Palava pensas
Sa oot se pensas palava,
 min erämaassa näin ma
 ja jonka luokse korvessa
 hämmästyneenä jäin ma.

 Oi katso, riisuin kenkäni,
 kun paikka tää on pyhä,
 ja polvistuin nyt eessäsi
 ma vielä viivyn yhä.

 Ja silmin seuraan liekkejä,
 jotk’ katsehestas valuu;
 on kuollut mulle elämä
 ja unhoittunut paluu.

 Oi katso kuinka rintani
 nyt puhdas on ja suuri
 ja kuink’ on valmis voimani
 suurtöiden tekoon juuri.

 Sa puhu vain ja käske, sun
 sanaasi vaan ma vuotan,
 yks’ sana sun on käsky mun
 ja voittohon ma luotan.

 Oi anna merkki yksi vaan
 ja valmis olen heti
 ja vaivun vaikka alle maan,
 jos sun ma täällä petin.