Tunturin tuolla puolen
Mitäpä saanen nähdäkään
     Tunturin tuolla puolen?
 Silmä kai kohtaa pelkän jään!
 Ympärilläni metsän nään,
     Taa sen mieleni veisi; –
     Kun se vain rohkeneisi.

 Kotka läks nopsana nousemaan
     Tunturin tuolle puolen, –
 Päivähän voimaa uhkuavaan
 Liitävi luontonsa lauhduttamaan,
     Tänne se jäädä ei malta, –
     Lennellä vapaa valta.

 Tuuhea leppäkin toivoilee
     Tunturin tuolle puolen?
 Lehtensä painohon uupunee, –
 Linnut kummia kertoilee,
     Oksilla lintuja kantaa, –
     Kaipion raueta antaa.

 Aikansa kaiken kaihottuaan
     Tunturin tuolle puolen,
 Aina pettyen toiveissaan,
 Riutuvi, voipuu voimiltaan, –
     Kuulevi lintujen kielen,
     Arvaa laulujen mielen.

 Tänne miks lintunen liehahdat
     Tunturin tuolta puolen?
 Siellähän maisemat mieluisat,
 Ilmat lennellä laajemmat, –
     Kaihoa vaan tulit tuomaan,
     Mutta et siipiä suomaan.

 Saavunko koskaan, koskaankaan
     Tunturin tuolle puolen?
 Ainako jäillään, kauhuillaan
 Aattehet kytkevi vankinaan
     Synkeä muuri, – tullen
     Kuolinkirstuksi mullen.

 Pois, pois tahdon, kauas pois
     Tunturin tuolle puolen!
 Ahtahat kahlehet kuolon tois,
 Nuor’ olen, hauras, en kestää vois, –
     Pois minun suokaa mennä,
     Syrjähän muurin en lennä.

 Kerran, sen tiedän, mun päättyvi tie
     Tunturin tuolle puolen.
 Mut ei vielä kai, Luojani, lie
 Auki uksi, mi luoksesi vie. –
     Sulkevas vielä sen soisin,
     Jotta kaihota voisin.

Bjørnstjerne Bjørnson
Reinhold Roine
Runot