Ainan laulu ommellessansa
Nuori olen neitonen ja ken se mua kohtaa
 Ihantelee, kuinka puna poskiltani hohtaa.

 Kylän pojat kuiskavatten: ”ota kihlat multa!
 Palaahan kai sydämmesi? Saanko muiskun sulta?”

 Minä heille vastaelen: ”niinkuin märkä palaa.
 Turhaan mua hulivilit kullaksensa halaa.”

 En ma huoli pojista, en heidän kihloistansa.
 Mut jos tulee Vilho, niin ..... niin karkaan kaulahansa.

 Ystävän’ on kaukana, ei taida tänne joutaa.
 Mont’ on maata välillä; ken hänet sieltä noutaa?

 Häntä ajatellessa, oi, kuinka neula luistaa!
 Vaan ..... en tiedä varmaan, jos hän mua enään muistaa.

 Eron hetk’ oil huimaava. Hän istui vieressäni.
 Hiukan, luulen, itkettiinkin, – se on mielessäni.

 Tarttuipa hän käteeni; ja nyt en muista muuta
 Kuin nää hänen sanansa ja ..... että annoin suuta:

 ”Kunhan järvet aukenee, ja kevätpäivä paistaa,
 Ensilemmen suloa saan luonasi taas maistaa.”

 Niin hän lausui lähteissänsä. Häneen minä luotan.
 Hunajata huuliltani hänelle vaan juotan.

Runot