Lydialle (Asp)
Yks’ pieni lintu lennähti
 nyt äsken kuusehemme,
 hän siinä laulaa ennätti,
 jo rientää tyköämme.
 Ken sijansa nyt täyttänee?
 Ken illoin, aamuin laulanee
 nyt iloksemme täällä?

 Oi! kauan suree kuusemme
 ja muistaa laulujansa!
 Oi! kauan kaipaa sielumme
 tääll' laulurastastansa!
 Sun sijas' kauan tyhjä on,
 vaan ikuisehen muistohon
 sun aina kätkenemme.

 Sä riennät pois – oi! vieköhön
 myrskyjen maailmasta
 sun tiesi lahteen tyynehen
 onnea autuasta
 nauttimaan – ja sydämen
 ja tunnon siellä rauhaisen
 sun löytäväsi suomme.

 Ylhäälle rientos olkohon,
 ei viihtyin alahalla,
 tääll’ riemu on niin kelvoton,
 vaan tuolla korkealla
 on koto kaunis sävelten
 ja puhtahitten sydänten
 on koto myöskin siellä.

 Jää hyvästi nyt Lydia!
 Oo onnellinen aina!
 Ja muisto meistä kaikista
 sun mielehesi paina!
 Lempemme, osanottomme
 ja rehellisin toivomme
 seuraapi sua aina!

 1872.

Isa Asp
Runot
1872