Punikki
Oli sateinen ilma. Toisinaan roppasadetta,
toisinaan vihmasadetta. Tiet
olivat vallan vetelät, erittäinkin kylätiet,
joten niitä vaivoin sai kuljetuksi,
varsinkin jos kuormalla liikkeelle yritti.
Ihmisten mieletkin olivat aivan allapäin.
Eikähän se mitään uutta olekaan
että ihmismieli ottaa vaikutusta ilmalta.

Pieni seurue liikkui hitaasti kylätietä
pitkin valtatielle päin. Joukkoon ei kuulunut
kuin keskiikäinen mies, joka kävellen
ravin partaalla ajoi kaksi hevoista,
jotka vetivät vankkureita, joihin oli asetettu
— lehmä. Tuo outo vankkureissa
olija näytti kovin alakuloiselta. Hän
oli jo vanha ja oli siihen päivään saakka
nuhteettomasti hoitanut velvollisuuksiaan,
kun äkkiarvaamatta sairastui. Eläinlääkäri,
joka sattumalta oli kylässä,
oli tutkistellut hänen silmiään, ja sitten
lyhyesti vain neuvonut: ”Viekää hän
teurastajan luokse, mutta kävellä hän ei
jaksa”. Ja niine hyvineen meni hän.

Mutta seppä, joka Miina eukkoinensa
omisti Punikin, tähysteli vuoroin eukkoaan,
vuoroin Punikkia, ikäänkuin odottaen
kumpiko heistä ensin lausuisi tuumansa.
Hän joka pahnassa seisoi otti
ensin puhuakseen ja arveli että ”m—m
mdash;muuh!”

”Niin vainen, Punikkini!” sanoi Miina
muori ja taputti lehmää lanteille.

Mutta seppä pukkasi lakkinsa niskaan,
kynsäsi päätään ja tokasi: ”Mitä se tohtori
sillä tarkoitti?”

”Mitäkö! Eipä siinä monta mutkaa 
ollut. Kuolemaan hän vain meidän Punikkia
tuomitsi”.

”Minä en voi valjastaa itseäni kärrujen
eteen.”

”Enkä minäkään.”

”Ruukin patroona saa lainata meille
hevosiaan”.

Ja näiden hevosten vetämänä Punikki 
nyt matkusti kuolemaansa kohti. Mies,
joka vankkurien vieressä astuskeli, ei virkannut
sanaakaan, ja kenenkäpä kanssa 
hän olisikaan vaihtanut sanoja; taisi hän
vain sitä enemmän itseksensä tuumailla.
Sade, joka hetkeksi oli tauonnut, kimalteli
isoina pisaroina ruohossa ja lehdissä.
Vettä lirisi joka paikassa, missä oli
viettomaata, ja missä sattui mäki, se
oikein koskena kohisi. Veteläksi muuttunut
savi meni samaa myötä, ja teki siten
tien inhottavan likaiseksi. Verkalleen
liikkui vankkurit eteenpäin rämisten
ja kolisten. Viisitoista kertaa vissiinkin
jos ei setsemäntoista sai Junnu vastaan
tuleville kertoa että lehmä oli kipeä
ja matkusteli teurastajan luokse sekä
että hevoset olivat ruukin patroonan.
Punikki ei päästänyt ääntäkään. Hän
ei ollut koskaan ennen vankkureissa ajanut
ja oudosteli siis tätä menoa sangen
suuresti; mahdollista myös että hän lehmäsielussaan
aavisti mihin matkansa
piti.

Kotona mökissä istui Miina muori ja

aika tuntui hänestä pitkän pitkältä. Työ
ei ottanut ollenkaan sujuakseen. Ajatukset
menivät ristin rastin, mutta aina
tulevaisuutta kohti, joka hänen sielunsa
silmille näytti yhtä harmaalta kuin tätä
nykyä taivas luonnollisille silmilleen.
Aikansa mietittyään laski Miina kätensä
ristiin ja rupesi rukoilemaan. Hän rukoili
kauan, miehensä ja itsensä puolesta,
naapuriensa, hallitsijahuoneen ja kaiken
kansan puolesta.

