Kiljusten joulupukin seikkailut
Kiljusten joulupukin seikkailut.

Kiljusen pojat tiesivät, että jouluna
saapuu joulupukki ja että hyvin
usein hänen toimensa ottaa huostaansa
joku henkilö, pukeutuen
joulupukiksi, koska tietystikään tuo
ikivanha äijä ei ennätä eikä jaksa
jokaisessa perheessä käydä. Pojat
uskoivat, että heidän perheeseensä
tietysti tulee oikea joulupukki, sillä
siksi huomattavien ihmisten luokse
hän toki saapuu omassa persoonassaan.

— Meidän pitää valmistaa joulupukille
oikein hauska yllätys, sanoi
Mökö.

— Monta yllätystä, lausui Luru.

Ja päätöksen tehtyään he ryhtyivät
hommiin. Isä jä äiti Kiljunen
olivat tyytyväisiä nähdessään poikiensa
olevan kotoa poissa hyvin
paljon, koska he tahtoivat valmistaa
joululahjoja. Kolme päivää olivat
Mökö ja Luru pitäneet harjoituksiaan
ja tehneet valmistuksensa
joulupukin vastaanottamiseksi.

Tuli jouluaatto.

— Nyt minä menen katsomaan,
missä joulupukki viipyy, sanoi isä
Kiljunen vilkuttaen silmää äiti Kiljuselle.

— Minä menen pitämään huolta
joulupuurosta, sanoi äiti Kiljunen
ja katosi keittiön puolelle.

Vanhempien poistuttua sanoi
Mökö Lurulle:

— Ja me menemme ottamaan
joulupukkia vastaan.

Isä Kiljunen oli kuljettanut kaikki
joululahjat naapuritaloon ja vienyt
sinne talon reen ja hevosen, sillä hän
tahtoi ajaa taloon, niinkuin maalla
joulupukki tulee. Ja hän oli sitäpaitsi
järjestänyt kaikenlaisia merkillisiä
seikkoja tuloaan varten.

Mutta olivatpa pojatkin järjestäneet.

He seisoivat pihamaalla ja odottivat.
Maantieltä kuului viimein reen
natinaa ja hevosen hirnuntaa.

— Tuolla se tulee! sanoi Mökö.
Nyt kaikki kuntoon, jotta saamme
nähdä, miten joulupukin hevonen
ajaa ilmassa.

He uskoivat, että joukupukki
ajaa reellään ilman halki.

Isä Kiljunen oli hankkinut torven
ja puhalsi siihen lähestyessään taloa.
Pojat hurrasivat siihen vastaukseksi.
Isä Kiljunen tuli hevosineen portille,
jonne pojat olivat laatineet esteet,
jotta joulupukin olisi pakko ajaa
ilman halki. Ne nimittäin panivat
suuret seipäät portin eteen. Isä
Kiljunen tuli ajaen täyttä laukkaa
pimeässä. Hevonen huomasi seipäät
ja hyppäsi niiden yli, reki tuli
jäljessä ja keikahti tietysti kumoon.
Kovassa vauhdissa isä Kiljunen
lensi reestä korkealle ilmaan ja suoraan
hevosen selkään. Tämä säikähtyi,
nousi ensin etujaloilleen, jolloin
isä Kiljunen muksahti hevosen kaulaan,
sitten takajaloilleen, jolloin
isä Kiljunen lensi jälleen rekeen ja
siitä mukkelismakkelis yhtenä keränä
hankeen.

Ja pojat hurrasivat, sillä heidän
mielestään oli joulupukin hyppy hyvin
hauskan näköistä. Isä Kiljunen
oli pannut naavaparran leukaansa
ja pukenut ylleen turkit nurinpäin,
jotta pojat eivät laisinkaan häntä
tunteneet.

Säikähtyi isä Kiljunenkin tosiaan,
hän ryntäsi taloa kohden, mutta pojat
olivat sitoneet mustaa lankaa
talon kuistin pylväitten väliin. Kun
siis isä Kiljunen pyrki sisään, ei hän
päässyt. Pimeässä ei hän nähnyt
lankoja ja uskoi vahvasti, että tässä
oli jotain taikuutta. Nyt hän yritti
päästä kyökin portaitten kautta sisään,
mutta pojat aavistivatkin
juuri sitä ja siellä oli joulupukkia
odottamassa uusi yllätys. Mistä olivatkaan
pojat saaneet ruutia ja
laittaneet oikein kovan latingin
juuri portaitten eteen? Kun siis isä
Kiljunen tuli sille kohtaa, laukesi se
ja joulupukki meni ilmaan niin että
ropsahti, lumen pöllytessä joka taholle
ja talon ikkunoiden helistessä.

Ja isä Kiljunen tunsi hetkisen leijailevansa
taivaan ja maan välillä ja
sitten nopeasti laskeutuvansa.

— Minnekähän minä nyt joudun?
ajatteli hän.

Pian hän huomasi sen. Hän putosi
talon katolle.

— Se aikoo nyt mennä uuninpiipusta
sisään, niinkuin kirjoissakin
kerrotaan, sanoi Mökö. Mennään
katsomaan.

Isä Kiljunen aikoi todellakin
mennä uuninpiipusta sisään, sillä
niin hätääntynyt hän oli. Arvaahan
sen, sillä hän ei vielä koskaan
ennen ollut lentänyt räjähdyksen
vaikutuksesta ilmaan. Meneehän
ihminen sellaisesta hiukan sekaisin.

