Usvan alla
Kaksitoista kertaa kumeasti
 tornikellon ääni yöhön kaikaa,
 yksinvaeltajan askeleista
 katukivet kapsahdellen raikaa.

 Öinen usva lepää kattoin yllä
 niinkuin valkovaippa sairasvuoteen,
 alla usva-unnun lehahtelee
 leppoisasti lauha tuuli luoteen.

 Kalpeana katsoo täysikuu
 läpi harmahtavan huurahunnun;
 on kuin tuntis yksinvaeltajan
 öisen kaihon, raskaan tuonen-tunnun.

 Astun hiljaa öistä katuani,
 katukivet astunnastain kaikaa.
 Vieläköhän saanen astuskella
 usvan alla monta ajast’aikaa?

1910.