Vähitellen muuttui harmaa päivä hämäräksi
ja hän ei enää nähnyt pistellä,
paikkoja ukon pyhäpaitaan; hän pani siis
käsitönsä syrjään ja otti vain tuijottaakseen
ulkona olevaan hämärään. Pensaat
ja puut kävivät yhä epäselvemmiksi
ja näyttivät toisinaan ikäänkuin liikkuvan.
Pimeys kasvoi, lopulta hänen silmänsä
eivät erottaneet mitään, kuuntelihan
vain eukko miten sade ropsi
tuohikattolle. Pitkien perästä kuuli
hän myös kaukaa kärryjen rätinän.
Aika oli nyt niin kulunut, että kello näytti
yhtätoista. Eikä niin myöhään tavallisesti
enää kukaan kylätietä kuleskellut.
Kuului siltä kun jos rattaat olisivat kovalla
kiireellä pyörineet. Ja kuulovoimaansa
kovasti pinnistellen saattoi hän
erottaa että ne pyörivät erittäin epäsäännöllisesti:
ikäänkuin olisivat
pärränneet kohona ilmassa, toisinaan
aivan vaienneet. Miina tiesi säntilleen
missä mikin ahde oli ja ymmärsi hyvin
että kärryjen säännötöin kulku ei ollut
niiden vaikuttama. Hetken päästä erotti
hän rähisevää lauluakin; silloin nousi
hän ja meni portaille. Sade holvaili

rästäiltä alas. Ei tuulen henkeä tuntunut,
vaan ilma oli niin painavan
raskas kuin olisi koko taivaan kansi yrittänyt
painumaan alas. Miina muori
kuunteli tarkkaan, erottaakseen laulavan
ääntä. Vankkurien kova jyskytys kuoppaisella
kyläntiellä, vaikutti tietysti että
niissä istuva laulajakin tavan takaa
hötkähti korkealle ilmaan ja että laulunsa
sen mukaan tuli kummallisen katkonaiseksi,
josta syystä ei ollut mitään kummaa,
että Miina ei varmaan tuntenut
laulajaa, ennenkuin ajoi ylös omaa ahdetta.
Silloin tiesi hän varmaan, että
Junnu se oli joka tulossa oli. Ja silloin
sytytti hän kynttilän päätä ja pani takan
arinalle palamaan.

Kun ajaja pääsi pajan kohdalle, huusi
hän minkä kurkustasai: ”ptru—u—u
—u!” ja kiipesi sitten alas vankkureista.

”Akka!”

”Iltaa, Junnu!”

”Morjens, muori, tässä olen!”

”Niin näkyy.”

” — hiton hyvät silmät —
minä tuskin näen kynttilää — kynttilää
— kynttilääkö sanoin — reima hevoisia
— juoksivat kuin poikia; tunnustapa
miten höyryävät — kirsi maasta
lähteissä ei tuon enempää höyryä. Hih,
hej! Likomärkänä olen kuin nuotta”.

”Miten Punikin kävi, Junnu?”

”Punikki, mikä Punikki? Jahhaa, sehän
se olikin — juu, teurastaja osti sen
ja maksoi kahdeksan markkaa kovaa rahaa.
Ja kun olimme juoneet lasillisen Punikin
kunniaksi, vein minä sen navettaan
itse — Hei laalia illalla!” Hän hypähti

ilmaan ja kapsahutti kantapäänsä yhteen.
Miina tupaan.

”Muori!” — Ei vastattu.

”Muori!” Ei vieläkään vastausta.
Silloin heitti seppä ohjakset maahan ja
juoksi sisään.

”Muori, nyt on ukkosi hyvällä tuulella
hoksaatko! Tulepas niin lähetään
pyörimään tuvan lattialle — luuletko
että olen päissäni, häh? Enpä olekaan.
Otin minä kyllä ryypyn kaksi, olisiko sattunut
kolmekin; mutta on tässä poika
joka toppaa vaikka ottais niitä satakin.
Hih, hei, laalilaalilaa!”

Joka tässä hetkessä olisi sattunut tupaan
tulemaan, olisi luullut hullujen siellä
mellastelevan. Miina muori, joka
hyvin tunsi miehensä luontoa päihtymisen
tilassa ja ettei ollut hyvä silloin vastustaa
häntä, mukaantui hänen mielenoikkujensa
mukaan ja lähti siis pyörimään
hänen kanssaan huimaavata polskaa, jota
jyskytettiin yhdessä kohti tuvan lattiaa,
sillä laajaa lääniä siellä ei ollut. Kynttilänliekki
liekutteli polskan vauhdin vaikutuksesta,
joten toisinaan oli aivan sammumaisillaän;
seppä lauloi ja ulkona
huuhtoi rankkasade mökin äkkunoita. ”Junnu”,
huusi Miina yhtäkkiä, ”hevoset karkaavat;”

”Helsingis konit!” Seppä syöksyi ulos.
Miina kuuli vain miten vankkurit rätisivät
mäkeä alas ja että joku juoksi jälessä
hevosia ptruuaten.

