Erämaan laulu
On korpi niin korkea, jylhä
 ja valtava vaarojen vyö,
 sen kattona kaari on ylhä,
 ja alhaalla aallot lyö
 rytörantoja, kallioita,
 miss’ yksin vain pedot käy,
 mut kulkevan kuiluja noita
 ei ihmisjalka näy.

 Erämaa on suuri ja vapaa,
 ja korpi on koskematon,
 sen hongat taivaita tapaa,
 siell’ inehmo outo on.
 Yläilmoissa lentäen kotkat
 vain vaanivat saalistaan,
 vedenkalvossa kaartavat sotkat,
 nyt rakkaita rantojaan.

 Mut etsivä erämiesi
 on korpehen eksynyt,
 ja piilopirtti ja liesi
 sen suojahan syntyy nyt.
 Ei saavu maailman pauhu
 salon helmahan hiljaiseen,
 vain kiirii sininen sauhu
 ylös korvesta korkeuteen.

 Ei vieras jalka astu
 maat’ urhon vapahan,
 ei toiselta rannalta lastu
 nyt saavu kertomahan,
 joku outona että tänne
 tulemassa nyt kaukaa ois –
 oma yksin jousi ja jänne
 pedot korvesta korjaa pois.

 Oma kuokkapa korven karuun
 kamaraankin kohta jo lyö,
 tarun uuden liittävi taruun,
 min aihe on miehen työ.
 Sitä kuiskii tuulonen hiljaa
 joka kerran, kun kukkii maa
 ja kun suvi saapunut viljaa
 ain’ uutt’ yhä kasvattaa.

 Mikä riemu on rinnassa korven,
 mikä aalloissa armaus tuo,
 pyhä rauha on, raikua torven
 vain joskus paimenet suo,
 Sävelvirtoja ilmat kantaa
 ja vienoa tuoksuaan,
 ja kaiku kiertävi rantaa
 ja soittavi kanneltaan.

 Ja korvessa metsät mettä
 ne uhkuvat tulvillaan,
 sadut soutavat sinistä vettä,
 kedot kantavat kukkiaan.
 Ja kaukana jossakin taikaa
 jalot joikuvat joutsenet,
 tää ammoin on mennyttä aikaa,
 jota enää sä löydä et.