Kalamies
Meri kuohui, vyöryi voimassaan,
 mies istui luona veen;
 hän tyynnä katsoo onkeaan,
 tyly saakka sydämeen.
 Hän kuinka istuu, kuuntelee,
 niin syvyys sylkähtää,
 aalloista ilmi humisee
 veen vaimo vaahtipää.

 Se laulaa näin, se lausuu noin:
 »Miks kansaa kiehdot mun
 sa ihmis-eljin, ongelmoin
 ylös kuolonhehkuhun?
 Ah, tietäisit, kuink’ autuas
 on kala kuilussaan,
 astuisit, parka, paadeltas
 terveyttä tuntemaan!

 Meressä eikö päivä käy,
 kuu päily kuohupäin,
 taas kahta kauniimmalta näy
 laineita hengittäin?
 Sua eikö taivaan syvyys tuo,
 sinikuulas soilu veen,
 omat eikö kasvos kutsu nuo
 kalpeesen kasteiseen?»

 Meri huokui, huuhtoi rannalla
 jo jalkaa onkijan;
 povi hällä paisui kaihosta
 kuin puoleen armahan.
 Soi sanat noin, soi laulu näin,
 hän kohtalonsa ties,
 veti vaimo luo, hän vaipui päin,
 ja oli mennyt mies.

Eino Leino
Johann Wolfgang von Goethe
Runot