Aurinkoinen aamu
Vasta tänään säihkyssäsi,
 aamu, huomaan hiljeten,
 kuinka kuultava on käsi:
 päivä paistaa läpi sen.
 Syksyn kuina vuoteessani
 maailmoita menetin.
 Ihme – tänään kaukaistani
 muistan mielin iloisin.

 Kävellä jos aamun paloon
 vierellänsä saisin nyt,
 puistoon, missä lumivaloon
 hukkuu rinteet häikäistyt.
 Tutut oksat hohtaa tiellä
 huurrehämyin siintävin.
 Vielä varjommeko siellä
 käyvät kevein askelin?

 – Taivaan armahdus on aamu
 mulle, joka uinun näin,
 vierelläni taudin haamu,
 mutta kasvot päivää päin.
 Käykää poven pohjaan asti,
 sädemiekat taivaiset,
 sinne, missä sokeasti
 itää kuolon siemenet!