Muhamedin laulu
Nähkää vuorilähde
 riemun-kirkas
 kuin tähtikatse;
 hyvät henget
 pilvein päällä
 ruokkivat hänen nuoruuttaan
 lomassa pensasten, louhten.

 Nuorna, raikkaana
 taivaasta tanssii
 se marmoripaadelle,
 jälleen riemuiten
 pilviä päin.

 Kautta vuoripolkujen
 kirjokiviä
 ajelee se,
 ja tempaa mukaansa veljeslähteet
 varhain jo johtaja-askelin.

 Laaksossa kukat
 kasvavat hänen astunnastaan,
 ja hänen hengestään
 niitty elää.
 Eivät estä häntä varjolaaksot,
 eivät kukat
 kaartavaiset häneltä polven,
 imartavaiset lempisilmin;
 tasangolle hän tahtoo
 käärmeenä kiertäen.

 Purot yhtyy ystävinä
 häneen heljät. Nyt hän astuu
 aavikolle hopeaisna,
 aava itse kimmeltää,
 riemuavat hälle virrat,
 vuoripurot huutavat:
 »Veikko! Veikko! Ota meidät
 matkallesi veljinä,
 myötä isäs vanhan luokse,
 Meren iankaikkisen,
 joka vartoo avosylin
 lapsiansa
 turhaan ikävöiviään;
 sillä meitä erämaassa
 autiossa ahmaa hiekka
 ahnas; päivä päämme päällä
 imee hurmehemme; kumpu
 meidät lammeks salpaa! Veli,
 ota veljet alangolta,
 ota veljet vuoristosta
 myötä, isäs suuren luo!»

 Uupumatta eespäin käy hän,
 jättää tulihuippu-tornit,
 marmoriset linnat, luomat
 runsautensa, jälelleen.

 Atlaana hän hartioillaan
 kantaa laivat sedripuiset,
 liput liehuu päänsä päällä,
 humisevat ilman halki
 hänen kuulun kunniaa.

 Näin hän kantaa kaikki veljet,
 kalliit hälle, armaat hälle,
 riemuraiuin taaton vanhan,
 vartovaisen sydämeen.

Eino Leino
Johann Wolfgang von Goethe
Runot