Tulikukat
Kun nousi Kaaoksesta aikain koi,
 vuossadoin luvuttomin laavalaine
 löi Vuoren kidasta, ja tulen paine
 sen ylle hulmuavan töyhdön loi.

 Nyt vait on huippu. Lintu juoda voi,
 miss’ satoi tuhka, kuohui alkuaine.
 Jo sammui kraatteri, ja rauhan sai ne
 maan veret, jotka ammoin kapinoi.

 Mut hiillos tulipalon muinaisen
 kuin kuumuutensa huokuis äärimmäisen,
 kas, vielä reunamalle nielun jäisen,

 kuin iskis hiljaisuuteen pitkäinen,
 luo, ympärillään siitepölyn kulta,
 nyt kaktus liekehtiväin kukkain tulta.

José María de Heredia
Kaarlo Sarkia
Runot