Malakias Mönkkäsen tulevaisuuden seikkailuja/5
Löysin pian etsimäni talon. Alikerran porraskäytävässä
pysähdyin nimiluetteloa katselemaan
ja näinkin siinä kolmannen kerroksen kohdalla
nimen: »Simo Kalmaranta, tohtori ja akatemian
jäsen.»

Jaha, hän on siis tohtori, mutta mitä tuo akatemian
jäsen merkitsee? tuumailin kolmanteen kerrokseen
noustessani. No, sellainen laitos on siis
olemassa, ei kai se mitään muutakaan merkitse,
mutta minun on muistettava kaiken uhallakin
näytellä osaani amerikalaisena — ainakin niin
kauan kuin en kovin pahasti pussiin joudu, sillä
muussa tapauksessa he pistävät minut ihan varmasti
hullujen huoneeseen. Tämän päätettyäni saavuin
perille ja kierautin ovikelloa.

Odottaessani rupesi sydämeni rauhattomasti
lyömään ja minua alkoi taas ahdistaa tuo samainen
outo tunne, jota eilen junassa istuessani ensi kerran
tunsin.

Mutta ovi aukeni ja edessäni seisoi nuori nainen.
Silmänräpäyksen seisoimme siten vastakkain ja
mitään puhumatta. Unhotin kohottaa hattuani
ja katsoin häntä vain silmiin eikä hän näyttänyt
sitä ollenkaan oudostuvan. Nyt jälestäpäin kun
tätä kirjoitan, kuvastuu tuo hetki mieleeni hyvin
omituisessa valaistuksessa ja minusta tuntuu kuin
olisimme hyvin kauan seisoneet sillä tavoin vastatusten,
vaikka varmasti tiedän, ettei sitä kestänyt
viittä sekuntia enempää. Hänen ulkomuotonsa,
niin, jopa koko hänen olemuksensa painui tuona
ohi kiitävänä hetkenä pienempiäkin yksityisseikkoja
myöten mieleeni ja tuska kiertää sydäntäni
yhä, kun muistelen miten hän siinä edessäni seisoi,
vasen käsi avatun oven lukolla ja tumman siniset,
sielukkaat silmät luotuina minuun. Tumman siniset
ja sielukkaat! — ah, se on liian triviaalinen määritelmä
hänen silmilleen, niille ihmeellisille, jotka
ikään kuin väläyksenä kirkastivat toisen ihmisen
sisäistä näkemystä ja saivat silmänräpäyksessä
käsittämään, että niiden omistaja oli hienosti sivistynyt
ja harvinaisen henkevä nainen. En tuona
lyhyenä hetkenä kääntänyt katsettani hänen silmistään
— ja kuinka se olisi mahdollista ollutkaan!
— ja kuitenkin painui mieleeni koko hänen ulkoasunsa,
hänen sileäksi kammattu ja ohimoille kaareutuva
tukkansa ja sopusuhtaisilla laskoksilla
varustettu ruskea, väljä pukunsa. Kaikessa ilmeni
luonteva eleganssi.

— Ah, varmaankin herra Mönkkänen, käykää
sisään, — lausui hän äänellä, joka hiveli korviani

ja yhtenä leyhäyksenä hälvensi hetki sitten tuntemani
ahdistuksen.

— Käykää sisään, setäni puhui teistä illalla,
joten heti arvasin. . . Setä, täällä on herra Mönk- 
känen.

Hän käveli etehisen perälle ja lausui nuo viimeiset
sanat jonnekin sisempään huoneeseen.

Millä mielihyvällä seurasinkaan hänen joustavaa
— olen taas pakotettu käyttämään triviaalista
sanaa — käyntiään ja kuinka hivelivätkään silmiäni
hänen vartalonsa jalot ääriviivat. Kuin
sikstiniläinen madonna keinui hän puolihämärän
etehisen läpi. 

— Jaha, herra Mönkkänen, käykää tänne, —
kuului huoneesta ääni, josta heti tunsin eilisen
tuttavani.

Astuin sisään ja tohtori Kalmaranta nousi työpöytänsä
äärestä ja puristi lujasti kättäni.

