Sua unhoita en
Sinä teit kuten kaikki ne toisetkin,
 iva huulilla selkäsi käänsit,
 vaikka taannoin niin tuntehin tuskaisin
 vale-elkehin itkien äänsit:

 Sulle, ystävä, tyhjä jonk elon on tie,
 minä tahtoisin kaikkeni antaa;
 elon taakkasi liiaksi painava lie,
 olis helpompi kaksin se kantaa. –

 Oli valhetta tuo, nyt tiedän ma sen,
 oli taitosi mestarinäyte; –
 nyt on muistosi kaikkien menneiden
 elon pettymystuskien täyte.

 Sua unhoita en, miten voisinkaan,
 kun ma kerran niin kaunista luulin,
 johan kerran sun sieluni hienoimpaan
 sävelsointuja soittavan kuulin!