Jouluna (Mendelin)
Ne istuvat vanhukset suojassaan
 – lumihiutalet ulkona lentää –
 ne haastavat menneitä muistojaan,
 sanat lempeät huulille entää,
 ja katse on kaunis ja lämpöinen
 kuin laskevan päivyen.

 On joulu, ja vanhukset vartovat
 kotiin lapsia hämyssä aaton.
 He sytytti tulet jo kirkkahat,
 nekin kutsuu luo emon ja taaton. –
 Ja reki se luistaa ja kulkuset soi,
 ja metsä se unelmoi. –

 On vanhukset keskellä nuorien
 ilohohteessa jouluisen illan,
 ja hellyys ja rakkaus herttaisen
 luopi sielusta sieluhun sillan,
 ja kotoista riemua, rauhaa tuo
 ja joulua mieliin luo.

 Mut kuusonen kaunis se tuoksuaa
 valoloistossa kunniaks Herran.
 Se kertoopi ihmettä ihanaa,
 kuinka taivahan ruhtinas kerran
 maan jättäen loistavan, ylhäisen
 tul’ avuksi ihmisten.

 Ja onpa, kuin sydän se laajeten
 maiden ylhäisten tajuisi kieltä,
 ja onpa, kuin povehen ihmisen
 seimen lapsosen tulisi mieltä,
 mi auttaa ja lempii ja anteeks suo
 ja riemua, rauhaa luo.

 ***

 Ne tanssivat lapsoset ympäri kuusen,
 niin heleinä äänet soi.
 Ja laulu ja kuusen vilpoisa tuoksu
 ja jalkojen pienten tanssi ja juoksu
 ne joulua tarinoi.

 Ja kirkkaina silmät ne hymyy ja loistaa,
 kuin tähdet ne säteilee.
 On murenet mailman outoja heille,
 kentiesi kun elon ne ehtivät teille,
 niin silmänsä sumenee.

 Mut, lapsonen seimen, sa varjele ettei
 myös sydän se sumeneis,
 jos silmissä murheen kyynelet päilyis,
 niin puhtaus tunnon suo että säilyis,
 jos minnekä tiensä veis.

 Ne laulavat lapsoset ympäri kuusen,
 niin neleinä äänet soi.
 Ja laulu ja kuusen vilpoisa tuoksu
 ja jalkojen pienten tanssi ja juoksu
 ne joulua tarinoi.

 ***

 On jouluaamu ja kaikkialta
 nyt valot välkkyy ja kimmeltää,
 ei salon pieninkään mökki malta
 nyt pitää soppea pimeää.
 Jok’ ikkunasta nyt tulet tuikkii
 ja talven hankehen heijastaa,
 ne vilkkuu, välkkyy ja piiloon puikkii,
 iloa joulun ne julistaa.

 Ja Herran huone se kummullansa
 kuin tähtiloistossa säteilee,
 ja sinne, sinne nyt rientää kansa
 ja maiset huolet ne hälvenee.
 Edessä lemmen tuon suuren, syvän
 kumartain rukoilla vain se voi,
 se näkee hengessä Isän hyvän,
 mi ainoon Poikansa sille soi.

 Oi soikaa, soikaa, te pyhät kellot,
 nyt joulun suloista sanomaa!
 Ne nukkuu metsät ja maat ja pellot,
 mut ihmismajoissa valvotaan.
 Oi soikaa kauas ja korkealle,
 kylihin soikaa ja takaloon!
 Oi soikaa koidolle kulkijalle
 ja vangin kolkkohon kammioon!

 Oi soikaa kaikille kärsiville
 iloista viestiä Jumalan!
 Oi soikaa kurjille syntisille
 tuloa taivaisen auttajan,
 niin että sydänten sulaa kirsi,
 sulaapi mielestä jäykkä jää,
 ja harras, riemuisa kiitosvirsi
 Jumalan kunniaks helkähtää.