Kuvia pääkaupungista


Aamuhetki Eteläsatamassa. 

 Aamu kirkas, keväinen.
 Puiston kukat kastein helmii.
 Luona marmor’ impyen
 kaivon suihkuvesi telmii.

 Kevätaamu aikainen.
 Torilla on touhu, täry.
 – Rannan rautaveturein
 tuprunnasta tunkee käry.

 Aava meri läikkyää,
 hopeinen on aallon pinta.
 Kaikki huokuu elämää,
 toiveikasta, kaunehinta.

 Mutta halki ilmojen
 kuuluvi kuin huokausta.
 – Tuolla lastaa hiiliä
 orjalauma, sysimusta.

 Mitä? Eikö eteenpäin
 kaikki ryntää ilakoiden!
 Kumma kaiku iskuilla
 satain kätten ahkeroiden.

 Mitä? Eikö toiveikas
 mieltä täytä elon taisto?
 Miksi otsaan kuvastuu
 huolestunut kivun vaisto?

 Miksi? Haa se kysymys!
 – Kevät, valhetta sun hymys.
 Ammoin orjan rinnasta
 kevät-ilo pakoon lymys’.

Rikkurein tulo. 

 Kas alus rantaan
 jo hiljaa mataa,
 ja miestä siinä
 on kolmesataa.

 Puulaatikko ja reppu noilla
 on vierahilla kulkijoilla,
 Venäjän tapaan mekko yllä. –
 Ne miehet tunnetahan kyllä.

 Ne Suomen miesi
 toi takaa meren
 masennukseksi
 ylpeän veren.

 Puulaatikot ja reput kolkkaa,
 vihaisna katukilvet pilkkaa:
 ”he haalii taasen ”rikkureita”,
 se ”isänmaallisuutta” silkkaa”.

 Mut katureunaa
 kurttuinen karja
 se tietään kulkee
 kuin juhtasarja. – –

 Vaan kevät-ilman tyvenessä
 on jotain synkän tukehtavaa.
 Se painaa kuni ukkois-uhka
 edellä säätä raivoavaa.

Kellarikerroksen lapset. 

 Kuule, ääni valittain
 kohoo taivon äärtä vasten.
 – Kellareissa asuvain
 itku on se pikkulasten.

 Sieli on katse riutuva,
 jot’ ei helli päivän terä.
 Kiviluolan lapsella
 leikkitanner pihanperä.

 – – – – – – – –

 Kävyt, sammal’ kukkaset,
 rannan hiekkapenkeret,
 aallot loiskivaiset varmaan
 soisi heille ilon armaan. –

 – Haa jo riittää ruikutus
 parempi on kirous,
 kun ei auta ihmisvoima,
 soikoon kirous ja soima. –

 – – – – – – – –

 Kirota vai itkeä
 täytyy kurjuuttamme tätä!
 – Kiviluolain lapsien
 Yhä yltyy tuska, hätä.

Lähde: Vapauden viesti: sosialidemokratinen kevätjulkaisu 3. 1910. Vapaus-lehti, Mikkeli.

Hilja Pärssinen
Runot