Syksyiset häät
Mua viereltäsi, armas, äsken salot kutsuivat,
 kun hiljaa illan kaihoon uupui silmäs raukeat.

 Jo laski päivä verkalleen, puut pitkät varjot loi.
 ”Syys eroittaako meidätkin?” – niin sydän vaikeroi.

 Mut armas, katseen luodessani yli metsien,
 kuin aavistus käy läpi rinnan syke riemuinen:

 Min yltää silmä näkemään: vain kultaa hohtavaa
 ja verenpunapurppuraa on täysi salomaa

 ja juhlakansaa rientäväistä rinteet kukkulain,
 ja yllä päilyy suuri rauha sini-ulappain;

 – Niin outo syke sydämen ja rinnan aavistus:
 häät siell’ on, sinne meidänkin on rientää kutsumus;

 ne häät on meidän, meidät vihkii ikiliittoon syys,
 kun seestyy taivas, hehkuun syttyy metsäin hämäryys.

 Taas palaa rauha riemullinen silmääs suruiseen,
 kun painaa syksy kulmillesi kultaseppeleen;

 taas nukkuu soima sisässäni uneen lempeään,
 ja ilman tuskaa katseen käännän taapäin, elämään.

 Nyt, Yksinäisyys, armahani, hetki meidän on:
 käy käteheni, aik’ on rientää onnen-liitohon.