Kirjeitä Afrikasta/5/2
Kun olimme härät riisuneet ja istuutuneet
tulille, toi Akapundja 2 pukkirahjusta
vieraillensa lahjaksi, nimittäin
toisen matkatoverilleni R:lle ja toisen
minulle. Illan kuluella keräytyi kylän
vanhusto ja nuoriso ympärillemme meitä
katselemaan ja ihmettelemään. — Neekeri
kun näkee valko-ihoisen, on se kuin
kummitus hänen mielestään. — Vanhat
ukot ja akat istuutuivat tulillemme
ja kyselivät kuulumisia; nuoret miehet
seisoivat vähän taaempana ja sieltä
suu auki katsoa ällistivät, tuon tuostakin
päästäen imelän naururähäyksen ilmoille.
Nuoret tytöt asettuivat taaimmaksi
puiden ja pensaiden väliin, ihan
suoraan rintamaan juuri kuin sotamiehet
”äksiisissä.” Jos vähän liikahdit
heihin päin, silloin lähtivät he käpälämäkeen
niin että maa tömisi, ja katosivat
sitten hetkiseksi pilkkopimeyteen.

Kun nuoriso oli saanut tarpeensa katselemisesta,
poistui se muutaman sylen
päähän tuliltamme ja pisti lauluksi ja
tanssiksi. Siinä sitä sitten meluttiin
niin hirveästi, jotta sellaiseen musiikkiin
tottumattomat kuulohermot olivat vähällä
särkyä. Kun olin halukas näkemään
heidän hyppyänsä, pistäysin salavihkaa
sitä katsomaan. Kauempana tuota
melua kuullessaan olisi luullut sen sadoista
kurkuista lähtevän, mutta lähemmäksi
tultuani huomasin siinä olevan
vaan kymmenkunta tyttöä ja yksi vanhanpuoleinen
akka laulun johtajana.
Myöhemmin kasvoi joukko vähän suuremmaksi.
Tytöt olivat asettuneet puoliympyrään,
laulun johtaja heidän keskellään.
Kun sitten oli saatu laulu täyteen
tahtiin käsiä yhteenlyömällä, keräytyivät
nuoret miehet tanssimaan. He
asettuivat suoraan riviin puoliympärän
vastapäätä noin 5, 6 askeleen päähän
siitä. Jolla oli keppi tahi keihäs kädessä, piti hän sitä ylöspäin ojennettuna
niin että se oli vartalon kanssa
yhtäsuuntaisessa pystysuorassa linjassa.
Rivistä lähti aina vuoroonsa 4 tahi 5
miestä mennä tömistämään laulajia
kohti. Lähelle, aivan naisten eteen tultuansa
tömistivät he jalkojansa maahan
niin voimakkaasti kuin kukin taisi ja kiljasivat
yhdestä suusta ”heh”; — se
muka oli naisten ylistämistä. Sitten
poistuivat he takaperin, määrätyssä tahdissa
jalkojaan maahan polkien, takaisin
riviin, josta taas toiset vuorostansa
lähtivät samoja temppuja tekemään.
Tähän tanssiin kuuluu vielä muitakin
temppuja, mutta minulla ei ollut kunnia
niitä nähdä. — Myöhään yöhön
kesti tätä laulun ja tanssin rähinää.

Seuraavana eli 21 p:nä, kello ½ 7
aamulla lähdimme Akapundjan kylästä kulkemaan
hänen kuninkaallisen majesteettinsa
Negumbon hovia kohden. Tiemme
kulki yli äärettömien lakeuksien, välistä
taas avaroiden viljapeltojen välitse. —
Maanviljelys Uukuambissa näyttää ole
van paremmalla kannalla kuin täällä
Ondongassa, ja se on luettava tuon
pontevan ja nerokkaan hallitsijan ansioksi.
— Kello 11 e. pp. saavuimme Negumbon
hovin edustalle.

Koska teillä, arvoisat lukijat, saattaa
olla varsin hämärä käsitys täkäläisten
hallitsijoiden y. m. suurellisten linnoista
ja palatseista, suonette minun niistä
lausua tässä ohimennen muutaman sanan.

