Ystävälle (Tamminen)


1. 

 Poimin kukat ohdakkeen,
 niistä kimpun pienen teen
 pöydällesi asettain.

 Töyhdöt sinipunervat
 kuiskii sala-unelmat,
 jotka elää sielussain.

 Viestin tuoksu tuokohon:
 sydän rakastava on,
 joka sulle sykkii ain’.

2. 

 Hapsiesi kultarihmaa
 soljutin mä sormissain,
 sieluhuni onnen vihmaa
 laskihe niin hiljaa vain.

 Hienoset käy kultahapset
 sydämestä toisehen,
 yhtehen näin tomun lapset
 herkin säikein kietoen.

 Ainut vain nyt unelmani:
 jospa kestäis säikeet nuo!
 Muutoin vajoo sielussani
 iki-unhoon riemun vuo.

3. 

 Mun saarsihe aivan jo pimeys, loka,
 kuhun käännyin, ain oli tielläni oka.

 Oi, sieluni kärsi, en itkeä voinut;
 – kuin nauru ja nalja ois vastaani soinut.

 Niin saavuit sä ystävä, liian et pian,
 mä vaipua olin jo keskellä lian.

 Nyt sulle mä paljastan poveni haavat
 ja mieleni perukset, henkeni aavat.

 Ja kuiskoan unteni haavehet hennot,
 ne joilla mä siivitin aatosten lennot.

 Ne kaikki mi karsailta katseilta säästän,
 mun sieluni lapsoset ilmoille päästän.

 Näin kyllin jo puutetta uskon. – Ja erheen
 niin kietovan kaiken kuin himmeän terheen.

 Sä lämpöä hengit ja päivyen tavoin
 sumun haihdutti katsehes’ kirkas ja avoin.