Pienoiset
Kun, isä kulta, kiltisti
 mä aamukirkkoon kuljin vasta,
 ja loisti valkoharsoni,
 mä kävin oikein prinsessasta. –
 Sen harson pukki jouluks toi
 ja puskea niin uhkaeli,
 mä pelkäsin ja huusin: «Voi!»
 Vaan pukki oli Väinö veli.

 Se harso ynnä nuttunen
 punainen oli sangen soma;
 ja mummo lausui: «Tyttönen,
 olethan armas lapsi oma,
 kuin ristin alla istuva
 ja itkeväinen Magdaleena» –
 ja Piplialla suurella
 kiils mummon kyynel pudonneena.

 Mua isä näppäs tumpillaan
 ja nimitti mun nokkelaksi,
 ja Harmi haukkui kummissaan,
 mun luuli tuntemattomaksi.
 Mun isä itse istumaan
 rekehen äidin viereen laski,
 ja, hei! sai hepo juoksemaan,
 kun Kallu sitä lyödä raski.

 «Noh itseäs vain katsotkin;»
 niin sanoi äiti. «Istu, Nattu,
 suorempaan!» – Pääni kohotin...
 Hui! Päästä lensi harsohattu.
 Kuin lentää meidän kyyhkynen,
 niin ylös, alas sen vei tuuli,
 ja kerran viho viimeisen
 sen silloin näkevänsä luuli.

 Vaan, yks, kaks! näin niin kaunihin,
 niin sievän pojan. – Sukkelasti
 se pyytämättä kiitikin
 kuin Väinön kiekko mäkeen asti.
 Se nauhaan kiinni sieppasi
 kuin pääskyn siipeen häijy kissa,
 kun pääsky kirkuu kiivaasti:
 «Äh, piti!» lentäin kierroksissa.

 Me hämillämme kumpikin
 istuimme niinkuin kaksi kuvaa;
 jäi sanomatta kiitoskin,
 niin kovin olin ujoksuva.
 Olikin omituinen vain
 – kuin serkkuni – se nuorukainen;
 se sanoi, päänsä paljastain:
 «kyll’ lensi se; sain kiinni vainen.»

 Kirkossa, kun mä harmiksein
 näin reijän sitte harsossani
 ja sitä näytin äidillein, –
 tuo poika seisoi läsnä ani.
 Sen pitkät, kummat kiharat
 ne viitan lailla riippui, isä,
 ja olivat niin ruskeat
 kuin kahvi, johon kermaa lisää.

 Hän maidon, marjain värinen
 ja seisoi povin paljain aivan
 ja kainalossa hattunen
 ja takki niinkuin sini taivaan.
 Sellaista ketään koskaan en
 ma nähnyt – varro! – enkeleistä
 yks tosin on sen näköinen
 – mä unissa näin monta heistä –.

 Vaan kuule, isä! Katsoissain
 ja punottaissa poskieni,
 putosi penkkiin rasiain
 – sokerimurut sinne meni!
 Hän oikein kääntyi katsomaan
 niin suurin, ihanaisin silmin.
 En tiedä, mitä tulikaan
 niin kummaa niistä silloin ilmiin.

 Se oli hellää, suloista.
 Hänt’ toivoin syliin saadakseni;
 vaan pappi päätti saarnansa;
 mä luulin unta nähneheni.
 «Voi, hansikkaani?» kuiskasin.
 «Ne kädessäs on, tyttöseni!»
 Niin vastas äiti. Häpesin,
 kun poika nyökkäs juur’ ja meni.

 Kun kotona nyt kadullen
 mä katsoin, niin hän kahdeksasti
 on käynyt tästä ohitsen,
 tervehtäin aina koreasti...
 Kas, kello soi! Mun harsoni?
 Voi, äiti, käydään kiirehesti!
 Nyt iltakirkkoon, isäni,
 mä riennän ratki riemuisesti.