Pohjasointuja
Työn, kurjuuden kirous painoi
 elämässä mun pohjahan saakka,
 mua mustimmat murenet vainoi,
 ilon turteli tuskien taakka.

 Sydän kaipasi kaunista, suurta,
 mikä elämän täyttöä toisi,
 mikä kohtalon kolkkoa juurta
 vähän riemulla varjota voisi.

 Sydän kaipasi sielua syvää,
 joka täyteistä onnea kantaa,
 joka jotakin lämmintä, hyvää
 mulle voisi ja tahtoisi antaa.

 Sydän kaipasi lempeä naisen,
 sulosäihkyistä silmien tulta,
 mihin hetkeksi hukkuisi maisen
 elon tuskien tuntemus multa.

 Oli turhaa se kaunihin kaipuu,
 ilo, onni, ne loittoni yhä, –
 surun suurihin usvihin haipuu
 minun kaihoni puhdas ja pyhä.

 – – –

 Väliin vielä, kun rinnassa kuulen
 kuin mainingit muinaisen taiston,
 ja kun vieläkin nousevan luulen
 sieltä oikean elämän vaiston,

 jätän työni ja työntäyn yöhön
 ja sen valheiden riemuilla kaadan;
 sieltä häveten hiivin ma työhön,
 joissa hurjasti hulluna raadan!