Orjuudesta voiton juhliin
Vuoren-raskasta...
 Kuolon-synkkää...

 Maa on kuin orjaluola,
 Josta huokaukset kuin myrskyn itku
 Yli syvyyksien kantaa.
 Toivotta raataa kaiken suuren luoja;
 Toiselle raataa...
 Ei elon tarkoitusta huiman-ylhää
 Tajunsa uuvutettu tapaa, eikä
 Voimaansa kaiken-kaatoisata
 Tunne joukot.

 Hikeä lammet,
 Merenmitat verta...

 Pääoma lujin ottein
 Kansain kohtalojen juoksun
 Ohjaa.

 Vuoren-raskasta...
 Kuolon-synkkää...

 Syttyvät soihdut – aattehen soihdut,
 Yössä ne punavalotultansa näyttää,
 Näkevät orjat – nousevat orjat:
 Itseensä-usko sydämet täyttää,
 Kieltä ne käyttää
 Vaatijan ankaran,
 Jolla on jättien voima.

 Soihdut ne loistaa – maan yli toistaa,
 Punavalotulella on tenhoa, taikaa:
 Syttyvät mielet – miljoonat mielet...
 Huuto jo maan yli valtava raikaa,
 Kostava kaikaa:
 ”Meidän on maailma?
 Itse sen olemme luoneet!”
 Yhtehen hiileen, hehkuvaan hiileen
 Puna valohohta vaan puhuvat orjat.
 Maailma syttyy, maailma palaa!
 Kumouslieskat on hurjat, vaan korjat
 Ja herrat kuin orjat
 Anovat armoa niiltä,
 Joit’ ennen he polki.

 Kuin maan uumenista tullut
 Hurja syvyyksien voima,
 Mi vuoret kukistaa ja hautaa
 Kaupunkeja soran alle,
 Niin nousi aina orjuutettu
 Proletaarein joukko.
 Myrskyn voimalla se kaatoi
 Tsaarin istuimen – ja sitten herrain
 Vallan
 Ja laavan lailla hautas alleen
 Vanhan kuonan.
 Ja vapauslaulut täytti pilvein pielet.

 * * *

 Nyt kaaoksesta nousi
 Teräsjänteinen jätti työn,
 Oli eessään selvät suunnat:
 Alas veriset vallat yön!

 Proletaarein on yksin valta;
 Nehän oikein vallita voi!
 Sitä pois jos tahtoivat riistää,
 Tuliluikut vastahan soi.

 Monet tahtoi sen vallan ottaa
 Sodin, viekkahin keinoin, vaan
 On turhaa ollut se puuhaa;
 Ken tässä vois voittaakaan,

 Kun liitoss’ on raatavat joukot
 Maaseudun ja kaupungin.
 Se liitto se kestää, kestää
 Ikipitkihin aikoihin.

 Eikä sodissa yksin se voita.
 Vaan luovassa työssä niin
 Se voittaen eespäin rientää.
 Käy kaikki ett’ ihmeisiin.

 * * *

 Kasbekin huiput miss’ varjoja luovat
 Laaksoihin,
 Sielläkin punaliput liehuu,
 Baikalin jylhät kalliot missä
 Valtavan-synkkinä mieliä painaa,
 Sielläkin liehuu;
 Tai auringonnousun aavoja maita
 Sameat Amurin aaltoset huuhtoo,
 Sielläkin, sielläkin punaliput loistaa!
 Ob missä Jäämereen laskevi,
 Sielläkin
 Juhlivi työ,
 Sekä punalaulut raikuu!
 Altai ja Kingisepp,
 Kijev ja Viena,
 Kaikki ne näkevät juhlivaa kansaa,
 Näkevät tuhansin punahohtovaatetta,
 Kuulevat hymnit, lauletut työlle,
 Kuulevat pyhät valat
 Huulilta sankarten:
 ”Työn tasavaltaa,
 Mi viettää nyt juhlaansa,
 Puollamme,
 Puollamme henkeen ja vereen!
 Eläköön Venäjän Lokakuun kumous!
 Eläköön koittava
 Maailman Lokakuu!”