Theodulos Energeioksen kone
Theodulos Energeioksen kone.

« — — ja minä melkein luulen nyt.
että Rabbi ben Akiba on oikeassa!«
sanoi ystäviini Hintse.

Olimme hänen laboratoriossaan. Ystäväni
oli juuri esittänyt sen ällistyttävän
rohkean väitteen, että salaperäinen
radium ja radioaktiiviset aineet
oli keksitty jo kerran, kauan ennen
madame Curieta.

»Entä kuka oli tuo tuntematon kek-
sijä?«

»Muuan kreikkalainen oppinut, Theodulos
Energeios —«, vastasi ystäväni —
»ja kummallisinta hänen keksinnössään
on minusta se, ettei hänellä todennäköisesti
ollut tietoa ihmeellisestä
keksinnöstään, niin, vieläpä se tuotti
hänelle kuoleman hänen aavistamattaankaan
sen oikeata merkitystä —«

»Jos sinä puhuisit hieman vähemmän
peitetyin sanoin, hyvä ystävä«, en voinut
pidättyä huomauttamasta, »olisi
siitä ilmeistä etua itse asialle ja ainakin
minun ymmärrykselleni!«

»Hyvä!« vastasi Hintse, »mutta tiedän
jo ennakolta, että asia sinusta
näyttää aivan mielettömältä, kun nimitän
sen nimellä, jonka Theodulos Energeios
sille on antanut; hän kuuluu
niihin, jotka luulevat keksineensä ’Perpetuum
mobilen’ —«

Käännyin pettyneenä poispäin.

»Näes«, sanoi ystäväni hymyillen,
»tiesin sen. Minun kävi samoin! —
mutta olen iloinen, että huolimatta merkillisestä
tarinasta kävin sitä lähemmin
tutkimaan — ja sinun avullasi
toivon pääseväni perille. Eihän tapahdu
ensi kertaa, että keksijä keksii aivan
toista kuin hän itse toivoo: Kolumbus

luuli eläessään löytäneensä Intian rannikon
— ja kuitenkin hän oli keksinyt
uuden maailman!«

»Mutta Perpetuum mobilen voi ainoastaan
ymmärtämätön ja hupsu luulla
keksineensä«, väitin halveksivasti vas-
taan.

»Älkäämme olko liian ylpeitä«, sanoi
ystäväni. »Kun ympäri maailman kiisivät
ensimmäiset tiedot radiumin keksimisestä,
kertoen sen miltei loppumattomasta
energiamäärästä, heräsi monien
nykypolven luonnontieteilijäin aivoissa
eloon vanha unelma sellaisen
Perpetuum mobilen mahdollisuudesta!
Siksi ei ole syytä moittia vanhaa Theodulos
Energeiosta —«

»Ja mitä työtä tuo ihmekone on tekevinään?«
kysyin minä pilkallisesti.

»Sen rakentaja sanoo sitä yleiskoneeksi.
Se synnyttää lämpöä, valoa,
Sähköä tai tekee kemiallista työtä —«

»Siis todellinen ihannekone, jota me
nykypäivinäkin kipeästi kaipaamme —«

»Niin«, vahvisti ystäväni — »ja jollainen
meillä on pienoiskoossa radiu-
missa.«

Naamani mahtoi kuitenkin näyttää
vielä sangen epäuskoiselta, sillä ystäväni
lisäsi heti: »Kerron, mitä olen
kuullut. — Miten paljon siinä on totta,
en kylläkään voi sanoa —«

»Mutta — mistä olet sitten yleensä
saanut mitään tietoja Theodulos Energeioksen
Perpetuum mobilesta, veikko-
seni?«

»Häneltä itseltään!«

»Et siis mistään tieteellisestä kirjoi-
tuksesta!«

»Eräästä Theodulos Energeioksen kä-
sikirjoituksesta.«

»Ja miten olet päässyt siihen käsiksi?«

»Löysin sen!«

»Mitä? Löysit? Miten sitten?«

»Vanhoista papereista! — Theodulos
Energeios kuoli — sata vuotta sitten!«

Toistamiseen tuijotin ällistyneenä ys-
tävääni.

