Saksanmaa
Viel’ on kuin lapsi Saksanmaa,
 jot’ aurinkoinen hoivaa,
 imettäin sille lämpöään
 ja tulta kapinoivaa.

 Ravinto moinen kasvattaa
 ja veren vimmaa äkin.
 Te elkää kiistaa nostako,
 varokaa naapurväki.

 Se jättilaps’ on kömpelö,
 mi tammen maasta kiskoo
 ja sillä selkää, päätänne
 armotta ruhjoo, viskoo.

 Se on kuin Siegfried saduissa,
 mi nous’ ja miekan takoi
 ja alasimen iskullaan
 kahtia sitten jakoi. –

 Sä lohikäärmeen ruhjoat,
 kohoat sankariksi. –
 Hei kuinka äitis aurinko
 ylpeillen nauraa siksi. –

 Sen tapat, otat aartehet
 ja kalleudet kohta.
 Hei kuinka kruunu kultainen
 sun silloin päässäs hohtaa!