Kuollut laiva
Se saapui ylpeänä laituriin
 ja musta lippu lensi kahveliin.
 Kuu oli niinkuin miekka verinen
 ja tähdet sinkoilivat vetehen.
 Mä kuulin: miehet liikkui taklaasissa,
 mut vaiti, merkillisen vaiti jokainen.
 Vain yksinäinen valo paloi kajuutissa
 ja ruoriratas liikkui naristen.

 Mies kuollut käski minut kajuuttaan.

 – No, nyt siis aiot jättää maan
 ja ottaa pestin laivaan vainajain?
 Näin kysyi kapteeni kuin odottain.

 – En tiedä. Ei, en oikein vielä jouda.
 Viel’ yhtä, toista tehdä mielisin.

 – Ei mitään. Miest’ en kahta kertaa nouda.
 Ken laivassani on, se pysyykin.

 – Mä pelkään laivaanne ja kuolemaa.

 – Oh, oisko maailmassa parempaa?

 – Ehk’ei, mut – kuolema on kuolema.

 – Ja jokaisen on kerran kuoltava.

 Näin hymynväreen hänen kasvoillansa.
 Niin, totisesti, nauroi vainaja.

 Ja miehet nostelivat purjeitansa,
 ja lähtökäskyn antoi Kuolema.

 Niin merkillinen ilo kasvoillaan
 hän otti sitten lasit kaapistaan:

 – Sä luulet ehkä: laiva vainajain
 on täynnä surua ja uhkaa Lain?
 Ei, ei, me vainajatkin riemuitsemme,
 ja meidän riemumme on iankaikkinen.
 On meillä ikuisesti nuoruutemme –
 nyt malja kunniaks’ sen nuoruuden.
 Me purjehdimme kaikkiin satamiin,
 kas, pasaadista uuteen pasaadiin.
 Ja meitä polttaa päivä etelän
 ja riemu ihmeellisen elämän.
 Ei ole kuolemaa, ei kadotusta,
 vaan matkan villi riemu, taivas sininen
 ja meren, valtameren syvää unohdusta
 ja hyväilyjä tuulten suolaisten.
 On nuoruus meidän, kuume suonien
 ja kiihko veren hurjan, tulisen.
 Ei kukaan, kukaan kaipaa elämään.
 – Nyt, veli, matkaan, etelään!

 Ja purjeet tuulta täyteen hulmahtain
 läks laiturista laiva vainajain.