalais-selityksen kilpailijaksi
on nähdäkseni pantava venäläisselitys.
Vrt. vanhoja ven. nimiä Ljutik,
Ljutiha, Ljutkin, Ljutoi. Näiden nimien
kantasana merkitsee julmaa, hirmuista (vrt.
suom. sukunimeä Hirmu).

Huomattava on, että Itä-Suomeen aina
Päijänteen seuduille asti on tullut melkoinen
joukko venäläisiä nimiä (esim. Huotari

ven. Feodor, Paavilainen  vanhan
venäjän Pavilъ, livanainen = ven.
Ivanъ, Kuisma = ven. Kusjma j. n. e. Se
seikka, ettei Lyytikkä nimiä ollenkaan
esiinny vanhoissa länsisuomalaisissa lähteissä,
niinkuin odottaisi, jos nimi olisi
germaaniselta taholta tullut, tukee puolestaan
oletustani.

Täysin varmaan tulokseen emme Lyytikäis-nimestä
siis voi päästä. Mutta venäläis-selitys
on joka tapauksessa saksalais-selitystä
todennäköisempi. Toistaiseksi on
kuitenkin ehkä varovaisinta pitää Lyytis- 
ja Lyytikäis-nimiä alkuperin suomalaisina.

Helsingissä 25. V. 1920.

Lähde:

Lisätyt huomautukset 

Heikki Ojansuu
Savotar
1920
Sukunimet