Huopos-veli
Voi Huopos-veli, koko pitkän viikon
 on puolen kylää juossut mökkis luona,
 tuo Rietun Liena piti parhaan äänen:
 jo sielus peri helvetti ja kuona.

 Sen Lienan kenkärajan, joka siellä
 on heinäajast’ asti tiemmä maannut,
 sen pohjattoman, kyljettömän ruojan
 jo oisit lestin päällä käyttää saanut.

 – Vai lestin päällä! – ei se enää pysy,
 noin vastas Huoponen ja yski hiljaa,
 taas lisäs suolaa pulituuripulloon
 ja hämmens sitä niinkuin herranviljaa.

 – Sen Lienan leuat minä kerran paikkaan
 ja pistän paikan päälle pikilapun;
 on synninkuuri tarpeen ihmiselle,
 sais viime tilissänsä muuten tapun.

 – Se röyhistyy tää kurja ihmisrinta,
 jos siltä sisua ei joskus ota,
 mut katumus taas lihan masentaapi,
 ja hengen voittoon päättyy synnin sota.