»Kuulehan, parahin veli; en halua
kauemmin olla piilosilla kanssasi! —
Tiedäthän, että ammattiini kuuluvana
tehtävänä oli tarkastaa täkäläiselle luonnontieteelliselle
opistolle tulevat professori
Taman tieteelliset perut. Professori
on aikojen kuluessa koonnut mitä harvinaisimpia
ja arvokkaimpia laitteita
ja kojeita; merkillisiä esineitä on niiden
joukossa! — Nuuskiessani luetteloita,
kirjoituksia ja sen sellaisia
sattui käsiini vanha käsikirjoitus —
kreikkalaisin kirjaimin kirjoitettu —
uuskreikaksi! — Ja siinä kuvaa Theodulos
Energeios — kirjoitus on peräisin
vuodelta 1808! — laajasti keksintöään
ja liittää siihen myös — valitettavasti
melkein pilalle turmeltuneen —
piirroksen keksintönsä perusteella rakennetusta
koneesta — «

»Tyhjää kuvittelua!« väitin epäillen
vastaan.

»Ei ensinkään, vaan toden totta! Käsikirjoituksen
mukana on nimittäin
myöhempi liite, jossa ateenalainen virasto
todistaa, että kirjoituksen tekijä,
juuri Theodulos Energeios, joka oli tunnettu
rivakaksi viisikymmenvuotiaaksi,
äkkiä muuttui kalpeaksi, vapisevaksi
vanhukseksi ja että hänen valmistamansa
kone hänen kuolinhetkellään lausumansa
toivomuksen mukaisesti kaivettiin
salaiseen paikkaan hänen puutar-
haansa.«

»Hm. Merkillistä kylläkin! Entä hänen
koneensa? Onko se yhä vielä kätkössä
klassillisessa maaperässä?«

»Ei!« vastasi ystäväni salaperäisesti
hymyillen.

»Hävinnytkö? Minne se sitten on jou-
tunut?«

»Se on parhaillaan sen koneromun

kätkössä, minkä me olemme löytäneet
professori Taman laboratoriosta.«

»Oletko nähnyt sen jo?«

»Olen! Toisin sanoen: arkun, missä
se on.«

»No, ja — ?« kysyin suuresti jännit-
tyneenä.

»Eilen löysin raskaan, rautakiskoisen
arkun, jonka kanteen oli kiinnitetty kellastunut
paperisuikale — ja siinä oli
sama otsake kuin käsikirjoituksessa.«

»Ja koska aiot avata tuon salaperäisen
arkun, hyvä ystävä?«

»Tahtoisitko sinä auttaa minua?«

»Tietysti! — Silläkin uhalla, että
vanha kreikkalainen vetää meitä kauniisti
nenästä vielä sadan vuoden kulut-
tua!«

»Sitä en usko. Mutta muuhunkin täytyy
minun edeltäkäsin kiinnittää huomiotasi:
Olen varma siitä, että Theodulos
Energeioksen koneen ja hänen
äkillisen vanhettumisensa välillä on
selvä yhteys! Dynamini — siksi hän
näet nimittää ainetta, jota hän käyttää
tyhjentymättömänä voimanlähteenä koneessa,
ei minun arveluni mukaan ole
muuta kuin mitä voimakkainta radioaktiivista
ainetta — ja turmiokas säteily
on tuhonnut hänen ruumiinsa voimat ja
terveyden ennen aikojaan. Tosin emme
tiedä vielä mitään siitä, miten suuret
radiummäärät vaikuttavat ihmisruumiiseen,
mutta voi varmasti otaksua, että
niiden voima on paljoa tehokkaampi
kuin röntgensäteiden. Salaperäisellä koneella
kokeileminen on siis itsessään
vaarallista, sitä oudompaa ja arvaamattomampaa,
kun tiede toistaiseksi ei
tunne ainoatakaan esimerkkiä suuren
radiummäärän käsittelemisestä! — Sitä
paitsi täytyy minun vielä tehdä sinulle
selvää siitä, miten Theodulos Energeios
koettaa selvittää liian myöhään huomaamansa
Dynaminin elimistöä turmelevan
vaikutuksen.«

Hän otti lompakostaan paperin.

