Rajalla
Joku voima on jalkani vienyt
 läpi seutujen lumottujen.
 Mitä koskaan ennen en tiennyt,
 nyt näen sen hämmästyen.

 Joka päivä näen: miten syvä
 on kauneus tämän maan.
 Yhä kasvava, lisääntyvä,
 yhä vaihtuva muodoissaan.

 Niin hetkenä herkimpänä
 saan nähdä sieluun sen.
 Valon nähdä leviävänä
 läpi mullan ja kivien.

 Joku värisevä kuutamonhetki
 vie ovelle maailmani,
 joiden edessä ihmisen retki
 on häilyvä varjo vain,

 vie rajoille ajattomuuden,
 niin lähelle kuolemaa,
 että siellä elämän uuden
 näen nousevan aikojen taa,

 näen valossa vapisevassa:
 on kuolema täyttymys.
 On loppuva kuolemassa
 vain murhe ja epäilys.

 – – –

 Niin rajalla häilyvällä
 olen viipynyt kuunnellen.
 Sydän – löytänyt tähdellä tällä
 vain kivun ja kauneuden –

 on hitaasti tajuamassa
 sitä hurmaa mahtavaa,
 miten uudessa maailmassa
 tämä tuska ratkeaa,

 miten silmiltä nälkäisiltä
 tämä huntu riisutaan –
 Maan poluilta eksyttäviltä
 mitä enää hakisinkaan?

 Ei ylemmäs mikään jano
 voi viedä elävää.
 Mihin käännyn? Oi Jumala, sano,
 mihin maahan sieluni jää?

 Jos tomuni hämmentävän
 olen valmis riisumaan,
 minut rannalta Häviävän
 vie Loppumattomaan,

 jos viipyvän tähdellä tällä
 yhä tahdot, näytä tie!
 Minut kädelläs väkevällä
 läpi pimeyden vie!

 Tiedänhän: tähdellä millään
 on pelätä mahdoton
 sen, jolla ympärillään
 kättesi suoja on.