Maanalaisten kaupunkien kansa
Maanalaisten kaupunkien kansa.

Istuin paahteisena poutapäivänä luke­
massa Forelin kuuluisia muurahaistut­
kimuksia. Mutta alkoipa siinä jäseniä
kummallisesti raukaisuttaa. Heittäydyin
selälleni ja katselin korkealle taivaan
sineen. Niin huimaavan korkea se oli,
ja oma olemukseni sulautui niin pienen
pieneksi sen rinnalla. Kuin huimauksen
vallassa minun täytyi kääntää katse si­
vuun. Siinäpä äkkäsin silloin ruohos­
tossa pienellä kivenmukuralla muura­
haisen, joka seisoi takajaloillaan, viit­
toili ja piti leuoissaan suurta keltaista
palloa. Oli totisesti aivan kuin se olisi
tarjonnut minulle sitii, niin hullunkuri­
selta kuin se tuntuukin.

— Ehkäpä se on löytänyt hunajaa ja
tarjoaa sitä minulle pyörtymislääk­
keenä, tuumin. Otin pallon sormeni
päähän ja sujautin sen suuhuni. Se
maistui äitelän omituiselta, mutta vai­
kutus tuntui silmänräpäyksessä koko
ruumiissani. Näin saman muurahaisen
kuin ennenkin, mutta nyt aivan inhi­
millisenä, ja oli kuin olisin voinut kat­
soa suoraan sen ajatuksiin ja ymmärtä­
nyt niitä.

— Olipa sinulla sentään sen verran
älyä, se sanoi, — että söit parupurapal­
lon, joten voimme ymmärtää toisemme
ja pääset kohoamaan meidän tasol­
lemme. — Olen kunnianarvoisa tiedetyö­
mies Mia-Kuru. ja tämä parupura on
minun elämäntyöni tulos, jotta saisin
kerrankin valaista teitä ihmisiä itsetie­
toisessa lyhytnäköisessä tyhmyydes­
sänne ja ylpeydessänne. Te pidätte
omaa yhteiskuntajärjestystänne ja elä­
määnne luomakunnan suurimpana saa­
vutuksena.

— Kyllähän me aina olemme osanneet
antaa arvon muurahaisten ahkeruudelle,
sanoohan jo viisas Salomo...

— Kyllä kai, todella mairittelevan
pintapuolista tunnustusta. Katselehan
minua! Minä olen vain tällainen punai­
senruskea hevosmuurahainen. Mutta
meitä on ympäri maailman hyvin monta
eri lajia, ainakin 5000: mustia, punai­
sia, valkeita, harmaita ja keltaisia. On
sellaisia, jotka tulevat männyn neulasen
pituisiksi ja myös sellaisia, jotka ovat
hiekkajyvän kokoisia. Mutta näet sen
pian omin silmin. Älä vain arvostele

meidän aistejamme omiesi mukaan.
Eläintieteenne kuvailee meidän ruumiin­
rakenteemme ja tuntee sitä perin pin­
nallisesti, mutta mitä le tiedätte meidän
särmiösilmistämme, jotka taittavat va­
loa aivan toisin kuin teidän ihmisten.
Me näemme kaiken sangen paljon toi­
sessa valossa kuin te ja erotamme esim.
ultraviolettisäteet, joita te ette voi
nähdä. Kuuloaistimmekin on toisenlainen, 
 ja me tajuamme sellaisia ääniaal­
toja, jotka ovat teidän korvillenne kä­
sittämättömiä. Meillä on oma keskus­
telutapamme, josta te olette paljon jäl­
jessä kielinenne. Me koskettelemme toi­
siamme tuntosarvillamme ja ajatukset
siirtyvät siten toiseen. Hajuaistimme­
kin on tuntosarvissa. Ja vielä on meillä
suuntavaisto, joka ohjaa meidät ko­
tiimme mistä tahansa. Silläkin on paik­
kansa tuntosarvissa. — No niin, tule,
niin näet itse.

Mia-Kuru vei minut valtavaan muu­
rahaispesään tai paremmin sanoen -val­
takuntaan. Se oli ihmeellinen käytä­
vien, kerrosten, huoneitten ja varastoaittojen

aittojen sokkelo. Kun hämmästelin hie­
man ymmällä sen rakennetta, selitti
oppaani:

— Tämä saattaa kyllä pannu pään
pyörälle, mutta itse asiassa on täällä
kaikki hyvin harkitusti ja työnjakoa
silmällä pitäen rakennettu. Äläkä suin­
kuun luule, että kaikilla heimolaisilla
on samanlaiset asuinsijat. Ei, arkkiteh­
tuurimme on varsin monipuolinen.
Mutta silmäilepä näitä huoneita. Täällä
on kuningattaren huone. Kulje hiljaa,
ettet häiritse Hänen Majesteettiaan.

