Suru (Lindahl)
Se syömehen hiipivi hiljaa,
 kun saapuvi äänetön yö,
 ja mun henkeni hentoa viljaa
 kuin koimato kalvaen syö.

 Se untuvaseittinsä heittää
 ja aamulla tuntea saan:
 suur’ ankeus syömeni peittää,
 kuin syyslumi routaisen maan!