»Tässä on — luehan, ole hyvä. Olen

sinua varten kääntänyt tuon kohdan
hänen käsikirjoituksensa lopun.« —

Ja minä luin:

»Siksi alkoi koneeni äkkiä kulkea hitaammin!
Dynamini ei siis ollut sen
tähän asti ehtymättömän voiman lähteenä,
vaan — minä itse! Minun elämänvoimani
pani koneen käyntiin ja
piti sitä käynnissä! Ja kun nyt elämänlamppuni
öljy alkoi ehtyä, petti myös
taidokas koneeni! Dynaminiui ei ollut
mikään eläviin energian synnyttäjä, generaattori,
vaan ainoastaan muuntaja.
Elimistöni pääomasta oli tuo ahnas kone
imenyt kulutuksensa kustannukset!
Minä mieletön olen totisesti maksanut
keksintöni totuuden elämälläni! Taidokkaan
koneen käydessä ihmeellisin
tahdein, niin ettei hurmautunut katseeni
väsynyt katselemaan sen kimaltelevien
akseleitten, rattaiden ja pyörien leikkiä,
sen antaessa minulle loputtoman runsaasti
valoa tai lämpöä tai sähköä tai
tehdessää kemiallista työtä aina haluni
mukaan — sykki siinä minun elämäni,
minun elämänlankani kääriytyi sen
alati Hyrräävien puolain ympäri! Minä
hullu, sokea, ylpeä hullu! Kohtalottarien
leikkikalun olen rakentanut! Yhtenä
ainoana yönä on Elämä minut pettänyt
— kauhistunut katseeni näkee äkkiä
hiljaisen työpajani sopukassa kaikki
kolme kohtalotarta: Klothon, Lachesiin
ja Atropoon! Ja jo kohottaa Atropos
kauheita leikkuupihtejään —«

Käsikirjoitus päättyi siihen. Annoin
sen takaisin ystävälleni.

»Mitä arvelet«, hän sanoi hymyillen.
»On siinä riittävästi mielikuvitusta kuivuneen
tiedemiehen osaksi! Miten hän
yhdistääkään runollisesti satunnaisen
koneensa häiriön ja kauan kestäneen 
radiumsäteilyn tuottaman lopullisen lamaannuksen!
Vanha Theodulos Energeios
on toden totta runoilija! Mutta
mehän kykenemme suojelemaan itseämme
beeta- ja gammasäteiden vahingollisilta
vaikutuksilta. Kysyn sen vuoksi
sinulta: Tahdotko auttaa Theodulos
Energeioksen koneen esille ottamisessa
ja sen käyntiin panemisessa?«

Ystäväni Hintse katsoi suoraan silmiini.
En mistään hinnasta olisi voinut
sinä hetkenä vastata kieltävästi.
niin oudon epämieluisalta kuin koko
asia minusta tuntuikin.

»Tahdon«, vastasin.

»Sitä odotinkin«, sanoi ystäväni.

»Koska aloitamme?« kysyin hermostuneen
malttamattomana.

»Varhain huomenaamulla —«

»Mutta — miksei jo tänään?«

»Tänään ei minulla ikävä kyllä ole
aikaa — vaikka hyvin ymmärrän uteliaisuutesi
ja tunnen itse samaa. Siis —
huomenaamulla!«

Sitten erosimme.

Seuraava yö oli kurja.

Theodulos Energeioksen kone kummitteli
unissani. Näin edessäni huoneen
seinällä leviävän hienojen lankojen jättiläisverkon,
ja sekaisen verkon keskellä
riippui kuin hirviömäinen hämähäkki,
välkkyväsilmäinen, humiseva ja
suriseva kummitus. Ahneet pyydystysulottimet
ojentuivat mustasta ruumiista
esiin kuin kiemuroivat käärmeet ja hapuilivat
minua.

Ja ne iskivät minuun, vaikka ponnistelin
vastaan ja puolustauduin, ja raastoivat
minut puhkuvan hirviön luo, yhä
lähemmäs.

Ja kun olin päässyt aivan luokse,
näin äkkiä pimeästä sekasotkusta kalpeat
ihmiskasvot! Ja noissa kasvoissa
oli kaksi peloittavaa silmää! Niiden
jäykkä, kauhea katse masensi viimeisenkin
vastarintani. —

Heräsin hiestä kylpien.

Oli aamu. Puin ylleni ja menin ystäväni
luo — jos sanon suoraan — hyvin
epäröiden ja tuumivaisena.

Hintse ystävä oli jo antanut tuoda
laboratorioonsa raskaan raudoitetun,
jokseenkin suuren arkun.

