Veikoille uutena vuotena 1881
Tuo muisto vanha veikkojen
 On mielessäni vielä.
 Se luistaa läpi sydämen,
 Suloa nostaa siellä.
 Ja taasen vuoden alussa
 Se esiin astuu armasna.

 Kun, veikko, kuljet metsiä
 Tai maamme mäkiteitä,
 Kuss’ Ahdin kuulet ääniä
 Ja hongan säveleitä, –
 Niin muista silloin: maamme tää
 Näin kielellänsä säveltää.

 Ja lemmenkukan löyttyä
 Sä johda mielehesi:
 Tuo muistuttavi impeä,
 Ken kerran sydämeni
 Viel’ ikuisesti valloittaa,
 Murheeni mustat masentaa.

 Nyt kahta sulle toivon ma,
 En muuta maailmassa:
 Sit’, että kansan kunnia
 On sulla sulimmassa
 Muistossa, sekä kieli sen
 On sulle suuri-arvoinen.

 Sun tuntos rauha palkan suo
 Sinulle suuren siitä.
 Jos maailmakin niitä tuo,
 Sen verraks’ ei se riitä.
 Sen mielelläsi Tuonelaan
 Viet, kunnes jätät tämän maan.

 Tää synnyinmaasi siimeksen
 Avaapi armas sullen –
 Niin täällä kuoloon raueten
 Sun asunnokses tullen.
 Ja ruumiis siksi rauhan saa,
 Kun torvi taivon kajahtaa.

 Ei, veikko, silloin puutetta
 Sull’ ole: siell’ on kaikki;
 Ei asuinsijan muutetta, –
 Vaan sortajat on vaiti.
 Siis, veikko, suosi maatasi –
 Suur’ onpi siitä palkkasi!

S[imeon]. H[irvo]–nen.

Lähde: Hämäläinen 8.1.1881.

Runot
Simeon Hirvonen
Hämäläinen
1881