Uhri
Taistoni muistan,
 kun öin polttavan pitkin
 kuoleman portteja
 takoen huusin ja itkin:
»Aukene mulle,
 synkeytees minut päästä;
 maan ihanuuteen
 vain rakas uupuva säästä!»
 Vannotin Häntä
 kellä on tuomiovalta,
 että on oikeus
 ottaa voimattomalta,
 antaen sille,
 min sydän puhkes jo kukkaan,
 että ei joutuis
 rakkauden palo hukkaan,
 eksyvä että
 uhrata sais jalommalle.
 Niin sanat kuulin,
 tunkevat tuskani alle:

 Puhtaimmalla on
 oikeus kärsiä ylin,
 astua kuiluun
 ruusuja kukkivin sylin,
 kaikkensa yössä
 tarjoten pois ilomielin
 aueta päivään
 josta ei kerrota kielin.