Ilolaulu Suomen kielen kasvannosta
Missä syntyi Suomen neiti,
 Kussa kasvoi kaino lapsi?
 Mistä oppinsa otellut,
 Saanunna sanat mokomat,
 Kun ei kielensä keralla
 Sallittu salissa olla,
 Eikä oppihin otettu,
 Neuvon alle annettuna?
 Siitä ei sinä ikänä
 Tullut suurillen tutuksi,
 Eikä päässyt päivinänsä
 Ylimmäisten ystäväksi;
 Kulki köyhissä kylissä,
 Matalaisissa majoissa,
 Talonpoikien tuvissa,
 Kyntömiesten kartanoissa;
 Jos kerran kävi hovissa,
 Ei siihen sisällen päässyt,
 Saipa käyä kartanolla,
 Seinävierissä väristä;
 Eikä päässyt pännän päähän,
 Eikä sulkahan sopinna,
 Eikä laskettu lakeihin,
 Eikä tullut tuomioihin.

 Niin on aivan arvotonna
 Seissunna selän takana,
 Niinkuin köyhä kerjäläinen,
 Ovensuussa orpolapsi;
 Ei suvainnut suuret kielet,
 Vallankielet verraksensa,
 Eikä antaneet apua
 Orpolapsellen opiksi.
 Muoto murheesta häneltä
 Tuli aivan turmiolle,
 Nuttu päällä nukkavieru
 Varsin vanhasta sarasta,
 Tuntui tuhmallen sanoilta,
 Yksinkertainen opilta.

 Niinpä kulki kuun ikänsä
 Oman oppinsa nojassa;
 Tuosta herrat Helsingissä
 Katsoivat kalun tulevan,
 Alkoi tuota armahella.
 Siitä syntyi suuri seura,
 Kirjaseura kiitettävä,
 Joka alkaapi aluksi
 Opetella orpolasta:
 Silmät siistiipi liasta,
 Kaulan karstasta puhisti,
 Korvat kanssa kaunihiksi,
 Vartalon valeli veellä,
 Saippualla valkiaksi,
 Hapset harjasi hyväksi,
 Kähäräksi kaikki tyynni,
 Rinnat kaunisti kukilla,
 Panit paian palttinaisen,
 Valkoisen valitun liinan.
 Kaapu käyty Karjalasta,
 Röijy saatuna Savosta,
 Kengät on Kemistä tuotu,
 Sukat kanssa Kainuhusta.
 Panit kouluhun kotona,
 Alle oppinsa asetit,
 Yksi saatteli sanoja,
 Toinen neuvoi nuottiloita.

 Tuosta kasvoi kaunis neito,
 Suomen ympynen yleni,
 Suu on kuin sulalla tehty,
 Huulilta hunaja hiiluu,
 Kasvot kaunihit, koreat,
 Ruskeat kuin ruusunkukka,
 Silmät on sininäköiset,
 Lemmenlehtiset, leviät,
 Luonnossa ilo ihana,
 Rakkautta rinta täynnä.
 Jo nyt saattaapi salissa,
 Kamarissa kaunihissa,
 Oike’in omin varoinsa
 Seistä suurien seassa,
 Kirjat kaunihit käessä;
 Lauleleepi lemmenvirttä,
 Niinkuin lintunen lehossa,
 Toukomettinen metsässä,
 Jopa vertoja vetääpi
 Ruotsin kuulun ryökkinöille.
 Tuota herrat Helsingissä
 Kaikki katsovat ilolla,
 Herrat nuoret naimattomat
 Kilvan kihlata kokevat.

Pietari Makkonen
Runot