Tervehdin häntä ja — kerroin hänelle
uneni!

Hän hymyili omituisesti. »Jotakuinkin
siihen tapaan olisin voinut kertoa
sinulle», hän sanoi sitten. »Luuletko
sillä olevan mitään erikoista merkitystä?
Oletko muuttanut päätöksesi?
Pelkäätkö Theodulos Energeioksen ko-
netta?«

»En suinkaan. — Mutta tuollaista
’sisäistä varoittajaa’ ei toki sentään
saa kokonaan halveksia.«

»Olen samaa mieltä! Käykäämme
työhön niin varovaisesti kuin suinkin;
keksijä itsehän on meitä varoittanut!
Hänen dynamininsa ei suinkaan ole
mikään vaaraton aine. Siksi olen hankkinut
sinulle ja itselleni suojusvaatteet.
samanlaiset kuin mitä käytetään pitkäaikaisesti
röntgenin- ja radiumsäteillä
työskenneltäessä: lyijylevyistä neulotut
tiheät suojusmekot, lyijyiset kasvonaamarit
ja aluminiumisuomuista valmistetut
hansikkaat!«

Samassa hän veti »sädesuojukset« ylleen
ja minä tein samoin.

Minun täytyi purskahtaa nauruun,
kun katselin meitä kumpiakin noin
naamioituina.

»Käykäämme työhön!« sanoi Hintse
ystävä.

Menimme arkulle. Hintse osoitti kellastunutta
otsakekirjoitusta.

Arkku on tosin kuutiomainen, ja se
seisoo millä kyljellä tahansa yhtä varmasti,
mutta tuo kirjoitus tarkoittaa
todennäköisesti sitä sivua, mikä suljettiin
viimeiseksi —«

Ja hän oli jo tarttunut vasaraan ja
talttaan ja alkanut irroittaa kantta.

Minun oloni alkoi pian tuntua kuumalta
ja tukalalta. — Mutta ystäväni
työskenteli häiriintymättä edelleen — ja
pian oli kansi yltympäri irroitettu,
niin että saatoimme nostaa sen pois.

Siinä oli edessämme kammottava
esine käärittynä paperiin ja liinakankaaseen,
mitkä aika oli kellastuttanut.

Varovasti nostimme me koneen arkusta
ja irroitimme kappaleittain käärepaperit.
Sydämeni jyski, ja Hintsenkin
kädet vapisivat, kun viimeinen
suojuspeite oli saatu pois.

Tuossa siis oli Theodulos Energeioksen
kone, satavuotisesta kätköstään taas
valoon vedettynä!

Sangen sironnäköinen laite se oli,
melkein kokonaan metallista; ulkonäöltään
se muistutti etupuolella olevien
numerotaulujensa takia hieman
nykyaikaista suurta vaihtovirtamittaria.

Liikkumattomina pysyivät valkoisten
taulujen viisarit — satavuotislevossaan.

»Entä sitten?« kysyin katseltuamme
kojetta joka puolelta.

»Rakentajansa selityksen mukaan —«
samalla otti ystäväni suurikokoisen
vihon esille — »on koneen keskellä dynaminisäiliö
— «

»Sen johdosta haluaisin kuitenkin tietää»,
keskeytin, »mitä keksijä kertoo
tuosta salaperäisestä dynamini-aineesta
— «

»Valitettavasti — ovat hänen juuri
tuota kohtaa koskevat merkintänsä varsin
vajavaisia. Hän sanoo vain, että
hän vuosikausia etsittyään Kaukasuk
sesta oli löytänyt mineraalin, josta
kerron sanasta sanaan asian — ’saatiin
syövyttämällä ja polttamalla metallijauhe,
joka loistonsa ja painonsa puolesta
erosi kaikista maan metalleista’. —
Dynaminisäiliöstä kulkee johdot kojeen
joka osaan —«

»Entä numerotaulut? Mikä merkitys
niillä mahtaa olla?«

Hintso ystäväni osoitti vasenta neljästä
ympyräasteikkoisesta taulusta.
Katsoin hänen viittauksensa suuntaan
ja keksin hänen sormensa kohdalta pari
metalliin kaiverrettua kreikkalaista kir-
jainta.

»Thermos«, tavasin.

»Ja seuraavan alla on ’Phos’«, ystäväni
lisäsi.

