Leilei ja Marjam
He kauloivat toinen toistansa
 kuin käsivarret valkeet,
 he lietsoivat toinen toistansa
 kuin kahden liekin palkeet.

 He muuttivat muihin ihmisiin,
 he kylältä kylmää kysyi,
 mut heidän heljässä sydämessään
 tuo rakkaus pyhänä pysyi.

 Toki erohon toinen toisestaan
 isä, äitikin ihanan naitti,
 muka laatuisilleen ja lapsilleen
 näin virven he vihannan taitti.

 Mut Marjam hän huusi huolissaan:
 »Lien Teheranin helmi!
 Miss’ on se mies, se sorea mies,
 mi tenhoissani telmi?»

 Suku suvaitsi toisen sulhaisen,
 maaherralle Marjamin laitti
 kuin kultakukan, kuin geraatj-puun,
 min tarpeikseen he taitti.

 Meni Leilei aavaan aavikkoon,
 hän tiikeriksi tuli,
 hän karjui yöhön kaipuunsa,
 sulohaaveiloonsa suli.

 Sinis huus hän kuin ilves Intian,
 kuin Bengalin hurjin peto,
 kunis kelmeni Leilein lemmestä
 myös keltaisen tiikerin keto.

 Maaherrakin tuskaa tuntea sai:
 ei heltynyt Marjam hälle,
 hän eli vain Leilein lemmelle,
 ens-untensa elämälle.

 Hän kuoli. Myös maaherra kuopattiin.
 Halas Leilei Marjamin kaulaa,
 hänen pujoittaa punavarrelleen,
 säenparmailleen sävelpaulaa.

 Tuli hautausmaalle Leilei tuo
 ja hän kylmennyttä kysyi,
 hän puheli maille ja metsänpuille,
 miks lempensä pyhänä pysyi.

 Näki vaimon vanhan hän polvillaan
 yli yksi-öisen kummun.
 Hän huusi: »Mistä ma Marjamin haen,
 tuon ensi-unteni ummun?»

 Tuo vastasi vanha vaimo näin:
 »Kai siellä lempesi lepää,
 miss’ sielusi, ruumiisi entisyys
 sun nykyisyyttäsi epää.»

 Hän vaistoi sen kummun kuitenkin,
 hän siihen istui ja lauloi,
 siks kunnes kuolema hänetkin vei;
 näin ijäisyyttä he kauloi.