Talvitiellä
Kuin ahjossa lounas loimuaa
 ja säkenöi säteiden langat,
 suon silmässä katajat kuultaa,
 kuin tuess’ on risut ja rangat.
 Niin hiljaist’ on kaikkialla,
 humu hempeä lehdossa soi,
 veriruskean pilven alla
 salo talvessa unelmoi.

 Siell’ levossa talvisen metsämaan
 on hämärän utuista unta
 ja huurteisin hopeakruunuin
 puut pudottavat nuorta lunta,
 hilehiuteet kuin valkeat perhot
 ne kiihkotta kisaan käy,
 salon tiellä on sinertävät verhot,
 eikä loukoista loppua näy.

 Jo kuuluvi kellojen kilinää
 kuin haltia matkalla ois,
 kuin huurtehen ravistessa
 nyt tuolla, nyt täällä se sois,
 kuin kantelon helke se lankee
 ja kaiku se kiinni saa,
 se hiipii himmeään hankeen
 ja katajaan kahahtaa.

 Noron aukosta lintu kyyhättää
 ja valkea rinta hohtaa;
 hepo astuvi metsätietä,
 joka harmaalle ladolle johtaa,
 ja heinäkuormaltansa
 mökinpoika se hyräilee
 sitä talvista loiluansa,
 kun kulkusta kuuntelee.

 Reen rehtoihin varvut raksahtaa,
 jääpuikot pensaissa helkkyy,
 ja metsän lumiset linnat
 ja valkeat holvit välkkyy.
 Sydänsurujaan poika laulaa,
 tien kuuset ne kumahtaa,
 jänis kääntää kiireessä kaulaa
 ja seisaalta kuulostaa.

 Hän laulavi harmaita huoliaan,
 miten tummat on talvipuhteet,
 hän isätön iloa kaipaa
 ja kylmät on vieraan nuhteet,
 ei viherry kukkasen kuori,
 lumi hautasi puolukan,
 ja se puolanpoimija nuori
 on matkoilla maailman. –

 Idän raukeat rannat tummenee
 ja lunta tupruten tuiskaa
 ja sinisessä siimeksessä
 vain kulkusen ääni kuiskaa,
 rekivirsi vitihin hukkuu,
 lumi peittää jäljen ja reen,
 kesäheinille poika nukkuu,
 hepo hölkkivi hiljalleen.