»Lämpöä ja valoa mittaavat siis näiden
molempien numerotaulujen viisarit»,
minä sanoin, »mutta kolmannen
ja neljännen kehän alta puuttuu seli-
tys.«

»Niin«, Hintse jatkoi, »kolmannen ja
neljännen alla on pari kaiverrettua
piirrosta, toinen esittää hämähäkkiä,
toinen — käärmettä, joka puree pyrstöänsä
— «

»Mitä hämähäkki tarkoittanee?» kysyin
hämmästyneenä, ja mieleeni juolahti
heti käsikirjoituksen loppu kolmine
kohtalottarilleen ja elämänlankoi-
neen.

Vanha Theodulos Energeios oli omituinen
veitikka ja rakasti harvinaisuuksia»,
ystäväni vastasi. »Ylhäiset
kreikkalaisnaiset pitivät homeerisella
ajalla meripihkahämähäkkejä. Noihin
meripihkahämähäkkeihin tarttuivat pellavankuidut
kiinni, koska meripihka
tuli sähköiseksi — «

»Elektron — sähkö!« huusin äkkiä ja
odottamatta Hintsen vahvistusta jatkoin
asian kuin välähdyksessä selvitessä:
»Nyt keksin myös, mitä neljäsnumerotaulu
merkitsee: Kehäksi kiertynyttä
käärmettä käytetään useissa muistomerkeissä
Egytptissä ikuisuuden sym-

boolina; Egypti, ikivanha ’Kemi’, on
’alkemian’ koti — kemiaa merkitsee viimeinen
merkki. Olenko oikeassa?«

Ystäväni nyökäytti päätään. »Ellen
tuntisi, miten olet kiintynyt vanhaan
Egyptiin, täytyisi minun ihmetellä päätelmäkykyäsi«,
hän sanoi hymyillen.
Sitten hän jatkoi: »Me siis tiedämme,
mitä koje tuottaa; kunpa myöskin tietäisimme,
miten se sen tekee!«

»Kenties jokainen sivukylki — kone
on sijoitettu melkein neliömäiselle pohjalle
— tuottaa yhtä noista neljästä
energiasta?« sanoin.

»Se näyttää otaksuttavalta», ystäväni
vastasi, »mutta koneen perille emme
siten kuitenkaan vielä pääse.«

»Ja sentään puhuu vanha Theodulos
Energeios ’akselien, rattaiden ja pyörien
leikistä’, mikä häneen niin syvästi
tehosi?«

»Niinpä niin — niinpä niin», ystäväni
vastasi miettivästi.

»Entä käsikirjoitus — piirustus? Eivätkö
ne selvitä asiaa?« kysyin edel-
leen.

Ystäväni ei vastannut. Hänen katseensa
oli kuin lumottuna kiintynyt koneen
numerotauluihin.

»Mitä tarkastat?«

»Tulitko huomanneeksi, missä asennossa
viisarit alunperin olivat?« hän
kysyi puolestaan.

Minä pudistin päätäni, mutta aavistin,
mitä hän tarkoitti. Jäykästi aloin
niinäkin tuijottaa valkoisia tauluja.

Mutta se oli kuin olikin vain harhanäky.
Liikkumattomina olivat kaikki
neljä viisaria paikoillaan — niinkuin
olivat olleet jo vuosisadan.

Ei — ei sittenkään! Hitaasti — aivan
hitaasti liikkui sen numerotaulun
viisari, jonka alla oli ikuisuuden sym-
booli!

»Kone käy!« sanoi ystäväni kuiskaten
minulle, »se käy — satavuotisen levon
jälkeen — käy itsestään —«

»Ehkä — ei se olekaan ollut pysähdyksissä»,
lisäsin hänen sanoihinsa,
ja kun dynamini on radioaktiivinen
aine, ei se liene aivan mahdotonta; vahinko
vain, ettemme sen työstä näytä
saavan niin mitään!«

Astuimme lähemmäs merkillistä kojetta.
Kuin lumottuina tuijotimme tauluun.
Ja minusta tuntui, kuin olisi
Theodulos Energeioksen koneesta lähtenyt
selittämätön magneettinen vetovoima;
en voinut riistäytyä siitä irti
— kummallinen tahdottomuus, kuin
hypnoosin alkaessa, suloinen hervottomuus,
uuvuttava mielihyvän tunne valtasi
minut!

