Nietzschen haudalla
Suuri metsämies on kuollut.
 Verhoan hänen hautansa lämpimin kukka-verhoin.
 Suudellen kylmää kiveä sanon:
 tässä on ensimmäinen lapsesi ilonkyynelissä.
 Istun haudallasi ilkkuen
 niinkuin iva – kauniimpi kuin olet uneksinut.
 Ihmeellinen isä!
 Lapsesi eivät petä sinua,
 he tulevat maan yli jumal’askelin,
 hieroen silmiänsä: missä mahdan olla?
 Niin, oikein ... täällä on minun paikkani,
 tässä on isäni hoitamaton hauta.
 Jumalat – vartioikaa ikuisesti tätä paikkaa.

Edith Södergran
Runot
Uuno Kailas