Murheen vilja
Syvältä kyntää murheen aura
 vakaata, tummaa vakoaan.
 Kuin ennen enää emme naura,
 vain kyynel tihkuu tiuhempaan.

 Ja mitä versoo, mitä viljaa
 se taaja kylvö, kyynelmaa?
 Sen murheen voima muokkaa hiljaa,
 suo suurempaansa aavistaa.

 Ja mieless’ ikävöinti itää
 päämäärää vaikeampaa päin,
 jo miettimään: näin minun pitää!
 ei enää: minä tahdon näin!