Juhlaruno (1890)
Oi, ihmislapsi, kurja
 sun lienee kohtalos,
 työstäsi parhaimmasta
 niin pieni palkintos, –
 kun pantiin ohdakkeita
 maa sulle kasvamaan,
 hiessä otsan siitä
 sä leipäs ottamaan.

 Ja jäikö elos tielle
 tähtöstä yhtäkään
 sun huoltes synkkiin öihin
 valoa virittään,
 kun paratiisin portit
 ne sulta suljettiin,
 raskaana hartioilla
 työn taakka laskettiin?

 Kun ies yhä painaa
 sun mieltäs maahan vaan,
 jaksatko katsettasi
 kohottaa laisinkaan?
 – Tää päivä tähän vastaa,
 näin kuuluu vastaus:
 työ, työ se ihmislasten
 on suurin siunaus!

 Jaksatko katsettasi
 kohottaa laisinkaan? –
 Tää kansantalo meille
 näin käypi vastaamaan:
 – ei tyydy ihmishenki
 maan multiin yksistään,
 kun luotiin jalompihin
 se määriin pyrkimään.

 Ja kuulkaa, kuinka meille
 nää seinät saarnaavat:
 pois velttous ja vilppi
 ja turhat toiminnat!
 Kas, tosi työ ja tarmo
 ja hengen valistus,
 ne ovat kansain suurin
 ja parhain kaunistus!

 Ja näiden seinäin suojaan
 me käymme oppimaan
 kotoisen lämmön lahjaa
 riemuiten nauttimaan.
 Kentiesi työnkin taakkaa
 keventää täällä vois,
 ja virvoituksen lähteet
 varalle mielten ois.

 Jos Korkein sitten siunaa
 nää riennot vakaimmat
 ja vaivan vainiosta
 suo sadot runsahat,
 oi, ehkä meistä silloin
 työkansa kasvaa sais,
 ni tuntein tehtävänsä
 elohon uskaltais!

Lähde: Tampereen Sanomat 24.9.1890.

Anonyymi
Runot
Tampereen Sanomat
1890