Runo ompelupöydän ääressä
Kiidä, pieni kätönen,
 Yli liinan kiidä!
 Joskus silti päilyen
 Minuun, katse, liidä.
 Kasvoistani luepas,
 Kuinka lapsen-sulollas
 Sydämeeni armaan
 Liekin sytytit,
 Jota hyvät varmaan
 Nyt hoivaa enkelit.

 Olet armas nähdä näin
 Työssä hiljaisessa,
 Ajatusten hellimpäin
 Lankaa saatellessa;
 Moni arka haave saa
 Ompeletta kaunistaa.
 Kiitost’ yhä uutta
 Kuulet tätien
 Siitä, – salaisuutta
 He eivät tunne sen.

 Kuin tuo liina, säilyköön
 Puhtaan’ elonkankaas,
 Taivas valo päilyköön
 Joka kudelankaas.
 Kudo kukkakeväihin
 Joku kaipuun kyynelkin,
 Henkes taivaspuku
 Ihanaksi luo! –
 Enkeleiden suku
 Sen häihis sulle tuo.

Josef Julius Wecksell
Runot
Uuno Kailas