Ja äkkiä kuulimme koneen sisästä

rytmillisiä lyöntejä — kirkkaan metalli-
soinnun!

Ja terävästi räsähtäen putosi yhtäkkiä
ja samalla kertaa koneen metalliverho
kaikilta neljältä sivulta — salaperäisen
ihmekoneen sisäkoneisto oli edessämme!

Ja siinä oli läpinäkyvä säiliö kimaltelevine
aineineen, siinä kiiltävät akselit,
rattaat ja pyörät, jotka ensin olivat
herättäneet vanhassa Theodulos
Energeioksessa hiljaista ihastusta!

Ja yhä nopeammin, yhä raivoisammin
näyttivät tuon taikakoneen osat
liikkuvan; tuntui kuin koneiston joka
osasta olisi lähtenyt loistavia säteitä!

En voinut väsyä tuon ihmeellisen leikin
katselemiseen. Mutta ystäväni
Hintse tutki koneiston sisärakennetta,
kädessään vanha piirustus, jonka hän
oli ottanut esiin povitaskustaan. Ja
hänen horjumaton, häiriintymätön rauhansa,
jota niin usein yhteisiä, vaarallisia
kokeita tehdessämme olin oppinut
ihailemaan, pysytti hänet yhtä kylmänä,
hänen tarkastellessaan hirveätä kojetta
kuin se olisi ollut lasten lelu. Hänen
tyyneytensä sai minut taas tajuihini.

Jokaisen neljän kellotaulun alta löysimme
siihen asti peitossa olleen norsunluunastan.
Hintse ystäväni painoi
ensimmäistä nastaa.

Sen yläpuolella olevan numerotaulun
viisari alkoi liikkua. Mutta se ei näyttänyt
vaikuttavan mitään koneen kul-
kuun.

Ja kuitenkin! Eräs pyörivä pyörä
alkoi vähitellen hiljentää vauhtiaan.
Äkkiä se pysähtyi — ja samassa silmänräpäyksessä
tuntui, kuin olisi roihuava
tuli kärventänyt kasvojani!

»Säteilevää lämpöä!« huusin ponnahtaen
koneen luota. Ja ystäväni oli
myös tuntenut kuumuuden. Nopeasti
hän painoi toista nappulaa.

Äkkiä syöksähti koneesta valovirta
kuin jättiläismäisen valonheittäjän polttopisteestä,
niin että meidän sokaistuneina
täytyi sulkea silmämme!

»Kolmas nasta!« huusin suojaten silmiäni
kädelläni, »sehän on kirkas kuin
aurinko!«

Mutta ystäväni vitkasteli.

»Emme tunne, minkä sähköjännityksen
koje synnyttää«, hän sanoi miettivästi,
»älkäämme suotta asettuko koneen
purkaukselle alttiiksi —«

Hän antoi kätensä liukua ohi kolmannen
nastan ja painoi viimeistä, josta
riippui kojeen kemiallinen vaikutus.

Ja silloin tapahtui jotakin ihmeellistä,
mikä kiinnitti puoleensa meidän
tarkkaavaisuutemme niin, että unohdimme
kokonaan itsemme ja omituisen
tilanteen ...

Dynaminisäiliön yhdistivät lasiputket
pallonmuotoisiin astioihin.

Samana hetkenä, jolloin ystäväni
Hintse painoi neljättä nastaa, sumentui
eräs pitkäkaulaisista pulloista! Hienon
hieno savumainen utu täytti sen, käyden
yhä tiheämmäksi; äkkiä muodostui
lasiseinämälle pisaroita, jotka lisääntyivät
yhä, ja lopulta täytti astian melkein
puoliväliin hieman liikehtivä, näennäisesti
vilkkaasti kiehuva, opaalihohtoinen
neste.

»Mitähän kemiallista ainetta tuo mahtaa
olla, jota tuossa silmiemme edessä
muodostuu?» minä kysyin.

Ystäväni kohautti olkapäitään ja oli
juuri vastaamaisillaan. Silloin kuului
huumaava räjähdys, joka vei meiltä
hetkeksi tajunnan.

Kun jälleen tulimme tajuihimme vahingoittumattomina,
osuivat katseemme
taas salaperäiseen koneeseen.

Se oli yhä — näennäisesti koskemattomana
— paikoillaan. Vieläkin viisari
liikkui!

