Uuni
On uuni tuvan seinällä
 niin nokisena, mykkänä,
 ja tyhjäntoimittajana
 sen mieli on niin apea.

 Se korkea kuin vuori on
 ja kuitenkin niin osaton.
 Se siinä seistä kököttää
 ja aivan huomiotta jää.

 Se kylmä on kuin talviyö,
 ei sydän rinnassa sen lyö,
 ja elo tuntuu löyhältä,
 niin kurjalta ja köyhältä.

 Syysilta saapui synkkä niin,
 nyt uuniin puita pistettiin
 ja tuohta puiden lomahan –
 tää toimi sangen somahan.

 Pien’ tikku punanuppinen
 sai sitten aikaan ihmehen:
 Kas, tuohi tuleen leimahtaa,
 jo puissa lieskat loimuaa.

 Ja kylmyys uunin entinen
 on poissa, siinä hymyillen
 se seisoo lämmin rinnaltaan,
 luo sätehiä pinnaltaan.

 Ja ääreen uunin vähittäin
 nyt piiri kaunis kertyy näin,
 mi puhdetöissään touhuaa,
 kun takkavalkee loimuaa.

 On isä töissä Tapion,
 hän veistää vartta lapion.
 Käy äidin rukki suristen,
 saa lankaa rullaan huristen.

 Ja sisko kangaspuissahan
 saa lentämähän sukkulan.
 Pien’ veikko veistää purttansa
 ens’ kesäkauden varalta.

 Ja takkavalkeen heijastus
 se on kuin onnen kajastus.
 Se tuntuu ihmeen hyvältä
 ja lämmittävi syvältä.

 Kas, joka säde hohtava
 on ilon ilmilausuja,
 ja toivon kultasiivillä
 se kohtaa ihmissydäntä.

 Ja työ se onnen tupaan tuo,
 se ilon joka rintaan luo.
 Ja hyveen hyvät haltijat
 sen orren alla asuvat.

 Ja säteet ilon uunihin
 taas heijastuvat takaisin.
 Se onnen sai mi puuttuihe
 ja suru iloks’ muuttuihe.

 Tää taru ota evääkses,
 kun lähdet elonretkelles!
 Kun toisten teitä kukitat,
 niin oman onnes rakennat.