Talvilaulu (Lindahl)


I. 

 Paukkain pakkastiuvut soivat,
 tuiskuttaret karkeloivat.

 Lehdetönnä lehmus värjyy,
 talvi kun niin uhkaa, ärjyy.

 Myrsky viertää viidakoissa, –
 sielt’ on suven soitot poissa.

 Ei nyt lahden laineet läiky,
 peippo pensaikossa säiky

 pikkupoikastensa vuoksi,
 jotka jäivät pesän luoksi.

 Laineet peittää jää ja hanki,
 peippo häkissä on vanki.

 Raiskattuna horrosunta
 nukkuu koko luomakunta.

 Mutta vaikka hanki painaa
 luontoa, se siit ei vainaa.

 Siellä kylmän kuoren alla
 elää jotain – uinumalla;

 elää elinvoima varma,
 jot ei turra talven karma.

 Taas kun sille saapuu aika,
 kutsuu, kiehtoo kevättaika,

 päivä punapäärmeen kutoo
 pilven reunaan, siiloin putoo

 jäiset kahleet, luonto herää,
 joka silmu tekee terää!

II. 

 Raudanraskahana painaa
 talvi taantumuksen,
 aika riiston, rikoksien,
 tuskan, vaikerruksen

 ihmiskuntaa, joka huokaa
 ajan taakan alla,
 kaikkein sydämiä saartaa
 elon hyy ja halla.

 Ihmisien askeleita
 johtaa valhevalot,
 hukkuu hyveen harrastukset,
 pyrkimykset jalot.

 Valta, kulta, kunnia,
 niistä kaikki kiistää,
 väkevämmät heikommilta
 tunnotonna riistää

 viimeisetkin elinehdot,
 kaiken minkä voivat,
 kurjuuteen ja pakkotyöhön
 heidät kammitsoivat.

 Ja jos heikot uskaltavat
 oikeutta pyytää,
 nälkäisinä, ryöstettyinä
 mierontielle syytää

 heidät sortajansa silloin,
 mukaan lakiensa,
 joita ovat laatinehet
 suojaks sorrollensa.

 Mutta vaikka talvi painaa,
 kevätusko elää, –
 sorrettujen sydämissä
 suvensoinnut helää.

 Vielä kerran, uskovat he,
 uusi aika koittaa,
 vapaus ja tasa-arvo
 hymnejänsä soittaa!

 Kerran saapuu valtavana
 ihmisyyden kevät,
 ihanteiden auringosta
 syömet lämpenevät!

 Silloin veljiksi saa kaikki,
 orjain kahleet putoo,
 yhteistunne, sopusointu
 seittejänsä kutoo!

 Silloin uusi yhteiskunta
 kaikkialle luodaan,
 missä elinosuutensa
 jokaiselle suodaan!