Pikku Aunelle
Kuules Aune-kultanen,
 kun ma sulle haastelen.
 Paikan tuon ma sulle soin,
 että silmäs nähdä voin;
 katsos noin!
 Ollos hetken alallasi,
 hiukan hilli nauruasi.

 Kun ma ennen sinunlaisna
 leikkiväisnä, nauravaisna
 aamusesta iltahan
 aina samaan tapahan
 nähtiin ahertelevan,
 niin mä silloin luulin, että
 elo tää ei kyynelettä
 murheen, elonhuolten vuoksi
 toisi mulle silmihin.

 Päivä pääsi, aika juoksi.
 Aina vaan ma nähtihin
 naurusuuna; tokko vaan
 kyynelöin ma ollenkaan,
 paitsi silloin, kun ma suutuin
 häijyn lailla,
 lupaa vailla
 luvattomaan, pahaan puutuin,
 mi ei ollut mielehen
 isän eikä äityen.

 Noin mä nauroin, kun sä nyt.
 Naurun syyt’ en etsinyt.

 Koulunpenkkilöilläkin
 useasti unhoitin
 vakavuuden; kujeilin
 millälailla milloinkin.
 Tuosta sain ma nuhtehiar
 joskus aivan ankaria,
 kun en tainnut totella
 enkä löynnyt rajoja
 työn ja leikin.
 Nauru veikin
 myös mun usein nurkkahan;
 häpeän sain raskahan.
 Korvapuustin läksyt ain
 saivat naurutaudiltain.

 Aika kerkes, vuodet vaihtui,
 lapsuusaika poijes haihtui
 niinkuin eestä tuulien
 häipyy hunnut usvien.
 Kuvakirjat kiini suljin,
 totta kohti täällä kuljin.

 Hymy herkes, nauru katkes,
 kyynellähteet auki ratkes.

 Elämä on kylmä ja
 melkein kuni kuolema
 sille, jolle se sit’ on!
 Olin orja kohtalon,
 joka multa naurut kitki,
 jota orporaukka itki,
 kunnes naurun kokonansa
 unhoitti hän itkuissansa.
 Itkin kaikki kyyneleeni.
 Kun ne loppui, sydämeeni
 telkesin mä tuskani.
 Itkutonna,
 naurutonna
 kuljen, kannan taakkani.

 Aune-kulta! Nauru mulla
 helky ei kuin helkkyy sulöa.
 Itkeäkään saata en,
 vaikka suru sydämen
 joskus pyytää kyynelettä –
 kuiva silm’ ei vuoda vettä.

 Soimattihin mua ennen,
 armaan lapsi-ajan mennen,
 houkkioksi nauravaksi.
 Muutuinko ma paremmaksi:
 Kertyi mulle syytä kaksi,
 joista nyt mua soimataan:
 Itken, kun on naurun syytä,
 nauran murheen mustaa kyytä;
 ajallaan en milloinkaan
 lahjoja ma käytä niitä,
 mulla, näät, ei taito riitä.

 Tällälailla täällä, oi,
 inehmoisen käydä voi!
 Monen täällä hukka vie.
 Oikukas on elon tie.

 Säästä sinä, lapsikulta
 ilon tulta,
 ettei tuota puutu sulta
 saapuessa surujen,
 elonhuolten hetkien.