Henrik Wrede
Syttyessä päivänpalon
 kaikuu ryske taistelon.
 Lähteen sammuessa valon
 voitto viel’ on saamaton.

 Paikallansa urheasti
 miestä seisoo, kaatuvi.
 Mutta onni iltaan asti
 ruotsalaista väistävi.

 Moni urho hurmeisihin
 kaatuu, käypi kuolohon.
 Mutta urhoist’ urhoollisin
 Henrik Wrede toki on.

»Miehet poissa, vallin takaa
 vihollinen syöksähtää.
 Ammuttuna ratsus makaa,
 Majesteetti, ota tää!

 Heittäydy satulahan,
 kylkiin iske kannukset.
 Jos mä joudun kuolemahan,
 kruunua sä suojelet.

 Vaarassa kun autan sua,
 palkinnonko siitä saan.
 Sotamies ei taistelua
 väistä eestä kuninkaan.

 Petturin mä nimen saisin,
 kurja raukka olisin,
 jos mä henkein pelastaisin,
 sinut vaaraan jättäisin.

 Seuratkoon sua onni, maine.
 Rauhan saakoon pohjola.
 Kiiruhda! Jo vallin sai ne.
 Omaisian muista sa!»

 – Kentän poikki kuninkaansa
 Wrede näkee kiitävän.
 Hetken jälkeen eestä maansa
 antaa urho elämän.

 Dunan rannalle hän kaatui,
 viereen virran aaltojen.
 Siellä ruumis maaksi maatui,
 tummat kuuset varjoo sen.

Karl Wilhelm Törnegren