Kalmistotiellä
Nyt syttyvät lyhdyt,
 sävel malminen soi hämärään.
 Joki, mereen nyt yhdyt,
 kuka liet, näet matkasi pään.
 Huminoivat kellot,
 meri keinuttaa sua lastaan.
 Meri suuri, jo hyrskit ja vellot
 elonvirtaani vastaan...

 Kumahdellen ne kellot
 näin laulavat: Yö hämärtäy,
 tuleentuvat pellot
 ja viljassa viikate käy.
 Joka päivä ne soivat
 majanmuuttoa ihmisen erään.
 Valon nähdä mun silmäni voivat,
 minä aamuun herään...

 Asun varrella kadun,
 joka kalmiston portille vie.
 Puutarhoihin sadun
 minut johtaa se hämyinen tie –
 oi sieluni, siellä
 alabasterilinnas sa runon,
 unelmissasi kalmistotiellä
 hyvä viipyä sun on.

 Sua tutkaimet surun
 ovat viiltävät kiduttaneet.
 Häly turhuuden tutun,
 ivanaurut sun on repineet.
 Sinä näit kataluuden,
 jota maassa et olevan tiennyt.
 Ah, pitoihin en mataluuden
 sua enää ma vie nyt!

 Huminoivat kellot
 ihanuutta jo määränpään.
 Meri, vastaani vellot.
 sinut kauan jo kuulin, sun nään
 Asun varrella kadun.
 joka kalmiston portille johtaa.
 Paratiisina lapsuuden sadun
 se mun silmiini hohtaa.

 On suuri se hetki.
 se tuokio kuvaamaton,
 tämä harharetki,
 odysseia kun päättyvä on.
 Jää seireenisaaret,
 jää likaiset kaupunkinne.
 Kodin korkeat holvikaaret,
 käyn varjoonne sinne.

 Asun varrella kadun.
 joka kalmiston portille vie.
 Puutarhoihin sadun
 minut johtaa se hämyinen tie.
 Jo nyt, sieluni, luovu
 elon maljasta. Vain unet, runo
 ovat viiniäs, siitä nyt juovu,
 eloseppeles puno.

 Nyt toimita talos,
 on hetki se tuntematon,
 jona sammuva valos,
 elonkynttiläs suitseva on,
 joka silmäsi peilin
 iäks peittää verholla luomen,
 saves rikkoo, hauraan leilin –
 kukaties se on huomen?

 Nimes elämän tauluun
 jää hetkisen vain mitatun.
 Nyt puhjeta lauluun,
 oi sieluni, on osas sun,
 osas ihmeellinen.
 kun ennen lepoa mullan
 näet ilmojen kuultavan sinen
 ja pilvien kullan.