Taiteelle tervehdys
Ken on se, joka elon virran hiekkaa
 Niin huuhtoo kultaa, kultaa löytääkseen?
 Ken on se, joka, halveksien miekkaa,
 Maailman valloittaa tok’ itselleen,
 Ken Edenin taas luopi ruusuineen
 Ja enkeleineen? Se on taideniekka.

 Yks impi tuota tunnon lempilasta
 Jo syntyessä salaa suuteli, –
 Jumalatar se ol’ Olympiasta, –
 Ja silloin silmät lapsen aukeni.
 Ja muilta salatun hän havaitsi:
 Sen, mikä maass’ on kuva taivahasta.

 Sen kuvan kätki Luoja muistoksensa
 Niin elämään kuin luontoon, luodessaan.
 Sen harva huomaa, vaikka loistoinensa
 Se kirkastavi taivahan ja maan.
 Nyt ideaaliks’ kuva kutsutaan
 Ja kauneudeks’ jalo pukimensa.

 Kuvatpa taideniekan rinnan täyttää,
 Ne selviävät, luoden muotonsa:
 Ei rauhaa rinnass’ enää! – näyttää, näyttää
 Ne hänen pitää päivän valossa.
 Ja käsi totellen tuop’ aseensa,
 Ja aineeksi hän kallionkin käyttää.

 Ja silloin kohouupi korkealle
 Palatsit, templit pylväsriveineen.
 Kupooli kumpuu; sinitaivaan alle
 Sen luulet Ilmatarten nostaneen.
 Ja mieli ylenee, kun ihanteen
 Tuop’ ilmi itse kivi katsojalle.

 Ja marmori myös mnovaeltu muuttuu
 Adooniksi. Ja ihmiselämä
 On edessäs: iloitsee, suree, suuttuu
 Ja hymyy hellin lemmin kivestä;
 Viel’ jännittäen joka jäsentä
 Se henkii, hehkuu, – ääntä yksin puuttuu.

 Ja päivän värivirtaa penssel’ johtaa
 Nyt kankaaseen: kas, vasten katsojaa
 Kuin luonto lumoovaisna sieltä hohtaa,
 Maan helmast’ taivaan loisto heijastaa.
 Ja kirkastuksen suloisimman saa
 Näin kaikki, mikä ihmis-silmää kohtaa.

 Nyt sävelihin ideaalit sointuu,
 Ja sieluun tunkee tietä suorimpaa.
 Ja tuskan alle murtunutkin tointuu,
 Kädestä urhoon miekka putoaa.
 Maan murheinensa sydän unhottaa,
 Ja aavistuksen aamutunteet koituu.

 Ja sana, Luojan lahja lapsillensa,
 Käy taidemuotoon, sointuun solmitaan.
 Ja Valotar sen nostaa rinnoillensa
 Ja vie sen siivin ulos maailmaan.
 Ja ideaali, pieneen sanaan vaan
 Valettu, muuttaa vallat kansoinensa. –

 Siis terve tänne kylmään Suomehemme
 Sä taiteen kevät, lämmin, ihana!
 Tuhansin tervetullut! vaikka emme
 Voi Sulle luoda Hellaan taivasta:
 Vaan tarjoommehan sulo-saloja,
 Ja tarjoommehan nuoret sydämemme!

G[ustaf]. L[önn]b[ec]k.

Lähde: Suomen Kuvalehti 15.4.1873.

Gustaf Lönnbeck
Runot
Suomen Kuvalehti
1873