Vilkaisin uteliaana huoneeseen ja näin
suurikokoisen kuningattaren jaloittele­
van edestakaisin ja kulkiessaan — tiput­
televan munia lattialle. Äkkiä kiiruhti
joukko työläisiä esiin, kokosi munat ja
siirsi ne toiseen huoneeseen.

— Lastenkamariin, — sanoi Mia­
Kuru. — Seuratkaamme heitä.

Tulimme uuteen huoneeseen, ja siellä
näimme mitä vilkkaimman puuhan
käynnissä. Huoneessa vallitsi hyvä
lämpö, ja taitavat hoitajat kääntelivät
siellä munia kostuttaen niitä suussansa.

— Niitä ruokitaan tuolla tavoin, se­
litti Mia-Kuru.

Toisessa matalammassa kerroksessa oli
toukkien tyyssija. Siellä olivat elämään
heräävät muurahaisenalut iän mukaan
luokkiin jaettuina, ja hoitajat syöttivät
niitä kuin linnunpoikia. Kolmannessa
kerroksessa taasen »imettäjät« huolehti­
vat koteloista ja lapsista harjaten ja
puhdistellen niitä huolellisesti.

— Vähän niinkuin ihmisten keskuu­
dessakin, vai mitä? sanoi Mia-Kuru
nauraa hihittäen. — Mutta tulehan
edelleen.

Menimme kadulle ja jouduimme kes­
kelle suurta vilinää. Kaksinkertaisena
virtana vaelsi työläisiä kaupunkiin ja
kaupungista pois.

— Täytyy hankkia ruokavaroja, sanoi
Mia-Kuru. — Vaikka me emme tar­
vitsekaan talvella mitään, koska ma­
kaamme silloin horroksissa, niinkuin
teidän ihmistenkin pitäisi tehdä, vaatii

elämä sentään kesälläkin paljon. Meillä
onkin monta tärkeätä elinkeinoa: maan­
viljelys, karjanhoito...

Minulta lienee päässyt epäilyksen huu­
dahdus, koska oppaani hieman louk­
kaantui, mutta sitten vei hän minut
ympyränmuotoiselle tasapinnalle, jossa
kasvoi neulansilmäruohoa.

— Oivallista riissiä, sanoi Mia-Kuru —
maistuu mainiolle. Mutta kentän puh­
distaminen ja rikkaruohojen poistami­
nen vaatii lujasti työtä. On eräs laji,
Atta-muurahaiset, joka viljelee sieniä.
He työskentelevät täysin tieteellisten
menetelmien mukaan ja heidän herkku­
sienipuistikkonsa ovat täynnä ihanaa
ravintoa.

Sitten jatkoimme matkaamme hyvin
rakennetulle tielle, joka johti ylös pit­
kin puunrunkoa soikeaan tiiviiseen pe­
sään.

— Tämä on navetta, sanoi Mia-Kuru.
Katselin ympärilleni ja näin pienten
akkunani himmeässä valossa vihreitä,
lihavia lehtikirvoja. Mia-Kuru meni
erään lehmän luo ja kosketti sen vatsaa.
Siitä kihosi heti pinnalle pieni pisara,
jonka oppaani kohteliaasti tarjosi mi­
nulle.

— Todellista herkkua, vai mitä, sanoi
hän. — Tämä navetta on Lasius-muura­
haisten rakentama. Kun he vain huo­
maavat jossakin puussa tai pensaassa
kirvoja, sulkevat he ne tällaisiin maasta
tai pahvimassasta tehtyihin suppiloihin.

Aloin olla täynnä ihmetystä ja lau­
suin julki tunnustukseni suurenmoisen
työn johdosta.

— Niin, muurahaiset ovat älykästä vä­
keä, sanoi Mia-Kuru. — Meidän aivom­
me ovatkin yksi kahdessadaskahdeksas­
kymmenesosa koko ruumiistamme, kun
turilaan aivot eivät ole muuta kuin yksi
kolmastuhannesosa.

