1856 vuotisen hallan kautta hätääntyneille
Jospa laulu laadullinen
 Runo syntyisi somahin,
 Sanat soitolle menisi
 Ilman mutkitta monitta
 Rompaluksilla rumilta,
 Niinpä virren veisaisini
 Murhe-runon ruikuttaisin,
 Valitellen vaalla suulla
 Siitä suuresta surusta;
 Itku-virren vierettäisin,
 Kun on kyllin kuuluvissa
 Sekä silmin nähtävissä
 Tuolla kauko kankahilla
 Polosellä pohjan maalla
 Parku paha ylömaalla.
 Tulis noita tuuvitella
 Aika armolla kohdella,
 Joilt on vilu vienyt ruuan
 Pilannunna halla pellot
 Sarat tuiki tuhrinunna.
 Vilun poika vihasempi
 Pakkanen pahan kurinen
 Tehnyt on törkeetä työtä
 Pannut puulle puhtahalle
 Pellon touvot turmiolle
 Paraat kasvut kaadellunna
 Kedon mustan kaltaseksi.
 Suru noill’on surkeampi,
 Puute kyllä kuolettava
 Nälkä hirmu nähtävissä
 Kova vieras vierahana
 Tullut vaivasten tupihin!
 Tuo tahdosta on Jumalan
 Luonnon suuren liikunnosta
 Ilma-piirin pyörinnöstä
 Suotu teille taivosista,
 Teille, tunnon saattajaksi
 Suurten syntinne edestä.
 Hän nyt hirmun häviöllä
 Vihansa väellä vaatii
 Kansakuntaa kääntymähän
 Pahoilta poluilla poisi.
 Hänell’ on vihaset vitsat
 Ruoskat raskaat runtelevat,
 Kovat kääntymättömille;
 Sanassansa sen sanoovi,
 Tekee Itse tiettäväksi,
 Luoja suuri, lapsillensa,
 Sanalla sanoo kovalla:
 Kun et käänny, kun et väänny,
 Paremmalle tule tielle,
 Vienpä poisi viljan maasta
 Leivän suustas, synti-säkki,
 Monell’ oivaksi opiksi...
 – Näistä ehkä syistä nytkin
 Tullut on se hirvittävä
 Halla suuri Suomenmaahan,
 Jossa kurjat kujertavat,
 Nälän kourissa kovissa,
 Kivuttavan kuolon alla,
 Sydänmailla synkeöillä
 Korpimaitta kolkommilla
 Rahko-soiden seudustoilla,
 Vuorten ja mäkiin välissä
 Kivi-louhikoiden luona
 Kumpuin, kukkuloin takana.
 Nuilla polo-poikasilla,
 Pataan ei ook panemista.
 Ei ook suuhun syötäväta
 Eikä muuta ottamista
 Kuni vehka vetelämpi
 Pihka-pinta petäjästä
 Musta rahka rämehestä
 Olki-tukkoset tueksi.
 Tästä ruuasta tuleepi
 Kova kuolo kauheampi
 Suuri nälkä surmajaksi;
 Seki vielä sen pahempi,
 Kun ei kellään löydy läsnä
 Tuetta tuohon hätähän.
 Mistä saavat suurus-palan,
 Rukiin jauhot juurehensa
 Ohrat vehän vastimeksi,
 Kun ei löydy kelläkänä
 Jyvä-kouroa kylässä
 Näpillistä naapurissa
 Antaa nuille anoville?

 Voi! voi! veljeni kylissä,
 Joille on nyt annettuna
 Jotain suotu Jumalalta
 Ruoka annettu parempi
 Vielä juomakin jalompi,
 Joutukaa, miehet jalommat,
 Avun annolla hyvällä
 Vapahtamaan vaivasia
 Näljän alle nääntyviä
 Kristi-veljiä välehin,
 Tuonnek pohjolan perille
 Kylän kylmän kynnyksille.
 Auttakate antimilla,
 Jotka syötte selvän leivän
 Ilman puutetta pahinta,
 Huoneissanne huoletoina!
 Katselkaapa Keisaria
 Maan isää ja ihmeellistä,
 Kuinka huolella kokeepi
 Lahjottelee laumoillensa
 Suomen sikiöin hyväksi
 Syötävätä, siemeniä,
 Kylvämistä pelloillemme
 Armostansa anteleepi
 Suurten puutteiden tueksi,
 Mutt’ ei jaksa jakaella,
 Apua kaikille kuntaa
 Polosille pohjan maalla,
 Nälkä-perälle pahalle.
 Näinpä teidänki tulisi,
 Maamme miesten mahtavien
 Omastanne antaa hiukan
 Köyhemmille kiitoksetta.
 Koska on jyviä myödä
 Jälelläpä jauhojaki
 Kulisia kyllin määrin
 Monen mahan täytteheksi.
 Tepä, rikkaat, rientäkäte
 Avun antohon hyvähän
 Monen kurjan kiitokseksi.
 Täss’ei sovi siekahella
 Viikon vitvohon elellä;
 Mutta käydä kiireheltä
 Kimppuun noiden kituvaisten
 Kovaan nälkään nääntyväisten
 Ruoka-kaluilla rutosti.
 Varakkaampi rikkahampi
 Rahojas älä rakasta
 Kilvottele kullan kanssa,
 Älä myöskään ähmistele
 Himottele korko-hintaa
 Ylimääräistä anele
 Puutteen alle puuttuneelta!
 Kuin on kuultu muutamien
 Itaroiden ilkeöiden
 Kauppaa käypien pahinten
 Suurien syöpien susien,
 Ett’on ryhtyneet rumahan
 Kovemman koron otantoon,
 Ottamahan hirmu-hinnan
 Julman makson jauhostansa,
 Kulla syövät köyhän lihan
 Voimat kaikki vaivasilta;
 Eivät luule, Luojan suuren,
 Herran luota taivosista
 Näkevänkään näitä töitä
 Töitä aivan törkeöitä,
 Myöskään usko miehet nämät,
 Että siitä seuroaapi
 Vitsat tuhat vihasemmat
 Kovat koron kantajoille
 Tuolta yli-tuomarilta
 Luojan kourista kovista.
 Ajatelkaa aikananne,
 Mikä vitsa viimesellä
 Teille kääntyypi etehen,
 Kun tuletta tuonelahan
 Tuonnek tuomarin etehen,
 Jossa saatte sanat kuulla
 Jyrinällä jyrkeällä
 Totiselta tuomarilta
 Kovan käskyn kauheamman:
 «Menkää tuonne tuonelahan
 Pimenlolan pielustalle,
 Kun te ette korvianne
 Kallistana kuulemahan
 Kuulemahan köyhän ääntä
 Valitusta vaivasien,
 Miehet maalla ollessanne
 Armon auringon valossa.

J. Léman.

Lähde: Sanan-Lennätin 7.2.1857.

Johan Léman
Runot
Sanan-Lennätin
1857