Musta maa


I 

 Mietteliäät askelet syyskuisella tiellä.
 Metsän yllä ehtooruskon keltapiirto kapea.
 Ulapalla liikkumaton kalmankuulto apea.
 Suru uhkaa niellä.

 Kaukaa kantaa tuskan-mustaa junan huohotusta,
 läähättää kuin kammottavan kuolonkoiran ähkinä.
 Muiden kylvöt kumartuvat kultaisina tähkinä,
 mun on maani musta.

II 

 Surun todellisuutta jos sieluni maahan piilen,
 kivun poltteeseen unen lääkeyrttejä etsin,
 näen: muinoin kukkinut maa suven-vehmain metsin
 syden synkkyyttä on, yönmustaa väikettä hiilen.

 Palo rintani kaiken, kaiken karrelle hiiltää.
 Puut grafiitin-mustat on varsilla tuhkaisten teiden.
 Terät liikahtamattomat kukkien kivettyneiden
 käden särmillään, jos kosketan, rikki viiltää
 ja mustiin heteisiin jää rubiini hurmeen.

 Jokin kastehelmi, hyytynyt mustaan nurmeen,
 kiteytynyt kyyneltimantti kylmänä kiiltää.