Hymyilin hieman oppaani pienelle
itseylvästelylle. Mutta hän ei sitä huo­
mannut, sillä alhaalla kuulimme outoa
surinaa ja koko kaupunki näytti yht’­
äkkiä joutuvan kuohuksiin.

– Mitä on tekeillä? kysyin levotto­
mana. Onko sota tai vallankumous
puhjennut?

Mia-Kuru pysähdytti erään pesästä
kiireesti poistuvan sotilaan ja keskus­
teli tuntosarvikielellään hänen kanssaan.
Sillen hän kääntyi puoleeni.

— Suuri hääretki tässä vain on ky­
seessä. Kaikki siivekkäät ovat saaneet
jokavuotisen kuumeensa. Pian saat
nähdä heidän kohoavan avaruuteen.

Tuskin hän oli sen sanonut, kun ku­
ningattaret ja koirasritarit tulvahtivat
pesän pinnalle ja yks kaks lehahtivat
lentoon kohoten korkealle sinisyyksiin.

— Sinne ne nyt menivät kuhertele­
maan, sanoi Mia-Kuru. — Me työläiset
emme koskaan saa sellaista osaksemme,
mutta meidän elämämme on sensijaan
paljon varmempaa ja vakavampaa.

— Kuinka niin? kysyin.

— Katsos, tuo lyhyt ilo päättyy useim­
mille kuolemaan. He ovat syntyneet
kuninkaiksi ja kuningattariksi, he saa­
vat kohota ylös korkeuksiin, mutta jo
tänä iltana ritarit putoavat kuolleina
maahan.

— Entä kuningattaret, kuinka heidän
käy?

— He perustavat uusia yhteiskuntia.
He laskeutuvat jonnekin kauas maahan
ja laskevat siellä munansa. Pian näytän
sinulle uuden yhdyskunnan rakentamisen.

— Mutta kuinka käy kotikaupungin
ilman kuningatarta?

— No, ainahan joku niistä jää jäljelle.
Ja pahimmassa tapauksessa — Mia-Kuru
irvisteli hieman kyynillisesti — me pu­
raisemme joltakin siivet poikki, niin
että hiineu täytyy jäädä paikoilleen.
Sillä vaikka täällä on Luonnon mää­
räämä kastijako, niin lopullakin sen­
tään työläisten valtava joukko täällä pi­
tää kaikesta huolen.

Tämän jälkeen tulimme erilaisille ra­
kennustyömaille. Siinä olivat muura­
haiset vuoroin kuljetustyöläisinä, kaivos­
miehinä ja katonlaskijoina. He kuljet­
tivat itseään paljon suurempia kiviä,

neulasia y.m. rakennustarvikkeita. Jau­
hamalla kasvisaineita suussansa muodos­
tivat he muurauslaastia. Taitavasti he
kiersivät esteet, pakottivat ruohot taipu­
maan katon halkeamien peitteeksi, pys­
tyttivät pilareita ja saleja.

— Onpa teillä voimaa, sanoin ihaile­
vasti.

Mia-Kuru hymyili filosofisesti.

— Luonnossa vallitsee laki, jonka mu­
kaan lihasten voima heikkenee kään­
täen verrannollisesti kokoon. Itse asi­
assa on muurahainen suhteellisesti kat­
soen kaksikymmentä kertaa teidän he­
vostanne voimakkaampi. Meidän keko­
kaupunkimme on suhteellisesti 84 ker­
taa korkeampi teidän Egyptin pyrami­
dejanne. Ja maan allahan on vielä
suuremmat rakennukset.

— Niin se on, sanoin niin kunnioitta­
valla äänellä, että Mia-Kuru innostui
entistäkin enemmän.

— Eikä tämä ole vielä mitään, virk­
koi hän silmät loistaen. On pesiä, joit­
ten katto on laskettu kivillä, jotka ovat
liimatut yhteen kuin tiilet. Eri lajit ai­
van kilpailevat suunnitelmiensa suur­
piirteisyydessä ja rohkeudessa.

Äkkiä alkoi jälleen kuulua vilkasta
liikettä. Kiihtyneen näköisiä sotilaita
kiiruhti ohitsemme ja vähän ajan ku­
luttua näytti siltä, kuin koko pesä vyö­
ryisi esiin.

— Onko siis sota taas syttynyt, San-Koo?
kysyi Mia-Kuru vanhalta työläi­
seltä.

— On! sanoi San-Koo lyhyesti.

