Jättiläinen ja keri
Kerrampa jättiläinen,
 vuorellaan vaanien,
 sai nähdä kerisen,
 mi oli niin miesmäinen.

 Ravittuna hän sen
 kuitenkin syömään läksi,
 kun suurten syötäväksi
 pitääpi pienien.

 »Otukset kaikki perin
 tän puiston on mun», niin
 hän huus ja hyppysiin
 näpisti maasta kerin.

 »Mit’ tahtoo armonne?»
 piipitti keri. – »Pian
 saat vapaan asuinsijan
 vatsaani, tiedä se».

 »O, kiitos! Siitä mullen
 on liiaks kunniaa.
 Yks seikka luvatkaa,
 ennenkuin syödyks tullen».

 »No lupaan sulle tään». –
 »Vaan vannokaa se pitää». –
 »Mä vannonkin; siis mitä?» –
 »Mua älkää syökökään!»

 Hei, törmän taakse karkaa
 samassa kerinen;
 vaan koura jällehen
 käy niskaan keri parkaa.

 »Todista, seutu, voi!
 jumalat, valat turhaa
 on hänestä: hän murhaa!»
 noin keri vaikeroi.

 »Oh, hiljaa!» julmus vastaa
 ja kerin maahan lyö.
 »Ei huoli jumalasta,
 ken ihmisiä syö».