Valohämyä
Puhui mulle unieni sielu;
 Mieletön, ken elämäänsä vihaa,
 niinkuin mies, ken ruoskii omaa lihaa.
 Elämä on unelmies multa,
 kaunis kasvaa alta tuskan paineen,
 ja kun pääset vankilasta aineen,
 loppuu myöskin unelmasi sulta,
 kaiken ahmaa pimeyden nielu.

 Rakastaa sun tulee elämätä,
 sitä varten sinut isäs siitti,
 sitä varten sinut äitis kantoi,
 vaikka painoi häpeä ja hätä,
 sentään elämäänsä siitä kiitti,
 että sulle elämän hän antoi.

 Tahdon, elämäni, sua kiittää:
 Kiitos, että tyhjästä mun kannoit
 jäseneksi kauniin ihmissuvun,
 että ihmissilmät mulle annoit
 valmistuneet monin sukupolvin
 kauneuteen alla taivaan holvin,
 kiitos, että unta niille riittää,
 siksi kunnes alta ilmain kuvun
 täyttyessä päivieni luvun
 korjuumiehen viikate mun niittää,

 Rakastaa sua tahdon, mahti elon,
 siksi että sokkeloissa harhain
 epätoivon tuta sain ja pelon,
 että kädestäni riistit varhain
 mikä mielestäni lahjas parhain,
 rakastaa siks että mulle voiman
 annoit heikkouden kammitsoiman,
 että viinissäsi toinen puol’ on
 etikkata kivun sekä kuolon,
 että kuitenkin, kun kaipaan varjoon
 kuoleman ja lahjas sulle tarjoon
 takaisin, sen jälleen sulta saa mun
 sieluni, ain’ annat uuden aamun.