— Tervetuloa! Ja nyt te vietätte koko päivän
meidän seurassamme. Menemme vaikka Kaivopuistoon
päivällistä syömään, sillä vanhanpojan
kodissani on siksi vaatimattomat varusteet, etten
uskalla merentakaisille vieraille kotonani päivällistä
tarjota. Niin, ja ilta meillä tulee hauska, sillä
luokseni kokoontuu pieni filosofis-esteettis-historiallinen
seura, jolle luvallanne aion teidät tutustuttaa.
No, istukaahan . . . mutta, ah, oletteko vielä tutustuneetkaan:
veljentyttäreni, civis academica ja
varsin lupaava runoilijatar, neiti Kyllikki Kalmaranta,
— kääntyi hän veitikkamaisesti kumartaen
nuoren naisen puoleen, joka oli pysähtynyt kaminin
eteen ja hymyillen katsahti vuoroin setäänsä,
vuoroin minuun.

— Ehkä tunnettekin jo hänen nimensä, — jatkoi
tohtori, jonka poikamaisen hilpeä käytös karkotti
minusta viimeisenkin rauhattomuuden.

— Ettekö? No —siinä kuulet Kylli vauvaseni,
ettei sinua sentään vielä Amerikassa asti tunneta,
vaikka rakenteletkin sonetteja. Nähkääs, hän sai
keväällä akatemialta palkinnon muka soneteistaan
ja . . .

— Kun oma setä oli siksi julkea, että teki ehdotuksen
. . . 

— Vaiti, sinä lepakko, minähän kainosti vaikenin
koko asiaan nähden enkä edes ollut saapuvillakaan
siinä istunnossa, jossa palkinnoista päätettiin.
No niin, hän sommailee sonetteja, kun
ensin romaanin alalla iski kirveensä kiveen. 

— Kas kas taas, setää, mutta koettakaa olla
kärsivällinen herra Mönkkänen, sillä sedän on
tapana esittää perusteellisesti oman piirinsä henkilöitä.
Niinpä kului häneltä kerran koko päivä
esittäessään muuatta akatemiatoveriaan eräälle
saksalaiselle. Minusta hän toivottavasti selvenee
sentään päivälliseen asti . . .

—Joko taas keskeytit, sinä Petrarca naishaamussa!
No, herra Mönkkänen saakoon sen tietää,
että osaa varoa sinua. Mutta mihin hän minut
keskeyttikään, niin, romaanistahan puhuin. Hän

nähkääs yritteli Zvickaun profetain osaa ja kirjoitti
sensualistisen romaanin. Niin juuri, ottaapas ja
yrittelee alalla, joka on meillä jo ikimuistoisista
ajoista ollut pannaan julistettu. Mutta kylläpäs
hän saikin, hälläkkä. Musertavia arvosteluita ja
siveellisen suuttumuksen ilmaisuja ihan vilisi julkisuuden
taivaalla. Eräs uskonnon lehtori, jonka
ponnistuksia muuten saamme kiittää aikamme
korkealla kannalla olevasta siveellisyydestä, kirjoitti
erääseen kirkolliseen lehteen nimimerkillä
»Huolestunut äiti» leimuavan — ja todellakin
hyvin äidillisen — artikkelin, jossa tytti raukkaamme
sanottiin pornografiksi. Kun luulin hänen,
tyttösemme tässä, olevan masentuneen maatakin
alemmas, menin häntä hiukan rohkaisemaan,
mutta hänpäs olikin vallan iloisella päällä ja deklameerasi
erään renessansi-aikamme runoilijan
säkeitä:

»Pannanuolet pekkain, paavoin
haavoita ei syvin haavoin,
kaikenlaisten vaakalauta
miest’ ei kaada eikä auta.»

Zvickaun profeta! huusin minä hänelle, ja sitä
hän olikin. 

— Mutta kuka se oikein totta puhuen on Zvickaun
profetaa näytellyt, niin se on setä itse, —
huudahti neiti Kalmaranta iloisesti. — Setä oli
Zvickaun profeta kiireestä kantapäähän jo silloin
kun hän teoksellaan »Tulevaisuuden valtiot» hankki
itselleen anarkistin nimen. 

— Mutta saanko kysyä mitä Zvickaun profetoilla
oikeastaan tarkotetaan? — työntäysin minä
kysymyksineni väliin, enemmän halusta kuulla
omaa ääntäni kuin uteliaisuudesta. — Nimitys
kajastaa minulle hiukan tutulta, mutta en voi
muistaa mitä ne Zvickaun profetat oikeastaan
olivat miehiään. 

