Näet maasi
Näet maasi kuusisen,
 Rikkaan, armahaisen,
 Vierahille salaisen
 Tunnet sä sen luontehen
 Syvän, puhuvaisen.

 Huviksesko kulkenet
 Lepopäivän aikaan,
 Taikka muuten matkannet,
 Maata suurta katselet,
 Näät nuo vaarat, kankaat.

 Kestäväisnä, uljaana
 Vuor’ kun vuorta kaartaa
 Ajan vanhentamana,
 Sammal paikoin peittona,
 Petäjiä kantaa.

 Hongat huojuu humisten,
 Talvein taisteluista
 Mennehiä kertoillen,
 Kuinka kauhun kangasten
 Kaatoi pohjan miesi.

 Kuinka hallan halmehen
 Sorrettua ennen
 Pohjan miesi, pakkasen
 Kouristeissa tarjeten,
 Kuori männyn kyljen.

 Kukkulalle kankahan
 Käythän ihaellen?
 Siintää järvet Suomenmaan,
 Välkkyellen laaksoistaan,
 Taivast’ kuvastellen.

 Kukkulalta kuljetpa
 Taasen tiehyelle:
 Vainiot sen varrella,
 Viljat päilyy laaksossa
 Kauas kaarestellen.

 Keskelläpä vainion
 Talo vankka seisoo,
 Linnana mi heiluvain
 Viljamerten aaltoovain
 Vartijana valvoo.

 Pulskana se pohottaa
 Kujan pitkän päästä,
 Kuni onnen uutismaa,
 Viittaellen kulkijaa
 Poikkeamaan tiestä.

 Vanhat koivut tuuheat
 Kujan suussa seisten,
 Suhaellen kertovat,
 Kuinka siellä asukkaat
 Tyytyväiset ain’ on.

 Mutta käytkö ääremmäs
 Pohjanlahden rantaa:
 Tuskin uskot silmiäs
 Tasamaata nähdessäs,
 Minne katse kantaa.

 Kentät aavat taisteluin
 Esi-isiemme
 Kertoilevat siellä, kuin
 Maan tän eestä innostuin
 Riemuin kuoltiin sille.

 Ja kun syömmes innostuu
 Synnyinmaalle tälle,
 Katsehes kun suunnittuu
 Taivaall’, vanno uhrautuu
 Isänmaalle tälle!

 Riennä pohjan äärehen,
 Lapin tuntureille.
 Siellä raitis tuulonen,
 Kehdostansa kehjeten,
 Huutaa vastaan sulle:
     Aina valvo, taistele,
     Ellös horjuin epäile
     Vastuksias voittaa!

 Nätpää järven sinisen
 Pohjasessa siellä,
 Kuulet vaivaiskoivusen
 Mailla hallan, pakkasen,
 Kuiskailevan vielä:
     Aina valvo, taistele,
     Ellös horjuin epäile
     Uhrautua maalles!

 Suur’ on maasi kaunoinen:
 He’elmäpuista asti
 Seutuun yön ja pakkasen,
 Mihin päästen päivynen
 Yölläkään ei laske.
     Aina valvo, taistele,
     Ellös horjuin epäile
     Yönkään valtaa voittaa!

 Kun sä näät sen talviyön
 Valkeen lumipeitteen,
 Kimelteisen tähtiyön,
 Etkös kuule kuiskeen:
     Aina valvo, taistele,
     Horjumatta suojele
     Vapautta Suomen!

 Maapa suuri, kauno tuo
 Sun imetti piennä;
 Tuopa sulle leivän suo; –
 Ellös siirry vieraan luo,
 Tää sun suojaa vielä!
     Aina valvo, taistele,
     Synnyinmaatas suojele,
     Niinkuin sun se suojaa!

Sampoinen.

Aapo Lyytinen