Nuorison pirtissä
Läikkyy talven valkolaineet
 kalpeana puu ja maa,
 talvettaren valko vaippa
 pohjan maita varjostaa.

 Hukkui kesän hellyys meiltä
 kaatui kukka, kuihtui puu,
 talven syli kylmä, kolkko
 kyyneleisnä avautuu.

 Tuntuu sentään kevät tunne
 silmä loistaa, tulta saa,
 mikä talven syleilyssä
 kevät kieltä julistaa?

 Ilon oraan mieli nostaa
 syttyy onnen loimu nyt,
 elon tuska, murhe, vaiva
 hetkeksi on häipynyt.

 Ajan synkkä kyynel soitto
 elon retket, vaikerrus,
 hetkeks haipuu, rintoihimme
 astuu kevään kirkkaus.

 Miksi riemun raitis tuoksu
 miksi kevät katse tää,
 miksi päivän lasten lailla
 käymme kohti elämää?

 Miksi, siksi että työstä
 heelmä kaunis noussut on,
 koti, pirtti, köyhäin pirtti
 nyt on valmis, verraton.

 Koti, koti köyhän kansan
 suoja köyhäin aattehen,
 paja sammon soreamman
 lämmön liesi ihmisten.

 Suoja elon uuden valon
 seisoo, niinkuin sorja puu,
 kohti taivon sini kantta
 kaunihina kohoutuu.

 Läikkyy ilon kevätlaine
 osa itsestämme tää,
 sydän toimiamme valvoi
 sydän keskelle tään jää.

 Heikot voimat liittyi, karttui
 eespäin, vaikka hiljalleen,
 pirtti nousi, into kasvoi,
 toive syttyi uudelleen.

 Luonto tuki ihmiskättä,
 voimaa antoi ihanteet,
 aina korvissamme kaikui
 toivon suuret säveleet.

 Koti, tehty sydän työllä
 valmihina seisoo nyt,
 siksi meille kevään tunne
 talvihin on syttynyt.

 Ollos pirtti, päivän pirtti
 suoja suuren aattehen,
 onnetarten riemuparvet
 suokoon onnen paistehen.

 Ollos pirtti onnen, toivon,
 koti aatteen kaunihin,
 ollos kehto sorrettujen
 liesi kevään kukkivin.

 Soikoon aina orren alla
 elon virsi verraton,
 soikoon veljessävel täällä,
 eespäin, käsky loputon.

 Rakkaus on lipussamme
 taistelussa liehunut
 rakkauden käskystähän
 talo tää on kohonnut.

 Kutsukaamme pirttihimme
 käskijäksi rakkaus,
 luokoon pirttiin kevät hengen
 olkohon sen valkeus.

 Luokoon tunteen toveruuden
 että veli veljyt ois,
 että sisko aina siskoon
 siskon tunteet luottaa vois.

 Yhdenvertaisuuutta täällä
 joka sävel soittakoon,
 ettei veljesvihan routa
 kevättä veis kalmistoon.

 Olkoon elon suurta voimaa
 pirtissämme aina vain,
 olkoon katse aina kirkas
 pirtin tämän asujain.

 Kansa, katso kotiasi
 kaunis on se kallehin,
 kulje pirttiin kotituntein
 tarkoituksin puhtahin.

 Kun on sulia rinta kylmä
 silmä syttää kyyneleet
 tullos silloin tänne veljyt,
 lohdun saat sä säveleet.

 Lemmi aina kallehintas
 uhraa työsi eestä sen,
 kiitoksella uusi aika
 muistaa sua kaihoten.

 Valko pirtti, elon pirtti,
 terve, terve tuhansin,
 kylvä suuri kevät kylvös,
 ilon siemen kyyneliin.

 Kylvä, kylvä, kutsu luokses
 eloa kurjat, kärsivät,
 tuskan lapset, murhe mielet,
 jotka syksyyn nääntyvät.

 Kutsu heitä, valko siemen
 heihin koita istuttaa,
 yhteistyöhön, veljestyöhön,
 kaikki heikot innostaa.

 Kaunihiksi kansa nosta
 että hyötyis siitä maa,
 että huomen sulon sorja,
 kohta pohjan kukittaa.

 Kaunis on se aate joka,
 astuu tähän asumaan,
 muistakaa, et uhrausta
 käy se meiltä vaatimaan.

 Työhön tässä uhrauksen
 kaikki, kaikki annetaan,
 kerran, se on sentään varma,
 kevät suuri voitetaan.