Sunnuntai-ilta
Aurinko ois tietysti jo mennyt
 Metsän taa,
 Jos sitä olis olemassa ollenkaan.
 Vaan pilvessä on päivä
 Ja pilvessä on yö,
 Ja pimeys se kaikki peittää;
 Ei sieluakaan tähti valaise
 Ja päivä nyt on talikynttilä
 Ja peikot hämärässä
 Ne näkyvät ja katoovat
 Ja ilkkuen ne nauraa,
 Kuin kaarneet syksyllä
 Syys-tappoajalla
 Ne lentävät ja huutavat,
 Ja järven laine huokaa
 Ja ranta valittaa.
 Myös minäkin
 Ma nauran,
 Ma nauran taivaalle
 Ja tähdille,
 Ja rakkautt’ en tunne,
 En ole tuntenut,
 Ma tyhjyyttä rukoilen
 Ja kauneutta poljen
 Jalallani nyt syntisellä,
 Ja last’ en nähdä voi,
 En viatonta kärsiä,
 Ma kiroon luontoa
 Ja luonto vastaa,
 On vastannut, on aina vastaava
 Mun kiroukselleni.
 Synkälle, mustankarvaiselle.
 Ma nousen kalliolle,
 Yön mustassa ma alas katson,
 Ma katson alas
 Ja ma itken
 Ja itkien
 Ma horjun, putoon –
 Tyhjyyteen en,
 Vaan kylmään veteen
 Ja runon lopetan.

bs. [B. F. Salonen]

B. F. Salonen
Runot