Kun siis pojat pääsivät tikapuita
myöten katolle, oli isä Kiljunen jo
pää edellä mennyt uuninpiipusta
sisään. Mutta kun hän oli lihava, ei
hän päässyt solahtamaan alas, vaan
takertui kiinni. Kintut vain sätkähtelivät
ilmassa.

Äiti Kiljunen hämmensi juuri
parhaillaan puuropataa, kun äkkiä
sauhu alkoi tunkeutua huoneeseen
ja uuninpiipusta kuului hirveä huuto.

— Menkää alta pois, minä tulen
alas, huusi isä Kiljunen.

Niin hän uhkasi, mutta hän ei
päässyt minnekään. Pojat koettivat
talon katolla auttaa joulupukkia ja
painoivat sitä alaspäin kummankin
tarttuessa pukin jalkoihin. Ja tällä
tavalla isä Kiljunen pääsi taas hiukan
matkaa alaspäin.

— Mitä sinä sitä tietä tänne tulet?
sanoi äiti Kiljunen, joka oli tuntenut
miehensä äänen.

— En minä tiedä, vastasi isä Kiljunen.
Tätä tietä minä nyt vain
tulen. Anna tänne köysi, jotta kiskot
sen avulla minut alas.

Äiti Kiljunen haki kiireimmän
kautta pesunuoraa, kiinnitti sen
hiilihankoon ja pisti sen uuninpiipusta
sisään. Isä Kiljunen tarttui
siihen.

— Kisko voimiesi takaa! huusi isä.

Ja äiti kiskoi.

— Mene sinä, joka olet lihavampi
seisomaan sen päälle, kai se sillä
tavalla pääsee alaspäin, sanoi Luru
Mökölle.

Mökö astui uuninpiipun reunan
sisäpuolelle ja alkoi polkea isäänsä.

Ja alkoihan isä Kiljunen valua
alaspäin ja tuli viimein niin, että
moksahti keittiön piipusta, pudoten
suoraan puuropataan. Mökö, joka
oli seisonut hänen päällään, putosi
samassa. Pata kaatui ja koko herrasväki
oli aivan tuhriintunut.
Luru näki veljensä katoavan ja meni
häntä auttamaan, jolloin hän vieri
kuin sukkula piipusta alas, sillä hänhän
oli laiha ja mahtui hyvin piipusta
sisään.

Siinä he nyt kaikki olivat keittiön
lattialla mustina noesta ja valkoisina
puurosta. Ja kun Pulla katseli
tätä joukkoa, ei se edes haukkunut,
niin kovasti sen tuli sääli herrasväkeään.
Se vain istui takajaloilleen
ja leksutti etukäpäliään säälinsä
tunnusmerkiksi ja vinkui.

Nyt vasta pojat tunsivat, kuka
joulupukkina oli ollut ja tietysti he
häpesivät kovasti, kun he olivat
isäänsä tällä tavalla lennättäneet ja
uuninpiipusta pudotelleet. Mutta
isä Kiljunen oli hyväntahtoinen
ihminen, joka ei koskaan leikistä
suuttunut, eikä hän suuttunut nytkään.

— Joulupukki ei joutunut tulemaan,
siksi hän pyysi minua toimittamaan
asiansa, sanoi hän.

— Mutta missä ovat lahjat? kysyi
äiti.

— Ne ovat reessä, sanoi isä.

— Mutta missä on reki?

Niin, missä on reki? Hevonen oli
hirveästi säikähtynyt isän moksahtamista
hänen selkäänsä ja sitten
räjähdystä, oli rynnännyt eteenpäin
ja hädissään mennyt suoraan kuistia
kohden, jolloin se kavioillaan rikkoi
poikien sinne asettamat langat ja
rekineen kaikkineen ryntäsi suoraan
saliin.

Kun siis herrasväki tuli saliin,
näkivät he hevosen ja menivät sitä
kohden. Mutta hevonen aivan hullaantui
nähdessään suuren joukon
mustan- ja valkoisenkirjavia ihmisiä,
se koetti päästä pakoon ja yritti
juosta salissa, mutta ei tietysti mahtunut
minnekään kääntymään. Jos
tämä olisi tapahtunut jokun muun
ihmisen luona, olisivat varmasti
kaikki huonekalut menneet rikki,
mutta Kiljusen herrasväellä ei ollut
mitään heikkoja huonekaluja. Pian
oli hevonen saatu kiinni, kun se
yritti nurkan kautta päästä pois, seisoen
jalat sohvalla.

Lahjat otettiin reestä, hevonen
kuljetettiin pois, herrasväki pesi
itsensä puhtaaksi. Mutta joulupuuroa
he eivät saaneet, ei kukaan muu
kuin Pulla, joka söi itsensä niin lihavaksi
keittiön permannolle valuneesta
puurosta, ettei se jaksanut
enää ollenkaan kävellä, kun vatsa
veti maata, vaan lykki itseään eteenpäin.
Ja sitten se nukkui kaksi päivää
yhteen kyytiin.

Näin Kiljusen herrasväki on ainoa,
joka on saanut nähdä mustan joulupukin,
ja sellaista saattoikin tapahtua
ainoastaan Kiljusille.

Lähde: Pääskynen no 12, 1917, s. 28–31 (30–33)

Kiljusen herrasväki
Pääskynen
1912