Kysyi
Istuipa neitonen kerran
 polvella pojan tään.
 Riemuja taivahan verran
 toipa se myötänään.

 Hehkulla silmien tuli
 purppuran poskiin loi.
 Syömmemme yhtehen suli,
 onnea tulvi. – Oi!

 Taivahan riemutpa meillä
 hetkihin harvoin jää.
 Onniko elämän teillä
 olisi pysyvää!

 Impeni kysäsi: Kulta,
 armahas ainoo vaan,
 ijäti oonko ma? Sulta
 yksinkö lempes saan?

 Riemulla avasin hälle
 poveni tunteikkaan.
 Onnea olikin tälle
 jaella tietojaan:

 – Ensiksi lempeni tulta
 hehkuili sielusto,
 toiselle neidolle multa
 aikoja sitte jo.

 – »Riittävi tietosi, seis jo»,
 kultani suihkasi.
 Polvelta kirposi neito,
 huultansa pureksi.

 – Kuulehan tyttini hyvä,
 vihalle syyttä ei:
 Sulle on lempeni syvä,
 lempesi lempein vei.

 Toinenki neitonen mulla
 arvonsa ansaitsee
 Siskona olisi sulla –
 vihojas pakenee.

 Neitonen kaunihin, toinen,
 armas on Suomen maa.
 Elonko tarjota voinen;
 työni hän, lemmen saa.

 Tyttini päätänsä nosti,
 silmänsä kyyneltää.
 Mielessä mulle jo kosti, –
 hiukka nyt häpeää.

 Onnea entistä eipä
 saatuna palaamaan,
 ilon ja riemun veipä
 toinen jo omanaan.