Torquatukselle
Hanki jo haipui pois, ja jo ruoho se kenttiä kirjoo,
       puut saa hapsia taas;
 muoto se muuttui maan, taas täyttyi ehtyvät uomat,
       kuohuen veet ohi käy;

 nymfit viehkeäsuut sulotarta ja siskoa kahta
       johtavi karkelemaan. –
 Kuoloon käyt! Sitä haastaa vuosi ja tunti, mi riistää
       uhkuvan aikasi pois.

 Kylmiä lientää leyhkivä sää, kesä jälkiä kevään
       kiitää, – kuolevi noin,
 kun soi heelmiä runsas syys, ja on äkkiä eessä
       talvi jo martona taas.

 Joutuin vaihtuva kuu toki korvaa tappiot aina;
       kuoloa meille ne tuo: –
 Käynet pois, mihin Aineias sekä Tullus ja Ancus,
       – tuhkaa, varjo sa oot!

 Tokkopa tietää myös voit, suoko he päivihis enää
       huomist’, taivahiset?
 Taas, mitä riemuus tuhlasit, ei sitä vie kädet ahnaat,
       – pois perijältä se jää!

 Vainaja kun, Torquatus, liet, ja jo tuomios ylhä
       Minos lausunut on,
 ei sua hurskautes, ei syntysi, ei puhetaitos
       henkihin elvytä taas:

 Ei ujo Hippolytus, jota pyysi Diana, se päässyt
       varjoin mailta ja yön,
 eikäpä kahleit’ Theseuskaan voi katkoa Tuonen,
       missä Pirithous on.

Horatius
Runot
Valter Juva

fr:Ode IV.7 - À Torquatus
hu:Manlius Torquatushoz
it:Le odi di Orazio/Libro quarto/VII
la:Carmina (Horatius)/Liber IV/Carmen VII
vec:Ventiquattro Odi Scelte di Orazio Flacco/20