Muruja ne ovat, muruiks jäävät
Rakkauden, onnen runsauden
 elämä kun tarjos, – hylkäsin,
 tohtinut en omakseni ottaa.
 Onnen menettäneen köyhyyttäpä silloin
 pelkäsin ma aroin sydämin.

 Pelko tuo se päivän multa peitti,
 varjot tummat aina tielle toi
 näyttäin mitä pelkäsin ma nähdä.
 Miksi, miksi min’ en muiden lailla
 umpisilmin onneen käydä voi.

 Murujansa elämä kun tarjoo,
 otan ne tai hylkään, – sama tuo.
 Muruja ne ovat, muruiks jäävät.
 Ne jos menetän, ei päivyt tummu,
 ei ne tiellein varjoakaan luo.