Emman valitus
Eetu tuli tuolta,
 luokseni ei vaan!
 Emmansa kun huomas,
 piili kokonaan!
 Hänet ennen aina
 seurahani sain,
 sisään mennessäni,
 ulos kulkeissain.

 Hst! Hän laulaa: äänen
 tunnen selvästi!
 Äänens ensin multa
 sielun valloitti.
 Noin hän illoin lauloi
 alla akkunain.
 Ah, nyt laulaa, soittaa
 toiselle hän vain!

 Seppeleen – kas! – solmii.
 Joka aamu – oi! –
 Mulle ennen uuden
 seppeleen hän toi.
 Tuo, mi riippuu tuolla,
 vanha on jo tuo:
 Pois se lehtiänsä
 kuihtuneita luo.

 Eetu käy taas tuolla,
 ei mun Eetuni.
 Toiselle hän nyt jo
 lemmen lahjoitti.
 Voiko lemmen antaa,
 jos jo antoi sen?
 Voiko ainokaisen
 antaa useillen?

 Ah, niin häntä uskoin,
 yksinkertainen:
 uskoin, kun hän antoi
 käden lämpöisen,
 että hän ei riko,
 jos mä rikkonen;
 ah, niin häntä uskoin,
 yksinkertainen!

 Kevään vuokkoin kanssa
 lempens puhkesi,
 kesän ruusuin kanssa
 kuihtui äkisti.
 Ehkä taas, kun kevät
 uudet vuokot tuo,
 hänkin saapuu armaan
 unhotetun luo.

 Vaan mä vastaan: «Lemmen
 tahdon ainaisen,
 en vain pian menneen
 ruusuaikaisen.
 Luoksen’ yli talven
 jos et jäädä vois,
 lennä, katoakkin
 lailla perhon pois!»