Pyhäleikkuu (Avellan)
Jo päivä päänsä nostelee
 Ja luonnon kaiken valkaisee,
 Ja linnut laulaa ilmassa,
 Vaan kylä viel’ on hiljaisna.

 Miks’ viipyy vielä leikkaaja,
 On aamu taasen loistoisa,
 Ja pelto keinuu keltanaan,
 Miks’ hyljätään sen kulta vaan?

 Vaan mökkinsä hän aukaisee
 Ja tyynin silmin katselee.
 Hän mailman huolet viskanna
 On niinkuin vaatteen luotansa.

 On käsivarsi aseetoin,
 Ja rinta vapaa, murheetoin,
 Ei sirppi liikkua nyt saa,
 Vaikk’ elonkorjuu jouduttaa.

 Vaan juhlan hetki luontelee,
 Hän vaimon, lapset huutelee,
 Ja harrasmiellä laatiiksen
 Jo niitten kanssa leikkuusen.

 Ja iloissaan hän katselee
 Kuin joukot yhä suurenee,
 Kuin tutut, oudot kiiruhtaa
 Vaan kohden yhtä kukkulaa,

 Sinn’ valkoisille muureillen,
 Miss’ risti loistaa rauhainen,
 Sinn’ missä sarka kullastaa,
 Mi taivon laihot kasvattaa.