”Hän ajaa kuoliaaksi sekä hevoset että
itsensä. Voi poloistani minkämoinen
tämä yö on!” Hän seisoi rappusilla
läähöttäen tuon vimmatun polskan perästä,

vyölinällä silmiään pyhkien itki
hän sydämmensä haikeata surua. Mutta
äkkiä herkesivät kyynelet juoksemasta,
kun tuli ajatelleeksi miehensä kohtaloa.
Miina sammutti kynttilän, paiskasi mökin
oven kiinni ja lähti minkä kerkesi samaa
tietä juoksentelemaan jota hevosetkin
olivat menneet. Joka askeleelta pelkäsi
hän tapaavansa kaatuneita ajopeliä
ja miehensä ruumista. Tuokioksi pysähtyi
hän kuuntelemaan. Kaukaa kuului
heikko ääni, kuin olisi veräjän linkku lipsahtanut
kiinni. Miina ei uskaltanut
luottaa siihen että tuo matka olisi suoriutunut
hyvin, vaan tutkisteli yhä tien
ravia. Vihdoin saapui hän ruukin kartanolle.
Oli pilkkopimeä, mutta hakemalla
löysi hän vankkurit, joista hevoset
jo olivat päästetyt. Hän meni talliin
ja huomasi kuuntelemalla että hevoset
olivat piltuissaan, mutta pitipä vielä
varmuudeksi koetellakin, ja tapasi niin
kaksi likomärkää, höyryävää hevosta.
Helpolla mielellä nyt hengitti Miina rukka.
Junnu oli vissiin mennyt yliselle
heiniin nukkumaan.

Aamulla alkoi tuuli puhaltaa, ajaen
pilvet kaikki altansa. Miina muori, joka
kaiken yötä oli valveella ollut,
oli aamulla heittäytynyt hetkeksi lavitsalle
nukkumaan. Nyt säpsähti hän unestaan.
Kuului kuin olisi saranat narahtaneet.
Miina luuli, että tuuli ehki oli
avannut pajan oven tai että mies jo
olisi tullut kotiin. Mutta nyt kuuli hän
kumean mölinän: ”muu—u—u—uuh!”

Kohta oli Miina jalkeilla ja ulkona.

Pienellä karjakartanolla seisoi Punikki.
Elukka rupesi innokkaasti ammomaan,
kun huomasi emäntäänsä ja puski navetan
ovea päästäkseen sisään. Miina
tarttui Punikin kaulaan ja halasi häntä
kuin lastaan. Niinpian kuin Punikki
pääsi pahnaansa, vaipui hän oljilleen ja
Miina muori näki miten hänellä joka nivel
vapisi. Elukka laski päänsä alas
ja näytti tahtovan nukkua. Lypsinjakkaralle
istuutui Miina kuin sairaanhoitaja
ainakin, ja katseli katselemistaan lemmittyänsä.
Niin kului pitkät hetket.

Hiljolleen kiikkui muori edestakaisin jakkarallaan,
kädet ristissä ja puhutteli lehmää;
vaan Punikki ei virkannut mitään,
läähätti vain kovasti. Hetken päästä
oikaisi se koipiaan, ja kun Miina koetteli
kylkiluita eivät ne enää liikkuneet.

Joku avasi oven.

”Kas vain. Punikki!” kuului sepän
ääni, hänen astuessaan navettaan kalpeana
ja vaatteet vielä märkinä ja pahasti
rapakon ryöttäminä.

”Niin, Junnu, tässä makaa nyt elukka.
Hän oli meille uskollinen ja nyt
on hän kuollut. Hän auttoi niin hyvästi
kun osasi meidän toimeen tuloamme. Nyt
jäämme vallan niukalle, sillä mistäpä
saisimme rahoja uuden lehmän ostoksi”.

Junnu seisoi ja näpli lakkiaan ja vaimo
huomasi että hän vapisi.

”Oletko kipeä, Junnu?”

”En!”

Miina katseli lehmää ja Junnu tuijotti
lakkiinsa. Vihdoin virkkoi hän:

”Miina, muorini!”

”Mitä Junnuseni?”

      
”Minä olen jumalaloin elukka, enkö
ole, sano eukko?”

”Sinä, ethän?”

”Olen vainenkin. Katsele sinä vain,
mutta kuule myös mitä sanon: Tästä
kurkusta ei enää pidä ryyppyäkään solumaan,
mutta aika nuhjus olen minä
ellei tässä navetassa vielä toinen lehmä
ammo”.

Jotakin kosteaa kimalteli Junnun silmissä.
Hän juoksi pajalle, tempasi oven
auki ja viritti tulta ahjoon. Leimuten
kiemuroi pajan tornista sininen
liekki ja helisevä raudan kalske kuului
sieltä sisältä, sillä väkivasara oli tulisessa
toimessa Junnu sepän kovissa kourissa.
Nyt tiesi Miina muorikin, että
hänen navetassaan vielä toinen Punikki
ammoisi.

1887
Kaiku