Harpunsoittaja ja hänen poikansa
Kulku kangastiellä näin
 raskas poutasäällä,
 poika mulla sylissäin,
 harppu olkapäällä;
 harppu väsyi helkkynään,
 poika hiekkaan pehmeään.
 Saakoon harppu hoivan,
 Gunnar levon oivan.

 Päivänmatkan metsämaa,
 Herran honkahuone,
 viilein varjoin aukeaa –
 viivyn, katson tuonne.
 Gunnar kuulee solinan,
 kuulee sirkun laulavan,
 honkain huminoivan,
 uneen tuo se hoivan.

 Saapuu yö, käy henkimään
 viima pitkin ojaa;
 tähdet syttyy, vienon pään
 poika minuun nojaa.
 Tähtein luulen tuikkivan:
»Gunnar, leikkiin tulehan!»
 enkellauluin soivan
 mieleen unelmoivan.

 Moni lähde kumpuaa
 vaiheill’ elon teiden.
 Yksi on, mi virvoittaa:
 lähde kyyneleiden.
 Tuttujas se vielä lie –
 Gunnar sivu liejun vie
 mailta polun loivan,
 käsi Kaikkivoivan!

 Päänsä pystyyn kuusi loi –
 kostoks kaatajalle
 sulo lämmön, valon toi
 kurkihirren alle.
 Gunnar! kasvun niinkuin tuon,
 jalon kuolon saavan suon
 kautta Kaikkivoivan
 laulunlapsen oivan.