Metsäpeura
Haavoitettuna huohotellen
 Peura metsiä karkailee,
 Hurme rinnasta virtaellen
 Valjut syyslehdet värjäilee.

 Tulta tuiskuvan jahtiparven
 Kauas jätti se karkaissaan,
 Äsken vaikeni räikinä sarven
 Aamuilmahan kuultavaan.

 Vaikka rinnassa mahtavassa
 Luoti piilevi turmiokas;
 Surmapuukkohon kaatumasta
 Pääsi metsien valtijas.

 Tuossa varjoa vilpoisinta
 Metsä tarjosi mieluinen;
 Lampi uinuvi lummerinta,
 Päivä kalvohon seuloiksen.

 Tänne pyrki se intoisesti
 Lempipaikkahan rakkaimpaan,
 Missä taistelut valtavat kesti,
 Kilpataistelut kullastaan.

 Ja kun kiistäjä karkuhun läksi,
 Kutsui ylväsnä huudollaan
 Voiton saanehen ystäväksi
 Arkaa, kaunista vuotettuaan.

 Täällä keskellä muistojensa
 Katsein kuoleva peura saa
 Ajat armahat nuoruutensa,
 Riemut entiset kuvastaa.

 Sammal pehmeä peittävi rantaa,
 Siihen uupunut uinahtaa.
 Lehto lehtensä viimeset antaa,
 Niillä vuotehen verhoaa.

Carl Snoilsky
Reinhold Roine
Runot