Kaatuneitten haudalla
Voi, huutoa, huutoa hirmuista,
 Mi nousevi taivahalle!
 Se nousevi katujen hiekasta
 Ja kertovi Jumalalle:
 Oi, veljyt surmasi veljensä
 Nyt tuimassa taistelussa,
 Ja vuosi hurmetta lämmintä,
 Kuin sydämest’ avatusta!

 Oi, verta nuoruuden innokkaan,
 Jok’ uhrasi elämänsä
 Ja kaikki turvaksi isänmaan
 Ja jättävi jälkehensä
 Tuon muiston murheisen, kirkkahan
 Ja tunnuksen jalomielen –
 Sen satavuosihin kaikuvan,
 Kuin kautta kaatuvan kielen:

»Edespäin! uskollisesti vain
 Te täyttäkää velvollisuus!»
 – Tää olkohon, Suomeni kallis, ain’
 Sun poikasi uskollisuus
 Sun suuren kunnias perintö,
 Jonk’ isä lapselle antaa,
 Ja sukupolvien pyrintö
 Se kilpi kirkasna kantaa.

 Oi, Suomi, kallihin isänmaa,
 Nyt itket haudalla verta.
 Sua veljesmurha se kauhistaa:
 Josp’ ois’ se viimeinen kerta!
 Sun äidinkasvosi synkistyy,
 Ja itkee taivas ja kansa –
 Ken on se hirmuinen verikyy,
 Mi vainovi vanhintansa?

 Vaan kenen rinnassa sykkivä
 On lämmin ihmisen sydän,
 Hän isänmaatansa säälivä,
 Nyt vannokoon valan pyhän:
 Tään kansan, maan, jok’ ihmisen
 Ain’ oikeutt’ edistellä,
 Ei konsa sallia rikoksen
 Sen veljiä veristellä.

 Oi Herra, kansojen kaitsija,
 Ann’ anteeks’ syntimme meille
 Ja vielä kansaamme armahda
 Ja johda tahtosi teille!
 Ann’ anteeks’ uskosta luopumus,
 Luo sydän uusi ja mieli
 Ja nöyrä usko ja katumus
 ja kiitost’ uhkuva kieli.