— Taivas varjelkoon! päivitteli Mia­
Kuru. — Taas sota!

— Muutamat Akiraa-heimon sotilaat
tulivat rajamme ylitse, kertoi San-Koo.

— He saivat ansaitun palkkansa, mutta
nyt on koko Akiraa kostoretkellä. Tul­
kaa katselemaan taistelua. Minä olen
niin vanha, etten enää jaksa olla mu­
kana, mutta nähdä haluan kuitenkin.

Seurasin heitä pelon ja uteliaisuuden
valtaamana. Metsän reunaan tultuamme
levisi eteemme valtava näky: kaksi taistelevaa

armeijaa hirveässä temmellyk­
sessä. Kuolleita ja kuolevia lojui
maassa, ja leukojen naksahtelut ja tun­
tosarvien helinä täyttivät ilman.

— Tällaista se on, sanoi Mia-Kuru va­
littavalla äänellä. — Tähän asti olet
nähnyt vain kaunista keskuudessamme,
mutta ihanteellinen kuori pettää niin
teidän kuin meidänkin keskuudessamme.

San-Koo huudahti ja juoksi erään so­
tilaan luokse, joka reuhtoi ja temmelsi
kuin hullu omien tovereittensa keskuu­
dessa. San-Koo sai hänet allensa ja rau­
hoitti häntä parhaansa mukaan.

— Poikani Si-Raa, huusi hän hänen
korvaansa, — sinä olet ystävien etkä
vihollisten joukossa.

Mia-Kuru käänsi pois päänsä.

— Tuollaiseen so sota vie. Ennen niin
järkevä Si-Raa on tullut mielipuoleksi.

Me lähdimme vihdoin masentuneina
pois. Mutta vasta auringon laskettua
palasivat sotilaat. He olivat voittaneet
ja heillä oli paljon vankeja mukanaan.
Mia-Kuru kuiskasi korvaani:

— Emme mene voittojuhlaan! Ei mi­
kään ole inhoittavämpaa kuin sellaiset
tilaisuudet. Siellä kidutetaan vangit
mitä hirveimmällä tavalla kuoliaaksi.
Et voi kuvitellakaan kaameampaa.

Hiljaa kävellessämme eteenpäin tu­
limme taas taistelukentälle, joka nyt le­
päsi autiona ja hiljaisena satoine ruu­
miineen. Katselimme molemmat sitä
äänettöminä, ja mieleeni hiipi väkisin­
kin ajatus, että olivatkohan meidän ihmisten

sodat itse asiassa sen järkeväm­
piä kuin nämäkään kauhistuttavat näy­
tännöt. Mutta täällä ei ollut edes Pu­
naista Ristiä ja sanitäärejä ruumiita ja
haavoittuneita korjaamassa.

Silloin kuulin pientä ritinää, ja hämä­
ryydestä solui hiljalleen kentälle tumma
jono pieniä muurahaisia, jotka ryhtyivät
askartelemaan ruumiitten ääressä.

Kosketin kädelläni toveriani

— Ambulanssi on tullut, sanoin
vaikka myöhään.

Mia-Kuru säpsähti ja teki kauhistu­
neen eleen tuntosarvillaan.

— Kaikki taivaat meitä armahtakoot!
sanoi hän käheällä äänellä. — Ne ovat
myrmicoita.

— Myrmicoita, mitä ne ovat?

— Maailman hurjimpia shakaaleja,
ruumiinryöstäjiä, haavoittuneitten sur­
maajia! Haa, kuuletko?

Pimeydestä kuului säännöllinen ja yk­
sitoikkoinen luitten narskahtelu. Pikku
hirviöt siellä tekivät puhdasta jälkeä.

— Me kaipaamme jotakin hupaista
kaiken tämän kauheuden jälkeen, sanoi
Mia-Kuru järkyttyneenä. — Minä näy­
tän sinulle nyt erään koomillisen muu­
rahaislajin, hunajamuurahaiset. Niin,
taikka oikeastaan tragikoomillisen, sillä
heidän elämänsä taakse kätkeytyy itse
asiassa kammottava kuva suuresta rap­
peutumisesta ja henkisestii alennus­
tilasta.

Tulimme pitkään käytävään, ja sen
seinää vasten näin nojaamassa omitui­
sia elukoita, joitten melkein koko ruu­
mis oli valkeana, muodottomana pallona.