Kulkiessasi näillä mailla huomaat
tuolla kilometrin päässä, palmupensaiden
ja viljapensaiden välistä pistäytyvän
esiin jotakin, joka hyvin muistuttaa
Suomen monilukuisien järvien rannoilla,
ruohostossa ja kaislistossa näkemääsi
kalanpyydystä — katiskaa, mutta liiaksi
jättiläismäinen on se sentään siksikin,
ja mikään kalanpyydys se ei voi olla
näin Afrikan järvettömillä aroilla. Niin
— ”siinä on kuoppa, jossa kettuja pyydystetään”
— arvelet kai, kuten paavi
Johannes 23:s ensikerran Kostnitzin nähtyänsä,
mutta kettu- tahi susi-kuoppakaan
se ei ole. Jos nyt ensimmäistä
kertaa olet matkustamassa näillä mailla
ja mantereilla, et voi näin kaukaa katsellen
päästä selville tuon laitoksen
laadusta, mutta jos olet jo jonkun
aikaa maassa ollut ja tunnet maalaista
rakennustaidetta, tiedät, että tuo katiskamainen
laitos tuolla on joko jonkun yksityisen
asunto tahi kuninkaan palatsi.
Jos se peittää jotenkin laajan alan, saat
olla varma, että olet saapunut jonkun
hallitsijan hovin läheisyyteen. Tullaan
lähemmäksi. Nyt jo eroitamme tuossa
aitauksessa — sillä sellainen se on —
yksityiset puut ja seipäät sekä sen sisällä
useampia pienempiä aitauksia ja katoksia.
Tarkastellaanpa sitä vähän likemmin
ulkoapäin. Siinä on noin 2–3
metrin pituisia suurempia ja pienempiä
puita niin tiheästi vieretysten maahan
pystytetty, että tuskin hiirikään pääsee
niiden välitse tunkeutumaan. Puut ovat
pystytetyt niin, että ne muodostavat
ympyrän kehän, joka rajoittaa 50–2,500
neliömetriä laajan pinta-alan. (Afrikalaisilla
näkyy olevan yksi ainoa kuvio
päässään, ja se on jotakuinkin säännöllinen
ympyrä; jos heidän rakennuksissaan
tapaa jotakin kulmikasta, on se
ulkomaalaisilta perittyä). Tässä ympyränkehässä
on yksi ainoa aukko eli veräjä,
joka tavallisesti aina on idän puolella.
Pistäynnytäänpä tuosta metriä
leveästä veräjästä sisälle katsomaan, miten
tämän pallisadin sisäpuoli on järjestetty.
Veräjästä sisään astuttuamme tulemme
ensiksi karjapihattoon eli kraaliin.
Tällaisia kraaleja on siinä useampia; ne
ovat joko rinnatusten tahi perätysten,
aina väliaidalla tahi risuilla toisistaan
erotettuna. Kraalien vieruksilla on paimenien
katoksia, joten siis paimenet ja
elukat makaavat samoissa aitauksissa.
Astumme nyt suoraan eteenpäin kraalien
— tahi kraalin, jos niitä näinpäin on
vain yksi — läpi sisimmäiselle veräjälle.
Tästä alkaa pääkäytävä, joka
sekin on tukevilla, maahan pystytetyillä
puilla aidattu. Ennenkuin olemme kymmentäkään
askelta kulkeneet tätä noin
metriä leveätä pääkäytävää, haaraantuu
se lukemattomiin monimutkaisiin,
sinne tänne luikerteleviin ahtaisin
käytäviin. Nämä ahtaat käytävät
taas johtavat — nekin vuorostaan haaraantuen
—: mitkä makuupontokkoihin
eli majoihin, mitkä keittiöihin, mitkä
istuntokatoksiin, mitkä — ties mihin. —
Näissä mutkallisissa ja monihaaraisissa
käytävissä voi niihin tottunutkin pian
eksyä, puhumattakaan muukalaisesta, joka
ilman johtajaa ei niissä pääse mihinkään.
Mielestäni ne hyvin vastaavat
muinoisten Egyptiläisten labyrinthi-käytäviä.
— Pitkin käytävien vieruksia
aidan takana on useampia pienempiä
aitauksia, mataloita, heinillä katettuja
pontokkoja ja katoksia. Mutta näitä tarkastamaan
emme nyt huoli mennä eikä
meillä siihen ole asianomaista lupaakaan,
niihin kun, maan lakien mukaan, ei saa
pistää nokkaansa muut kuin talon väki
itse ja heidän läheisimmät sukulaisensa
ja ystävänsä. Siis jätämme ne sikseen
ja palaamme takaisin Negubon hovin
edustalle, johon nyt olimme matkallamme
saapuneet. Sen huomautuksen kuitenkin
voin vielä tehdä edellä kerrotun suhteen,
että kaikkien Ambolaisten — niin
hallitsijoiden kuin alammaistenkin —
asunnot ovat pääasiallisesti edellä kerrottuun
tapaan kyhätyt. Eroituksen voi
huomata ainoastaan talon ko’ossa, köyhemmillä
on nim. pienemmät asunnot
kuin hallitsijoilla ja rikkailla.

1890
August Pettinen
Suomalainen
Uudelleen julkaistut kirjeet