Mutta eräs lasiastioista oli dynaminisäiliön
räjähdyksessä ponnahtanut irti
ja murskaantunut palasiksi.

»Mikähän räjähdyksen aiheutti?« minä
kysyin ystävältäni. Hän ei vastannut,
vaan tuijotti yhä koneeseen.

Olimmeko tehneet jossakin suhteessa
väärin? Oliko erehdys, että jätimme
huomioonottamatta sähkönsynnytysosaston
ja oliko sen voima siitä syystä
kohonnut? Vai — oliko koneeseen jo
aikaisemmin kokoontunut voimavarasto,
joka oli käynyt liian suureksi?

Emme osaa selittää sitä.

Aivan vieressäni lattialla oli rikkimenneen
pullon suurehko kappale. Kumarruin
ottamaan sitä käteeni. Samassa
irtaantui suojusnaamarini; kohotin
sitä ylös nähdäkseni paremmin.

Hämmästyksestä huudahtaen annoin
lasikappaleen ystävälleni.

Sirpaleen koko sisäpuoli oli fosforisoivien
kristallien peittämä.

Ja nuo kristallit elivät!

Lakkaamatta muuttuivat ne muodoltaan
ja kooltaan kasvaen ja kulkien!
Ystäväni onnistui tarttua nipistimillä
erääseen suurimmista ja nopeasti liikkuvista
kristalleista. Hän pani sen
kämmenelleen, mutta siinäkin liikkui
ihmeellinen muodostuma lakkaamatta
sinne tänne.

Hintse tarttui kristalliin hyppysillään.

»Se on kimmoisaa!« hän huudahti
pannen sen kouraani.

Minä tunnustelin sitä myös ja suljin
lujasti käteni. Minusta tuntui, kuin

olisin pitänyt käsissäni jotakin elävää,
mikä pyrki pois puristuksesta.

Silloin tarttui ystäväni äkkiä käsivarteeni
ja virkkoi kauhun valtaamana:
»Tiedätkö, mitä on kokoontunut tuohon
kristalliin, jonka epäonnistunut kokeemme
sai aikaan?«

»No — mitä?«

Hän katsahti minuun vielä kerran
tutkivasti, sitten -hän vei minut pienen,
laboratorion pesulaitteen yläpuolella
riippuvan suuren peilin luo.

Silloin näin — äkkiä vanhentuneeni
vuosikausia!

Ja kun irroitin naamarin ystäväni
kasvoilta, näin niissäkin samanlaiset
merkit!

Elämää oli kokoontunut noihin liikkuviin
kristalleihin, elämää meidän elämästämme,
olemassaoloa meidän olemassaolostamme,
voimaa meidän voi-
mastamme!

Vanha Theodulos Energeios oli sittenkin
ollut oikeassa! Huolimatta kaikista
varokeinoistamme, joilla koetimme
suojella itseämme radioaktiivisilta
aineilta, oli meitä kumpaakin kohdannut
koneen tuhoisa vaikutus: yhtaikaa

oli tuo hirveä kone ottanut meistä molemmista
voimaansa, elimistömme elinvoimasta
se oli salaperäisen dynaminin
välityksellä imenyt koneistoonsa liikevoiman!
Ja minä muistin vanhan Theodulos
Energeioksen käsikirjoituksen viimeisen
lauseen, jossa puhuttiin kohtalottarista
ja heidän leikkikalustaan —
ja ihmeellisen uneni.

– – –

Elämää meidän elämästämme!

Oliko vanhan kreikkalaisen oppineen
kone sen arvoinen, että sen tutkimisesta
kannatti maksaa tuo korvaamaton
pääoma?

En tahdo sanoa siitä mitään.

Ja lopultakin — eikö jokainen työmme
ja toimemme muistuta jossakin
määrin Theodulos Energeioksen konetta?
Eivätkö ne kaikki kehrää nopeammin
tai hitaammin elämämme kalliita lankoja
— kunnes kohtalotar kohottaa leik-
kuurautansa?

Entä salaperäinen kone?

Se on vieläkin lukittuna luonnontieteellisen
opiston sivuhuoneeseen ja odottaa
— odottaa uusia uhreja.

Lähde: 
, 
, 

Carl Grunert
1912
1923
Novellit
Tieteiskirjallisuus
Nuori Voima