— Ovatko nämä muka muurahaisia?
kysyin hämmästyneenä.

— St, varoitti Mia-Kuru, — älä puhu
niin kovaa, he voivat helposti loukkaan­
tua, nuo möhömahat.

Eräs hunajamuurahainen käänsi pään­
sä meitä kohti niin uteliaana, että me­
netti tasapainonsa ja putosi selälleen
lattialle. Siellä se potki hullunkurisen
näköisenä, kunnes pari tavallisen näköistä

muurahaista tuli esiin ja auttoi
sen pystyyn.

Me emme olleet voineet pidättää nau­
ruamme, ja sen vuoksi tuo mahtava
herra karjui loukkaantuneena:

— Si, aja nuo tungettelijat pellolle!
Me livistimme tiehemme.

— Kas tuollaiseksi tekee liika ylelli­
syys muurahaisen, sanoi Mia-Karu hal­
veksivasti. — Ainoastaan heidän esi-isiensä
hankkimien orjien avulla he py­
syvät pystyssä. Heidän takaruumiinsa
on turvonnut hunajasta niin, etteivät he
voi kävellä.

— Ovatpa nuo orjat uskollisia, sanoin
minä. — Hehän voisivat koska tahansa
purra herransa kuoliaiksi ja vapauttaa
itsensä, mutta se ei näytä johtuvan hei­
dän mieleensäkään.

— He luulevat sen kuuluvan maail­
manjärjestykseen, sanoi Mia-Kuru. —
Heidät on jo muna-asteella ryöstetty
pesistään ja kasvatettu orjuuteen. He
eivät tiedä mistään muusta. Varsinkin
’Erictonit’ ovat pahoja ahdistelemaan
rauhallisia pesiä. Se on oikea barbaari­
joukko. Mutta kyllä heidän vielä käy
orjia otettuaan yhtä huonosti kuin ’Poly­
ergin’. Se on niin veltostunut, ettei
enää jaksa edes pureskella ruokaansa,
vaan on orjien jauhettava se leuoissansa
ja työnnettävä isäntänsä kurkusta alas.

Kun palasimme keskikaupungille, ta­
pasimme koko yhteiskunnan surun val­
lassa. Kuusi vahvaa työmiestä kantoi
kuolleen hallitsijan ruumista hellä­
varoen koko kansan kunnioittavana seu­
ratessa. Menimme mukaan ja katselim­
me, kuinka suuri hautakumpu luotiin

ruumiin peitoksi. Mia-Kuru pyyhki
kyyneleitä silmistään ja sanoi:

— Hän oli hyvä kuningatar ja muni
enemmän munia kuin kukaan edellinen
hallitsija.

— Muurahainen on varmasti ainoa
olento, ihmistä lukuunottamatta, joka
hautaa kuolleensa, sanoin minä miet­
tiväisenä.

— Niin, täällä me kaikki saamme vii­
meisen leposijamme, lausui oppaani, —
kukin yhteiskunnallisen asemansa ja
elämäntyönsä mukaisen haudan.

Hän katseli niin alakuloisena ja väsy­
neenä säännöllisissä riveissä olevia pie­
niä hautakumpuja, että minä ajattelin
hienotunteisena poistua. Mia-Kuru tah­
toi vielä minua lähtemään kaupunkiin
»ilojuhliin«, kuten hän sanoi. Hän oli
kuullut, että rauha oli solmittu Akiraan
kanssa, ja odotti nyt riemujuhlia.

Ja se olikin todella katsomisen ar­
voista. Kaikki työläiset olivat puhdista­
neet itsensä savesta ja pölystä, ja iloi­
nen mieliala vallitsi. Hupaisia paini­
kilpailuja katsellessa he unohtival päi­
vän uupumattoman aherruksen vaivat.

– – –

Minusta tuntui kaikki tuo unelta ja
uskomattomalta kuvittelulta ja luulinpa
tosiaankin jälkeenpäin ihmisten ilmoille
tultuani torkkuneeni kotimäellä pouta­
päivän paahteessa. Mutta jälkeenpäin
lukiessani Fabren, Huberin, Lespes'n,
Lubbockin ja Cookin muurahaistutki­
muksista, huomasin, että kaikki, mitä
kelpo Mia-Kuru oli minulle näyttänyt,
oli todella olemassa todellisena ja satua
ihmeellisempänä.

Lähde: 

Nuori Voima
1924
Tieteiskirjallisuus
Anonyymi