Isänmaa (Mendelin)
Isänmaa, isänmaa! sana kultainen,
 Ijankaikkista tenhoa soiva.
 Olet lahja sa taaton taivaisen,
 Pyhä riemumme, toivomme oiva.
 Sua työmme ja toimemme tarkoittaa
 Tulevaisien aikojen maa.

 Surun synkeä sun oli muinaisuus,
 Sotaratsu sun peltosi tallas.
 Oli luonasi surma ja onnettuus,
 Oli hurmeinen kenttä ja kallas.
 Sulokantelos silloin se kyynelöi
 Ja sun lapsesi pettua söi.

 Pyhä temppeli sortui ja kellot sen
 Oli ääneti aaltojen alla.
 Sadat kulkivat korpia kaihoten –
 Koti heilä’ oli taivasalla.
 Kupukannella kimmelsi tähtivyö
 Ja niin kylm’ oli talvinen yö.

 Mutta hanget ne haihtui ja leipää taas
 Antoi tallattu, nurminen sarka;
 Salolainen kaskeksi hongan kaas,
 Visers’ rauhassa lintunen arka;
 Sydän toivoa tohti ja uskaltaa,
 Kotilies taas leimuta saa!

 Taasen kauas yl’ autioin seutujen
 Tutut kellot ne kutsuen kaikui,
 Suista vaimojen, lasten ja vaivaisten
 Pyhä virsi se värjyen raikui.
 Mutta miehet ja sulhot ne nukahtaa
 Sotahaudoissa suurissa saa. –

 Isänmaa, nyt on taivahas valoinen,
 Sodan, murehen myrsky on laannut.
 Kotikuusien kuisketta kuunnellen
 Sun on kansasi suureksi saanut;
 Se jo varjona hoippui, mut vahv’ on taas,
 Nyt on rauha ja siunaus maass’.

 Isänmaa, pyhä, kallihin Suomenmaa,
 Sull’ on tallella tenhoisa taikas.
 Se käy toivojen eelle ja muistoin taa
 Kuni taivahan tuulonen raikas.
 Sukupolvien töistä se kimmeltää,
 Tietä viitaten välkkyävää.

 Vielä kaukana määrä se siintelee,
 Ja sen peittävi aikojen saiho;
 Mutta saiho kun suoltuen hälvenee,
 Myöskin suoltuvi sielusi kaiho.
 Sinut kansasi rakkaus kerran saa
 Valoloistohon, syntymämaa!

 Isänmaa, isänmaa! sana kultainen,
 Ijankaikkista tenhoa soiva.
 Olet lahja sa taaton taivaisen,
 Pyhä riemumme, toivomme oiva.
 Sua työmme ja toimemme tarkoittaa,
 Tulevaisien aikojen maa.