Silkkikuikka
Yö yöltä rannan kaislat kellastuivat
 nyt kullanvihervinä hehkuen.
 Mut yli järven lasin sinisen
 yhäti lumisulka-pilvet uivat.
 Syys leppäin vihreyteen tuskin koski,
 mut päivälläkin viileä on maa.
 Siks suloinen on aaltoon solahtaa,
 kun viel’ on auringosta lämmin poski.

 Niin jäisen kylmä on sen tuttu syli.
 Mut silkkikuikka, tiellä salmen yli,
 sukelsi syvään mua säikkyen.
 Nyt kaulan kaartuessa siloisen
 se märin sulin liukuu loitommalle.

 Ah, unohtumatonta kummankin
 on päänsä kastaa viime aallon alle,
 kun vielä hohtaa sätein lämpimin
 maan kylmän suvi liian ihmeellinen,
 kun hehkuu kullantummat kuhilaat,
 ja yli järven lasinkuulaan sinen
 ui pilven lumivuoret autuaat.