— Nimityshän on, kuten muistanette, peräisin
kirkkohistoriasta, — sanoi tohtori Kalmaranta 
minuun kääntyen, — Zvickaun profetathan olivat,
jollen perin väärin muista, jonkunlaisia kansanvillitsijöitä
uskonpuhdistuksen ajalla. Tempasivat
muutamia irtonaisia lauseita Lutherin opetuksista
ja alkoivat niillä ympärilleen hosua, häiriten ja
vahingoittaen Lutherin työtä ja tuottaen hänelle
suurta mieliharmia. Jotain sellaisia kai ne alkuperäiset
Zvickaun urhot lienevät olleet. Meillä
on siitä muodostunut vallan yleisesti käytetty
pilanimi. Mutta selitähän sinä, Kyllikki, kuinka
se meillä on käytäntöön joutunut.

Kyllikki hymyili herttaisesti ja jatkoi setänsä
aloittamaa selitystä.

— nimitys, joka niin mainiosti soveltuu
minun korkeasti oppineelle ja akateemilliselle
sedälleni, on saanut meillä käytännössä olevan
merkityksensä eräältä kirjallisuushistorioitsialtamme.
Sillä nimellä hän sattuvasti karakteriseerasi

rasi erään noin sata vuotta sitten, juuri renessansimme
edellä vallinneen kirjallisen nurkkakunnan
jäseniä. En nyt satu muistamaan yhdenkään nimeä
niistä, en edes tuon ryhmäkunnan johtajankaan
. . . vai muistaako setä? No, välipä tällä, pääasia
vain, ettri tämä »koulukunta», niin sanoakseni,
oli haistanut korkista — muutoin he olivat järkiään
hyvin lahjattomia miehiä —, niin, saaneet
jonkunmoista hajua filosofi Nietzschen yli-ihmisopista
ja tällä he sitten kirjallisessa tuotannossaan
eli tuulikantele-runoudessaan, kuten herra Karpalaisella,
johon pian saatte tutustua, on tapana
sanoa, hosuivat ympärilleen, pieksivät tuulia ja
taivaita, niin että ukko Nietzsche olisi varmaankin
haudassaan kääntynyt, jos olisi tiennyt, kuinka
nämä hänen suomalaiset opetuslapsensa tulkitsivat
hänen suurisuuntaista oppiaan. Mutta he
vain pasunoivat ja kuka kaikkein päättömimmin
osasi huutaa, sitä taputti koulun johtaja olalle ja
lausui: »in hoe signo vinces, poikani!» Ja joka sitkeimmin
jaksoi sanoja mättiä, se oli ylin yli-ihminen,
joka hymyili ali-ihmisten pikkumaisuuksille. Täten
he Nietzscheltä lainatuilla ja oikeasta asiayhteydestään
kiskastuilla lauseilla ratsastivat keppihevosta
aivan niinkuin Zvickaun profetat Lutherin
aikana aivankuin . . .

— No no, sinä herjakieli, riittää jo ja huolehdipas
meille jotakin virkistystä, — keskeytti setä
Kyllikin, — Katsohan, eikö siellä Annan varastoissa
ole jotain hedelmiä . . . taikka maltahan, ehkä
herra Mönkkänen suvaitsee mieluummin ottaa
lasin viiniä. Tuohan sieltä pullo . . . tuskin siellä
varastossa tätä nykyä onkaan muuta kuin tokayeria,
no niin, haeppas sieltä pullo tokayeria, että
saamme toivottaa herra Mönkkäsen tervetulleeksi
äitinsä syntymämaahan.

— Mutta . . . eikö täällä sitten olekaan täydellistä
kieltolakia, kun kerta viiniäkin saa? — änkytin
minä ja tuijotin tohtori Kalmarantaan suurin
silmin.

