Sieväsilmä Moraima
Nuor’ olin mauritar Moraima,
 sievempää ei silmiltään.
 Ovelle mun, koidon, kulki
 kristitty mua pettämään.
 Pyys arabiaksi niinkuin
 omalla hän kielellään:
 »Avaa, mauritar, sen Allah
 maksaa armokädellään.»
 »Kuinka avaan, arka lapsi,
 tiedä en, ken lienetkään?»
 »Mauri olenhan, Mazote,
 oma enos, iskin pään
 puhki kristityltä, tappo
 tuomarin tuo perässään;
 avaa, armas, silmäis eessä
 muuten surman suuhun jään.»
 Tuon kun koito kuulin, nousin
 vuoteestani vikkelään,
 varrelle sain vaipan, ehdi
 hametta en etsimään,
 ovelle käyn, avaan, siin’ on
 se jo selkoselällään.

Anonyymi
Otto Manninen
Runot