Torpan tyttö
Itkekäätte, lehdot vihreäiset,
 Kantalaisen lasta! lyhykäiset
 Oil sen hetket, niinkuin kukkaistenne.
 Itkekäätte! pois on kyyhkyisenne.

 Miks’ ei kuolon valju mahti säästä?
 Eikö taida velastansa päästä
 Luonto, uhraamatta lunnahiksi
 Kallihinta surman saalihiksi?

 Voiko hauta synkkä ihastella
 Kauneutta? Voiko armastella
 Kantalaisen lasta kuolo julma,
 Niinkuin Lannan rotkot, Vanhain kulma?

 Kaunis olit tyttö ainokainen;
 Lähtehestäs ei nyt nuorukainen
 Juoda tahdo, sillä veestä tuolta
 Tirkistää vaan muistoja ja huolta.

 Oi, kun liikuit lähtehellä vielä,
 Harvoin puuttui kulkioita siellä;
 Usein, tavoitellen toivon häivää,
 Paimen tuolla huokas kaiken päivää.

 Riemun räikkä ääni, haiku hellä
 Oil kuin kotonansa lähtehellä;
 Ja niin pitkältä kuin vettä juoksi,
 Laulua ja huilutusta tuoksi.

 Älkäät kuuleskelko, Lannan rotkot!
 Kantalaisen tyttö heitti notkot;
 Turhaan kaikunne nyt, mykkäkiellä,
 Itkee ääniään, jo karkutiellä.

 Tyhjää on nyt Vanhain karjamailla;
 Puistot siell’ on raavahia vailla;
 Linnut vainen, haukkaa säikähdellen,
 Puusta puuhun lentää ruikutellen.

 Vanhain poika, joka rakkautta
 Syömeltä nyt viluiselta, mutta
 Ennen, ah, niin lämpöiseltä sautit,
 Lausu, kussa tuskas yksin nautit?

 Tauvonnut on kirvees kuulumasta
 Metsässä, kun tyttös vastaamasta
 Lakkas äänees, haassa kaikuvaiseen,
 Helmaas lempeästi kutsuvaiseen.

 Rannalla on purtes loikonansa,
 Niinkuin ei se toisten konsanansa
 Verkkoloita veelle kuljettaisi,
 Mielitöitä koskaan toimittaisi.

 Kirkkotarhan piilipuitten kesken
 Viivyt, minne tyttös pantiin äsken,
 Päivän mennen, päivän tullen, siellä
 Haudalla sa huokaelet vielä.

 Itkekäätte, lehdot vihreäiset,
 Kantalaisen lasta! lyhykäiset
 Oil sen hetket, niinkuin kukkaistenne.
 Itkekäätte! pois on kyyhkyisenne.