Faarao ja ilotyttö
Nitokris – ”Ruusuposki” –
 Ilotyttönen tanssiva tuo
 Hän helteessä Afrikan päivän
 Taas sipsutti Niilin luo.

 Hän riisuutui siellä kylpyyn,
 Ja kasteli kutrit pään;
 Sirot, kullatut sandaalit pienet
 Jäi rannalle kiiltelemään.

 Näki kotka ne, ilmoja kiitäin,
 Alas maahan syöksyi tuo
 Ja toisen sandaaleista
 Ylös kiidätti pilven luo.

 Erämaahan päin pois lensi,
 Pesä, poikaset mielessään,
 Putos’ sandaali kotkan suusta,
 Kävi maahan liitelemään.

 Vaan faarao, tuomari korkein
 Alla taivahan siintelevän
 Oli tuominnut syyttömät syyhyn...
 Oli ankara tuomari hän.

 Hänen helmaansa sandaali sattui
 Siro, kullattu, pienoinen.
 Kuninkaassa se synnytti hurmaa,
 Sai rakkaus sydämehen.

 Nyt käsky soi faaraon moinen:
 ”Tämän haltija löyttävä on
 Ja palatsin hohtaviin suojiin
 Hän, prinsessa, tuotakohon!”

 Sadat kiiruhti käskyä kuullen
 Eri puolille kiidättäen...
 Vaan faarao kaihosta riutuu,
 Sydän miehen on murheellinen.

 Re’n pursi jo kolmas merta
 Iki-aavojen kiitää pois,
 Vaan vielä ei kallista tuoda...
 Kuka kaihotta vuottaa vois?

 Vaan ennenkuin neljäs ilta
 Idän palmujen tummeta suo,
 Nitokris – hehkeä ruusu –
 Jo tuodaan faaraon luo.

 Hän kuninkaan jalkojen juureen
 Käy, nöyränä kuiskaellen:
 ”Sinun tyttäres’ pieni on maassa,
 Oi mahtava suosikki Re’n!”

 Ylös faarao ruususen nostaa,
 Hänen huultensa hettehet juo:
 Hovin seurassa nyt ilotyttö
 Käy kuninkaan istuimen luo.

 ”Hor itse sun toimitti mulle, –
 Sanat faaraon kuuluvat noin. –
 Nut suokoon siunauksensa;
 Minä armoni sulle jo soin.”

 Satu jatkuu: faarao saanut
 Osiriksen on istuimen
 Ja silloin hallitus joutui
 Kätösiin tämän kaunottaren.

1912