Kukka kulossa
Kun istuin helmaanvajonnein käsin
 ja katsoin laimein silmin maailmaa,
 joka oli täynnä haalistuneita värejä,
 kuulin jonkun huutavan minua.

 Mikä tuska palata elämään
 olemattomuuden rajalta!
 Kaikki minussa järkkyi
 ja vuoti verta.
 Rauenneissa aistimissani
 tuntui hullaannuttava kirvelys,
 kun niihin sattui elämän heijastus.

 Sieluni, joka lepäsi harmaana
 kuin kulon polttama maa,
 vapisi ja repeili,
 ja sen tuhkaan leimahti
 kirpeänpunainen kukka
 tuskallisesti hehkumaan.
 Julmana ja kauniina
 toteutti elämä alituista uudistumistaan.

 Osa olemustani viipyy vielä
 olemattomuuden rajalla,
 mutta toiseen virtaa jo kirkas veri,
 ja humisee ääretön riemu
 uuden kukkimisen ihanuudesta.