Oon onnekas
Oon onnekas! – Ma eloni huomenella
 Niin toivon siinto-järvill’ leijailen,
 Kuin pursimiesi lahden lainehella
 Kirkkaalla kelluu päivän kesäisen;
 Jos minne katsoo, lehdot vettä saartaa,
 Ja kukkaistaulu siintää silmihin,
 Pään päällä taivas loistokasna kaartaa
 Ja loistaen se välkkyy veessäkin.

 Oon onnekas! – ah, maita ihanoita
 Ratana ääretönnä aukenee!
 Kas eikö mull’ oo kyllin tavaroita
 Kun lyyryin soi ja lauluin iloitsee?
 Ja eikö mull’ oo tajuttava kieli
 Vaikk’ etelänki lasten mustimpain:
 Sekeellä otsallain tää raikas mieli
 Ja rakkaus vapaassa katseessain?

 Oon onnekas! – muodoissa tuhansissa
 Ihanne armas tielläin karkelee,
 Tien pääss’ on kunnia vaulat suortuvissa,
 Mua kutsuu naurusuin ja viehkäisee.
 Kuolottomuuden kirkas päivä kultaa
 Mun suurta silmämäärään’ ihanaa,
 Jot’ etsin, uhkuin voiman, innon tulta,
 Enk’ empimystä tunne katalaa.

 Oon onnekas! ah, hellän immen kanssa
 Tasailen toivojain ja riemujain;
 Mua palkitsee tuo armas helmassansa,
 Jos joku riemu puuttuis onnestain.
 Hän kainoin silmiensä paistehilla
 Sydämmessäin saa kevään kukkimaan,
 Ja perhot liehuu syämmen kukkasilla:
 Ne suudelmat on, jotka hältä saan.

 Oon onnekas! – kun elon aamu haipuu,
 Mun huoltan’ hellä kannel lieventää;
 Jos kädestäni kannel kulta vaipuu,
 Sen lohdutteeksi ehkä maine jää;
 Vaan maineen kieli jos mun unhottaapi,
 Jälille jää mun tyttön’ armahin;
 Ja silmistäin jos hänki katoaapi,
 Jää entis-onnen muisto kuitenkin.