Debora


I. 

 Taas Israel pois luopui Herrastansa
 Ja synneillänsä kirouksen saatti
 Itselleen: joutui sortovallan alle
 Jabinin, julman kuninkaan, mi heitä
 Rautaisilla sotavaunuillansa
 Aika ajalt’ ahdistellen nylki.
 Jo kaksikymment’ ajast’-aikaa kärsi
 Israel’, eik’ ollut auttajata.
 Mutt’ ahdistettu kansa tuskissansa
 Rukoillen kääntyi Jumalansa luokse,
 Joit’ yksin apu ain’ on saatavana.
 Ja armostansa Jumala taas auttoi.

II. 

 Siimeksessä palmupuunsa
 Vuoristoss’ Efraimin
 Istuvi Debora hurskas
 Äitinä Israelin.
 Herralta sanoma hälle
 Kuuluu:»Pelastus on
 Joutunut kansalle, riennä
 Kutsuos taistelohon!»

 Barakin Debora kutsuu,
 Päällikön Israelin:
»Aseihin kutsuos kansa
 Kukista Jabinin
 Valta: Se Herran on käsky,
 Kisonin rantahan
 Herra sun vastahas’ tuopi
 Sankari Siseran.»

 Kanssansa Barak pyysi
 Uljahan Deboran;
 Lähetti airuet työhön,
 Pelastus-sotahan
 Kokosi tuhannet – riensi
 Taborin vuorelle,
 Linnoitti leirinsä, kunnes
 Rientäisi saaliille.

III. 

 Herra on jo kukistanut
 Ylpeyden pakanain;
 Rautavaunut musertanut;
 Miekan sekä vasamain
 Kautta perin hävittänyt
 Sotajoukon Siseran;
 Hänen päänsä lävistänyt
 Kautta naulan, vasaran.

 Silloin kansa riemusuulla
 Ylistystä laulelee;
 Debora nyt kanneltansa
 Jumalalle soittelee:
 Jumalasta tahdon laulaa
 Herran suurta kunniaa
 Kirkastaa – Hän väkevällä
 Hengellänsä sulattaa
 Vuoret – itse Sinainkin;
 Pilvet vettä pisaroi,
 Vapis maa ja metsä itki –
 Taivas tulta salamoi.

 Herra antoi kansallensa
 Armon, voiton, kunnian:
 Vihollisten häpeäksi
 Nainen surmas Siseran,
 Jonka äiti odotteli,
 Istui vieress’ ikkunan;
 Kysyi:»miksi viipynevät,
 Voittovaunut Siseran?
 Aina ennen eellimmäisnä
 Kotihin hän ennätti.»
 Mutta hälle vastatahan:
»Saalista hän jakavi.»

 Käyköön niinkuin Siseralle
 Herran vihollisille!
 Hyvin käyköön uskoville
 Häntä rakastaville!
 Olkoot he kuin aurinkoinen
 Voimassansa nouseva,
 Jonka tiehyt ylenevä
 Kirkkautt’ on uhkuva!»