Rauhansankari


I. 

 Hän raikkaan kainona ilmestyi
 kuin soinnahdus paimensäkeen.
 Oli temmattu armaasta laaksostaan
 ja tuotuna sotaväkeen.

 Hän seisoi sarjassa sankarien
 kuin korvessa koivas sorja.
 Hänen mielensä pulppusi nuoruuttaan
 kuin lähde ja sen puro norja.

 Hän sai heti huomion päällystön,
 ivan piikit ja iskut ja ilkat.
 Sotaveikkojen sai hän vehkeilyt,
 tulotemput ja lyönnit ja pilkat.

 Kun niin häntä ilkkuen pilkattiin,
 hän tyynenä kaiken kesti,
 vaan joskus vienolla hymyllään
 rajut leikit hän hälvensi, esti.

 Vaan muita kun syyttä sorrettiin,
 hän katsoi lyötyä silmiin,
 ja silloin kainossa katseessaan
 tuli kärsivä lempeys ilmiin.

 Hän tyynenä täytteli tehtäviään
 ja päästyä toimistansa
 ei tyttöjä, viiniä etsinyt hän,
 vaan aatteli aatteitansa.

 Useasti hän illoin yksikseen
 ulos rannalle lahden astui.
 Useasti kun katseli hän yli veen,
 suli silmä ja kyynelin kastui.

 Kotilaaksoonsa liiti hän aatoksin
 luo tuttujen, rakkaimpainsa,
 koko kansankin armaan synnyinmaan
 näki ummuissa unelmainsa.

 Näki vielä hän umpujen aukenevan,
 näki kärsivän kansansa kerran
 ajan uuden auvossa astelevan,
 valon välkyssä taivaan Herran.

 Hänen henkensä täyttäisi ihmisten
 elonvoimaa uhkuvat rinnat,
 ja voima hengen ja veljeyden
 lois heikoille suojeluslinnat.

 Ois aika se onnen ja oikeuden.
 Työn onni se onnena oisi.
 Kukin työssä kuntonsa näyttäisi
 ja toistenkin toimia soisi.

 Ja aika se aamuna koittava on
 väkivallan ja sorron yöstä.
 Oi, toittavat ruusut on vapauden
 rakkauden ja rauhan työstä!

II. 

 Vaan viestejä outoja ilmestyi,
 koko kansan kautta ne liiti:
 sotajoukkoja suuria vieraan maan
 kotikumpuja kohden kiiti.

 Hän rannalla istui uinaillen,
 unelmiinsa hän viestin kuuli.
 Kuin nuoli se rintaan iskeytyi,
 sydän synkkeni, vaaleni huuli.

 Isänmaako on uhkaama sortajien,
 isänmaako ja kansa sen kallis?
 Sen joukkion polkea rakkaimpiaan
 ikipäivinä hän ei sallis!

 Hän niinkuin leimaus ukkosen
 sitä vastaan lennättäisi!
 Hän ennen sen löisi ja murskaisi
 kuin tänne se ennättäisi! –

 Vaan muistaen aatteensa armaimmat
 syvemmälle hän sullousi pintaa.
 Kuin kylmällä kouralla koskettain
 nyt vihlasi lämmintä rintaa.

 – He eivätkö ihmisveljiä myös
 ole juuresta suuremmasta?
 Ja ihmistä puhdas ihmisyys
 ei kielläkö surmaamasta?

 Vaan kallista kansaamme surmaamaan
 nuo ihmiset kulkevat tuolla.
 Nyt pakko on surmata surmaajat
 tai surmaajan nuolesta kuolla.

 Siis rikkoa täytyvi ihmisyys,
 ei välttää voi eikä estää.
 Paremp’ onkohan rikkoja olla nyt
 vai rikkomus toisen kestää?

 Hän ristiin riipovin aatoksin
 sitä selvitti tuskissansa.
 Välin otsansa syvästi synkistyi,
 välin vaaleni vuorostansa.

 Vaan vihdoin puhtaana selvisi se
 kuin päivä mi usvista herää.
 – Paremp’ ihmisen ihmisnä kuolla on
 kuin ihmissyöjänä elää.

III. 

 Rajaseudulla palteet pilvytten
 loi synkkiä varjoja vesiin.
 Rajaseudulla sankarit vartosivat
 mikä turmio tulleekin esiin.

 Isänmaatansa sinne suojaamaan
 oli kulkenut uljas kansa,
 ja se välkytti kirkkaita kalpojaan
 vihamiehiä vuottaissansa.

 Ja torvet ja rummut ne raikuivat
 ja kummut ne kaikui vastaan,
 sotajoukot kun saapuivat mahtavat
 ja kuuluisat kuljennastaan.

 Kodin vapaus – vallan tavoitus
 veti joukkoja vastatuksin.
 Tuliluikut tykkien, kanuunain
 ne ammotti suutasuksin.

 Vaan aivan alkaissa ammunnan
 mies nuorekas joukosta nousi,
 ja kun vallille asteli yksin hän,
 hänen tukkansa tuulessa sousi.

 Kuin kuusi min latvasta usvaa pois
 on pyyhkinyt aamun loiste,
 niin seisoi harjalla vallin hän,
 sinisilmissä päivän toiste.

 Ylös nosti hän päivässä päilyvän pään,
 jota viillytti vilpas tuuli.
 Sotajoukko se ylhäältä soinnahtavan
 hymynhenkevan kuiskeen kuuli.

 – Isänmaatani armasta vastaan te
 vihan kaunaa tahdotte kantaa.
 Minä lempeni, työni ja henkenikin
 isänmaalleni tahdon antaa.

 Sen rannalla seison ja ruumiini
 yli kulkien saatte sen voittaa.
 Minut ampua saatte jos tahdotte,
 teit’ en tahdo vahingoittaa. –

 Pian alkoi paukkua kanuunat.
 Sota rauhansankarin kaatoi.
 Ja joukkoa maansa puoltajain
 vihamiehet mahtavat raatoi.

Heinäkuulla 1899.