Vihreä humu
Soi kevään humu vihreä,
 Soi vihreä, soi lempeä!

 Jo leikitellen ratsastaa
 Länstuuli leppoinen.
 Se raidan oksaa keinuttaa
 Ja siitepölyn kukkien,
 Kuin pilven, ilmaan nostattaa,
 Viherjöi metsä, maa.
 Soi kevään humu vihreä.
 Soi vihreä, soi lempeä!

 On vaatimaton vaimoni,
 Natalja Patrikejevna,
 Ei kierrä paulaan, ei!
 Vaan hälle sattui onnettuus
 Mun Pietarissa ollessain,
 Kun viivyin siellä kuuta kuus
 Miks’ tunnusti hän tuon?!

 Nyt mökkiin kanssa pettäjän
 Mun sulki talvi näin.
 Äänettä huokaa vaimoni,
 Tuijottaa minuun päin.
 Oon vaiti... aatos julma vaan
 Ei rauhaa mulle suo:
 Tappaisko... hellää sääli on,
 Kestäiskö – voimaa ei!
 Ja talvi ärjyy raivoissaan
 Ja huutaa päivät, yöt:
 ”Sa pettäjätär tappaos!
 ”Häväistys poista pois!
 ”Ikäsi muuten kärsinet,
 ”Et päivin, etkä pitkin öin
 ”Sa rauhaa löytää vois!
 ”Sun silmiis, hävyn-puuttuviin
 ”Sylkevät naapurisi...”
 Laulaissa talven myrskyjen
 Vahvistui julma tuumani –
 Ma veitsen tahkosin...
 Vaan siihen kevät kerkesi...

 Soi kevään humu vihreä,
 Soi vihreä, soi lempeä!

 On tarhat maidonvalkeat,
 Kun kukkii nuoret kirsikat,
 Ne hiljaa huminoi.
 Hohteessa päiväpaistehen
 Unelmoi honkametsiköt,
 Tuulessa tarinoi.

 Harteilla vihryt kauhtana
 Supattaa uutta laulua
 Tuo nuori, vehmas vaahtera
 Ja koivahainen valkea
 Vihreissä nauhoissaan.
 Huminoi pieni varvikko
 Ja pihlajainen myös.
 Ne uusin äänin huminoi,
 Ne kevähästä tarinoi.

 Soi kevään humu vihreä,
 Soi vihreä, soi lempeä!

 Ja raukee aatos armoton.
 Pois veitsi kirpoaa.
 Yks ainut laulu korviin soi
 Poluilta metsikköin:
 ”Rakasta siksi, kunnes voit,
 Ja kestä, kunnes kestää voit,
 Suo anteeks, kunnes antaa voit,
 On luoja tuomariss’!”

Georg Weerth