Kalevala (Mendelin)
Kalevala,
 sana suuri ja sana soiva,
 ikiajoista tarinoiva,
 hete hersyvä hengen rikkaan,
 kirkkaan, joustavan, mainehikkaan,
 ihme kumma ja verraton,
 meille Luoja sun suonut on.

 Vuosisatojen kuluessa
 maamme kylpihe hurmehessa,
 hallamaillansa kansa raatoi,
 sota sorti ja kalma kaatoi,
 vainon miekka se salamoi, –
 kannel korvessa vaikeroi.

 Kuolla täytyykö kansan jalon,
 mennä maineetta mailta valon
 tuonen tummille tanterille,
 kalman kaameille kankahille,
 jossa paista ei päiv’, ei kuu,
 tuike tähdenkin tummentuu.

 Vaiko liikkuupi orjan lailla
 oman auransa kyntömäillä,
 viluvaltahan vieraan vaipuu,
 vieraan tapoihin outoin taipuu,
 hukkuu maineetta päältä maan
 nimeen vierahan varjoovaan. –

 Vieri vuodet ja vuosisadat. –
 Eikö käänny jo onnenradat?
 Eikö nouse jo unhon yöstä,
 eikö nouse jo orjantyöstä
 kansa kaunihin Kalevan,
 heimo tietäjän, laulajan?

 ***

 Kulki korpia nuorukainen –
 hongat huojuvat huminoi,
 salon hiljaus mielen tenhos,
 tuuli aatosta monta toi –
 etsi kannelta kadonnutta,
 etsi soittoa soreaa,
 vuosisatoja vaiennutta,
 piilopirtissä nukkuvaa.

 Kulki maita ja kulki soita
 kera kerkeän ahavan,
 kunnes myyränä onnen kerran
 nosti ilmoille ihanan.
 Silloin hajahti metsä me’elle,
 laine lauloi ja kaisla soi,
 korpikuusessa käki kukkui,
 lehdot lempeät aaluvoi.

 Yli maiden ja yli soiden
 virret vanhat taas heläjää,
 kertoo muinaisten aikain mieltä,
 luonnon salaista elämää.
 Kirkkahasti ne kuvastaapi
 elonvaiheita ihmisen,
 kertoo suuria sankartöitä,
 laulaa taistelut sydämen.

 Laulaa valkean neitivallan,
 ison ikkunain iloja,
 kodin kultaisen armautta,
 emon lempeä ainoista.
 Laulaa aatokset auvollisten,
 mielen kulossa kulkevan,
 synnyt syvät, ja lempiluotteet
 maan ja manan ja taivahan.

 Laulut luistavat loitommaksi,
 virret vierivät merten taa.
 Katsoo maailma ihmetellen
 kohti kaukaista pohjolaa.
 Raakalaiseksi arvatulla
 runon rikkaimmat aarteet on,
 laulunmahti ja runonponsi,
 eepos ehjä ja verraton.

 ***

 Kalevala,
 sana suuri ja sana soiva,
 ikiajoista tarinoiva,
 hete hersyvä hengen rikkaan,
 kirkkaan, joustavan, mainehikkaan,
 miksi, miksi, oi verraton,
 meille Luoja sun suonut on?

 ***

 Ajan aallot
 vaahtopäisinä kuohuu, pauhaa.
 Maa jo kaipaapi tyyntä rauhaa –
 kiista kansan on kilpatyö.
 Viha hyytääpi veljein mielet,
 viha kylmääpi pihtipielet,
 oven rivasta vastaan lyö.

 Pirstaleiksi
 särkyneenä on onni Suomen,
 mustaa murhetta tietää huomen,
 ryhmiks hajonnut kansa on.
 Mikä voima sen ehjäks saisi,
 mikä voima sen nostattaisi
 yhteistyöhön ja taistohon?

 Lempi muinen
 voitti sankarin tuonelalta,
 kuolleeks silvotun kuolemalta
 Luojan voiteilla omilla.
 Miss’ oot uhraava, ylhä lempi,
 muita suuremp’ ja puhtoisempi?
 Tullos, kansani pelasta!

 Kristukselle
 Suomen runotar rakkahimman
 uhras laulajan laatuisimman,
 ikitietäjän mahtavan.
 Eikö uhrata Suomen kansa
 voisi pieniä kiistojansa
 maansa puolesta sorean?

 Väinön kansa,
 Kalevalan tän suuren luoja,
 ilon saaja ja ilon suoja
 ollos kautta sa aikojen!
 Sisäpuolella maasi rajain
 sekä kultaisten kotimajain
 voita voittoja valolleni.