Merimies G. Lundströmin muistelmia/21
Merimies G. Lundstörmin muistelmia
(Jatkoa 30 numeroon.)

Vanhin poikani oli jo koulu-ijässä, jonka
tähden toimitin hänet kaupungin kouluun.
Koulun käymisensä nousi tosin kalliiksi, kun
eivät ottaneet häntä vapaa-oppilaaksi, mutta
poialla oli sekä halua että kykyä oppimaan
— siis en varojani surkeillut.

Laivan rakennus-työ edistyi tällä välin
erinomaisesti, sillä niinkuin jo edellä mai­nitsin, 
oli mestarimme taitava työnteettäjä
ja työmiehet sitä paitsi olivat oivallisia kir­vesmiehiä 
— aivan kuin Suomen pohjolai­set. 
Palkka-edut olivat hyvät. — Jos joku
yhtiön työssä menetti henkensä, maksettiin
hänen jälkeen jääneelle perheelleen vuotuinen
elake-raha; samoin sille, joka tapaturmasta
loukkaantui ja tuli vialliseksi.

Talven aikaan vallitsi täällä ankara pak­kainen, 
etenki, jos tuuli oli etelästä, pohja­tuuli 
ei niin tuima ollut. Kesän aikana taas
oli päinvastoin, silloin pohjatuuli oli kyl­mempi, 
etelätuuli taas lämpöisempi.

Kevään tullen saimme kaksi laivaa val­miiksi, 
jotka yhtä-aikaa, rinnakkain laskettiin
veteen. Tämä tilaisuus tavallisesti on lai­van 
tekijöille ja päälliköille ilon ja riemun
hetki, minulle oli se surun ja onnettomuuden.
Väestön hurratessa laivat komeasti luisti­vat 
veteen, liput nostettiin ja tuhatkertaiset
ilohuudot kaikuivat. Samalla näen kauhis­tuksella 
vanhemman poikani putoavan alas
korkealta telineeltä, johon hän oli kiivennyt
katselemaan laivain lykkäämistä. Kiiruusti
riensin hänen luokseen. Siinä makasi pieni
poikani vähissä hengin, pahasti loukkaantu­neena. 
Varovasti kannoin hänet kotia ja
laskin vuoteelle. Kaikki huoleni, kaikki va­rovaisuuteni 
jolla olin lastani hoitanut, —
mitä olivat ne auttaneet? Vahingon ve­räjälle 
ei kukaan pääse. Vuoteen ääressä
istuin, kunnes sammuva henki oli ruumiin
jättänyt. Murheesta käännyin sairaaksi ja
olin muutaman päivän vuoteen omana.

Mutta aika ja työ parantavat kipeimmät
kin haavat. Nyt oli meillä taas kolme lai­vaa 
tekeillä. Minulle sillä tavoin lisättiin
työtä, mutta palkkaa oli myöskin lisätty sa­dalla 
ruplalla. Tämä palkan lisäys oli ikään
kun voidetta voimilleni. Vaikka armotto­masti 
oli työtä, ei se lainkaan rasittavalta
tuntunut. Työväen kanssa olin myös suu­resti 
tyytyväinen; he olivat ahkeroita ja
taitavia, eivätkä koskaan uppiniskaisuudella
pahoittaneet mieltäni.

Nuorempi ja tästä pitäen ainoa poikani
oli nyt tullut koulu-ikään. Vein hänet taas
edellisiä jälkiä kaupunkiin. Tämä poikani
kuitenki oli aivan toista luontoa veljestään,
— irstas ja taipuvainen kaikkeen pahaan,
sekä halutoin järjelliseen työhön. Pahat juo­nensa 
usein toivat mieleeni hänen todellisen
syntyperänsä ja ajattelin silloin aina: ”raukka
sinä olet perinyt krivallin luonnon!” Vuo­ben 
koulussa oltuaan, ei hän ollut mitään
oppinut. Tulipa toinen vuosi, niin laitoin
hänet uudelleen kouluun. Mutta viikon muu­taman 
kuluttua laitettiin hän sieltä tykkenään
pois. Kun läksin kuulemaan syytä, vastat­tiin: 
”se on niin pahajuoninen, ettei sitä voi
täällä pitää”. Panin hänet nyt käsityöläis­oppiin, 
mutta ei häntä kukaan tahtonut kauan
pitää. ”Mitä sinusta raukka tulee?” kysyin
häneltä huolellisna. Mutta siihen ei hän
koskaan mitään vastannut.

(Jatket.)

Jatkokertomuksen osat