Kodittoman koti
Tuonelan mustassa mullassa
 mulla on koti ja pirtti.
 Siellä on taatto ja siellä on mammo
 nekin tuonelan hirmu hirtti.

 Tuonelan virtojen vierellä
 on mustantummaa multa,
 sitä se astuu illat ja aamut
 se kulkijan ollut kulta.

 Musta on Tuonelan virran ves,
 mustempi on mun sielu;
 – on mertoja mieron poluilla
 ja auki on niiden nielu.

 Nielut ne kaikkia nielevät
 Tuonelan mustaan multaan –
 Ikävä on siell’ sen asua,
 jolla ei siell’ ole kultaa!