Sankareille


I Emil von Qvanten 

 Runos uhmainen kiitosta ulapan soi,
     sulan siintävän kunniaa,
 mi kaukana kertoo keväästä,
     oli aamuvartion virsi.
 Ei torjuttu kieltäsi outoa,
     ei vapauden laulajaa;
 maanpakolaisesta puhui vain
     vihamiehet ja talven kirsi.

 Ja uneksijaksi ne nimitti sun,
     pani pannahan unelmas.
 Nyt tietäjäksi sun kutsumme
     me vapauspäivänä maamme.
 Isänmaa on seurannut lippuas
     sun sortanut pilkkaajas.
 Uran uurtaja henkipattuinen,
     sun voittajaks sanoa saamme!

II Eugen Schauman 

 Konsana ei, kunis taivaalla yön
     yli maan karun palaa
 tähdet ja leimuavat
     tulet ankarat talven ja jään,
 konsana ei, kunis valkeuttaan
     valo auringon valaa
 hangille hallojen maan,
     kinos-kilpehen kimmeltävään,

 konsana ei, kunis muistossa soi
     jumal-laulujen juuri,
 vanhurskaus, ylevyys,
     ylin vaatimus valtiastyön,
 unhotu urho, min teko
     on koruton, korkea, suuri,
 kuolema heikkojen vuoks,
     kun uhka on orjuuden yön.

 Suomi, sun hankinen maas
     vain kieltäymyksestä haastaa.
 Suomi, syntymämaa,
     havumetsien morsian,
 sieluhun uhmaisaan,
     jok’ ei sietänyt kunnias saastaa,
 kohtalon korkean laill’
     lain sääsit sa korkeimman!

III Suomen jääkärit 

 Talvet tuiskusi, syksyt satoi,
     saapunut ei kesän kukka.
 Kansa harhaili orjuudessa.
     Ulvoi kuoleman hukka.
 Sokkona niinkuin kuningas Lear
     kävi korpea Suomi rukka.

 Viisaus vallitsi. Viisaus villitsi,
     upposi järjen jäihin.
 Pelkonsa velvollisuuksiks sanoi,
     tullut ei tuulispäihin.
 Nuoriso taas elon juhlaks loi,
     kun kutsui se kuolon häihin.

 Voitto laulelon, haaveilon,
     sa Suomen varttuva valta!
 Voitto verraton nuorten uskon,
     paistava korkealta!
 Väistyvät varjot jo aamupäivän
     säihkyvän, nousevan aito!

 Suomen jääkärit, kansan kunnia
     taistonne palkka on parhain!
 Työtänne katsoo aikakirjat
     ja kauneus tähtitarhain:
 sen on synnyinmaa, ken sille
     hehkuu ja vaipuu varhain!

Arvid Mörne