Memento mori
Rintaan voimakkaasen nojauupi
 Immyt hienon hento, ihanainen
 Silmissänsä autuus kuvastuupi –
 Tällä hetkellä hän vain on nainen:
 Murheet maailman hän unhottaapi,
 Noin kun uinahtaa hän tuossa saapi
 Sulhon rintaa vasten.
 – Elo autuasten
 Tunteen täysi valta yksin on.

 Aatos vuoroon seisahtuvi heillä,
 Vuoroon vallatonna kauvas väikkyy,
 Väikkyy tunteen tuottamilla teillä,
 Tai myös aallokossa lemmen läikkyy –
 Sen he tuntee vain, ett’ aina, aina
 Sylitysten ois he autuaina.
 Maailmassa tässä,
 Ihmis-elämässä
 Lemmen valta varmaan suurin on.

 Vaan memento mori! kuolo uhkaa,
 – Lemmenkinpä voittaa kuolon valta –
 Ethän ihmisparka oo kuin tuhkaa,
 Pelkkä laina kaiken tuottajalta!
 Vaikka onnes itse autuus oiskin,
 Vaikka hetket hempeimmät se soiskin,
 Kaikk’ on katoovaista –
 Tästä luonnon laista
 Lempikään ei poikkeusta tee.

 Juur’ kun rintaa vasten rinta sykkii
 Ja kun silmän katseen silmä kohtaa,
 Juur’ kun nautinnosta suonet tykkii,
 Punahuulet suudelmista hohtaa,
 Silloin juuri, lemmen autuudessa,
 Ihmis-intohimon vallitessa,
 Huutaa tuonen valta
 Maasta turpeen alta:
 Ihmislapsi, kuolla täytyy sun!

Kasimir Leino
Runot