— Ahaa! . . . mutta hyvä herra Mönkkänen,
suottehan anteeksi eilisen pikku pilani. Niin,
meillä ei ole minkäänlaista kieltolakia, ei täydellistä
eikä epätäydellistä. Kappeli on tätä nykyä
raittiusravintola — raittiusväki näet vuosi sitten
valloitti sen itselleen ja muodosti sen jonkunlaiseksi
osakeyhtiöksi; tappiota kuuluu muuten tuottavan
— ja kun ulkomaiden sanomehdet ovat niin paljon
puhuneet aikoinaan siitä meidän kieltolakiyrityksestämme,
niin minun pisti päähäni huomatessani
teidät ulkomaalaiseksi, hiukan kujeilla kustannuksellanne
ja sehän kävi vallan hyvin päinsä,
kun kerta istuimme paikassa, jossa todellakin oli
alkoholi-kielto voimassa. Mutta ettehän kai loukkaannu,
kun nyt kuulette asian oikean laidan?
No niin, minulla on oikein perisynnillinen taipumus
tuommoisiin viattomiin pikku kepposiin,
minkä veli Karpalainen, sivumennen sanoen seuramme
huvittavin ilmiö, väittää johtuvan niistä

muutamista pisaroilta juutalaista verta, jota suonissani
virtaa. Mutta . . . maljanne herra Mönkkänen.

Kun olimme maistaneet viiniä, palasin minä
samaan keskusteluaineeseen.

— Teillä siis täällä Suomessa on kumminkin
todella yritetty kieltolakia?

Tohtori Kalmaranta katsoi minua ensin pitkään
ja sanoi sitten, kun minä aloin pelätä taas pahoin
eksyneeni näyteltävästäni osasta:

— Te ette siis tunnekaan sen asian vaiheita!
Meillähän on ollut kerran voimassakin kieltolaki,
mutta . . .

Hän ei näyttänyt halukkaalta jatkamaan, vaan
sytytti sikarin ja katsoi vaieten eteensä.

— Mutta ei onnistunut käytännössä? — jatkoin
itsepintaisesti.

— Ei. Ei onnistunut, surullista kyllä. Ensi
kerran hyväksyi eduskunta kieltolain vuoden 1907
valtiopäivillä, mutta se ajoi karille korkeimman
hallitusvallan luona — tunnettehan kai sen aikuisen
suhteemme Venäjän keisarikuntaan? No
niin, sitten ei siitä puhuttu mitään, ennekuin vuoden
1923 vallankumouksen jälkeen, jolloin meillä
saatiin toimeen väkijuomain kieltolaki — kunnes
se 1948 kumottiin.

— Mutta mistä se johtui? Häpeä sanoa, mutta
tunnen perin vähän äitini synnyinmaan vaiheita.

— Siveellisistä syistä se täytyi purkaa. Rikkomukset
tuota lakia vastaan kävivät niin sietämättömiksi,
että — no siitähän käsitätte, kun viime
vuosina kieltolain voimassa ollessa kaksi kolmatta
osaa kaikista maamme oikeusjutuista koski tämän
lain rikkomista. Syytettyjen penkeillä istui kaiken
säätyisiä ihmisiä syytettyinä mitä kirjavimmista
kieltolain rikkomisista. Niitä oli salakuljetuksesta,
salapoltosta, denaturoidun väkiviinan, polituurin
ja sen semmoisten sotkujen tisleeraamisesta, alkoholipitoisen
kaljan valmistamisesta ja . . . kukapa
ne kaikki muistaa. Siveellinen villiytyminen kävi
sanalla sanoen niin suureksi, että ei pidetty lainkaan
häpeänä rikkoa kieltolakia. Ja siitä seurasi, että
eduskunta mainittuna vuonna kumosi kieltolain.
Osoitukseksi mimmoiseen asiain tilaan oli jouduttu,
mainitsen vain, että tuota päätöstä eduskunnassa
vastusti ainoastaan seitsemän jäsentä. Ja siitä
myöten meillä on oltu ennallaan väkijuomalainsäädäntöön
nähden.

