Jimena pyytää uudestaan kuninkaalta oikeutta
Kuulu kuningas paraikaa
 Burgosissa atrioi,
 eteen kun Jimena Gómez
 astui, valitusta toi;
 puku musta, kutrit musta
 silkkipaula palmikoi;
 syvään polvistuin hän puhui:
 »Häpeämme kosta, oi
 kuningas, sit’ itse itken,
 äiti vanha vaikeroi;
 taaton tappajan jok’ aamu
 nään, kun hohtaa huomenkoi,
 haukka käden kintaall’ istuu,
 ratsu alla teutaroi;
 haukkaa kyyhkyilläni ruokkii,
 mulle kiusaa kukkuroi;
 niiden vieno veri multa
 silkkihelman purppuroi.
 Oikeutta, valtiaani!
 Evätä sit’ ette voi.
 Ken ei oikeutta anna,
 kuinka maassa valtikoi,
 valkoliinalta syö leipää,
 puolisoineen ilakoi?»
 Kuningas sen kuuli, kohta
 mietti, mieless’ aprikoi:
 »Cidin vanginnen tai surmaan,
 valtasäädyt kapinoi;
 jollen, Jumala sen näkee:
 oikeutt’ en vartioi.»
 Suustapa Jimena neidon
 sana sangen oiva soi:
 »Kuningas, ma neuvon tiedän
 pulmaan enkä puoskaroi.
 Säälleen hoida valtasäädyt,
 ettei kukaan napinoi;
 taaton tappaja sa mulle
 mieheks anna: paljon toi
 turmaa mulle, totta jotain
 hyvääkin hän tehdä voi.»
 »Sanotaan, ja seikka tääkin
 todeksi sen tulla soi:
 mene, tutki naisten tuulet,
 mielet oudot ongelmoi?
 Kelle äsken kostaa tahtoi,
 mieheks sen jo valikoi.
 Cid nyt kirjeen, kutsun saakoon.»
 Sana tuopa tuskin soi
 ilmoille, jo kirje kiiti,
 niinkuin tuuli vihuroi.
 Cidin isä tuonpa saikin
 kirjeen, jonka airut toi.

Anonyymi
Otto Manninen
Runot