Trokarin tupa
Kuten harmaa ränsistynyt ansa
 portti auki ammollansa.
 Mökki suistunut on pensaspuitten pimentoon,
 ikkunakin päivänsilmää kaihtaa.
 Nilkkujalka kukko tunkiolla
 äityy siipirikon kanan komentoon.
 Koko päivän kaikkien on paha olla.
 Emännätön talo –

 Hauraan aallon laulaessa lakkaamatta
 syksyn mädät lehdet porraspuille putoo.
 Niitä luuta lakaise ei, korjaa.
 Tarhan kuivettuvaa asteria sorjaa
 harmaa lukki kiertää, sumuverkon kutoo.
 Merituuli pyhää pihlajata
 tutjuttaa kuin tuohtuissansa.
 Varjo varjon viereen heittyy,
 pensaspuitten taakse seinä peittyy.
 Hävinnytkö täält’ on remukansa?
 Poissa ollut jätkä hiipii taloon,
 säikkyneenä jääden kuudan valoon –