Hetken kuluttua hän jatkoi:

— Mutta kuinkas teillä Amerikassa, eikös siellä
muutamissa valtioissa ole kieltolaki? Mitenkähän
niissä oikein vetelee? Tässä keväällä tapasin erään
vanhan koulutoverin, joka on ollut noin hieman
rappiolla. Hän oli jo ylioppilasvuosinaan hyvin
viinaan menevä. Joutui sitten Amerikaan, josta
hän juuri oli saapunut kotimaahan. Muun muassa
kertoi hän olleensa eräässä kieltolakivaltiossa, en
kuitenkaan muista nimeä. Kun tiedustelin lähemmin,
kuinka kieltolaki siellä oli käytännössä onnistunut,

ei hän tiennyt mitään. Kertoi vain lyhyesti
että hän asui kokonaista kaksi vuotta siinä valtiossa
ja vasta vuoden kuluttua siitä kun oli muualle
muuttanut, sai hän tietää, että tuossa jättämässään
valtiossa oli ollut kieltolaki voimassa. He, he,
taisipa lasketella vähän liikaa, vai kuinka, tehän
sen paraiten tiedätte?

— Hm, en tiedä niin varmaan, — koetin minä
hämilläni mutista ja päästäkseni tuolta Amerikan
oloja koskevalta alalta kysyin: 

— No raittiustyö kai teillä on tuon kumouksen
jälkeen ollut aivan lamassa?

— Eikö mitä. Tosin ensin tuon kumouksen jälkeen
oli vähän aikaa siten laita. Ja sitähän ei sovi
kummeksia, kun reaktsioni silloin oli niin valtava,
että viinamiehet seuraavilla valtiopäivillä olivat
vähällä saada voimaan vanhan kotipoltto-oikeudenkin.
Mutta se, kiitos raittiusväen ja yleensä järkevämpäin
kansalaisten tarmokkaiden ponnistusten,
saatiin ehkäistyksi. Ja siitä taas olojen tasaannuttua
ja pahimman mieltenkuohun tyynnyttyä,
on raittiustyötä entistä suuremmalla innolla jatkettu.
Ne ovat sitkeätä väkeä, ne raittiusmiehet!
Ja kauniita tuloksia he ovat senkin jälkeen saavuttaneet,
se täytyy kenen hyvänsä tunnustaa. Niinpä
meillä heidän toimestaan jo tätä nykyä on alkoholivapaita
virvoitusjuomia kokonaista seitsemänkymmentä
kolme eri lajia; viimeinen keksintö
sillä alalla on karviaismarjasampanja. Ja parisenkymmentä
vuotta meillä on täällä Helsingissä
ollut raittiuslaboratoorio, jossa tutkitaan alkoholin
vaikutusta organismiin. Siellä pidetään aina joukko
kaniineja, koiria ja kissoja ja onpa sinne vasta
hankittu, kuten eilen kuulin, kaksi simpanssiakin,
ja näille annetaan alkoholipitoisia juomia, toisille
kohtuuden mukaan, toisille täyden juopon annoksia.
Heidän elämäänsä, käytöstä ja ikää vertaillaan
sitten absolutisesti raittiiden kaninien, kissojen ja
simpanssien elämään. Ja kun ne kuolevat, saadaan
niistä oivallisia opetusvälineitä raittiuskursseille.
Ennen käytettiin yksistään kuvatauluja osoittamaan
olutsydäntä ja muita alkoholin turmelemia
sisäelimiä. Mutta nyt saadaan näistä laboratorisen
käsittelyn alaisina olleista, alkoholiin kuolleista
eläimistä luonnollisia sydämiä ja vatsalaukkuja,
joiden vaikutus käy sitäkin tehoisammaksi, kun
niitä liotetaan vielä lisäksi muutamia viikkoja
väkiviinassa. Tämä, että voidaan kuvien sijasta
käyttäää luonollisia viinan turmelemia elimiä, on
tuntuva askel raittiusliikkeen historiassa. Ja
eiköpä liekin sen ansioksi luettava raittiusjärjestöjen
vähittäinen, mutta varma kasvaminen.
Niinpä nykyään jo melkein poikkeuksetta kaikki
naiskoulujen oppilaat ovat jäseninä raittiusjärjestöissä.
Tosin kyllä heidän keskuudessaan on tehty
työtä jo raittiusliikkeen alkuajoilta, aina sieltä
yhdeksännentoista vuosisadan loppupuolelta saakka,
mutta sittenkin . . . 

Hän vaikeni kesken lauseen ja katsoi kelloaan.

— Ahaa, meillä onkin jo aika lähteä päivälliselle,
— sanoi hän seisomaan nousten.

Kun tohtori oli vaihtanut takkia, lähdimme me
kolmisin Kaivohuoneelle.

1908
Raataja