Joh. Wilh. Snellmanille
On totta ihmisillä mont’ eri rientoa:
 Yks pyytää rikkautta ja kärsii puutetta,
 Vatsaansa toinen hoitaa makeita ahmien;
 Yks käyttää elämänsä, saadakseen tähtisen,
 Taivaana pitää toinen korkeeta säätyä
 Ja, saatuaan sen, luulee tuonesta päässeensä.
 Mut kerran rikas kuolee ja maassa majan saa
 Ja perillinen tuskin sen nimen tallettaa.
 Ylhäinen kuolee kanssa ja, kuten kohtuus on,
 Saa marmorista patsaan sylissä puistikon,
 Ja kultakirjaimilla on siihen patsaaseen
 Nimensä piirustettu korkeine tähtineen;
 Sukunsa kauan muistaa hänt’ ylpeydellä
 Ja kauvan marmorpatsas voi seista pystyssä.
 Mut ajan hammas murtaa muruksi marmorin
 Ja korkeen suku kuolee kuin kerjäläisenkin:
 Yks tuonen kirves heidät kummankin maahan lyö
 Ja heidät viimein peittää yks sama unheen yö.

 Kuitenkin löytyy niitä, joit’ aik’ ei tuhoa,
 Vaikk’ oisi turmatöissään jos kuinka ankara,
 Joidenka muistomerkki’ ei myrsky ruhtaise,
 Ei rauta, ruoste raiskaa, ei tuli turmele.
 Myös Johan Wilhelm Snellman semmoisen patsaan saa –
 Nimensä loisto kyllä sen patsaan kannattaa.
 Hän taistel’ ihmisyyden ja maansa hyödyksi
 Ja pilvipäivää monta eläissään koetteli.
 Senvuoksi Suomen kansa se hälle patsahan
 Pystytti sydämeensä ainian seisovan.

Willenpäivänä 1869.