Kaisan onni
Milloin Kaisa Matin kuuli
 tarinoivan mökistään,
 hymys silloin hällä huuli,
 toivo läikkyi silmissään:

 Kenpä söisi elinpäivät
 orjan leipää hikipäin?
 Kehnot siihen ennen jäivät, –
 minä hyörin mökissäin.

 Kaisan rakkauden hinta
 vapahan ol’ elämä,
 vaikka riksutteli rinta
 toista, toista kielensä.

 »Villestä ties milloin ehti
 minun polon noutohon,
 muuten sentään mies on rehti. –
 Matin mökki valmis on.»

 Kului vuodet, mieli vaihtui,
 totta näytti elo tää.
 Entis päivän haaveet haihtui, –
 poskeen usein kyynel jää.

 Toisin vuoroin vihat viskoi
 Matin »kehnoon kuntohon»,
 väliin tukkanuottaa kiskoi. –
 Nälkä nosti taistelon.