Kaksi (Avellan)
Linnan saliloissa säikkyy
 Lamput päivän hohtaavaiset.
 Loiston tulvasessa väikkyy
 Tuoksut hienot, ihmeenlaiset.

 Kaikk’ on säällään. Vieraat joutuu,
 Hurmoksissa onnen tiellä,
 Keväät kukkii, syksyt routuu
 Kultahemmuissansa siellä.

 Hetkeksi nyt häikkä herkee,
 Niinkuin kirkonkelloin soiden.
 Juhlan sankari jo kerkee,
 Silmät kietoo kaikkein noiden.

 Tuop’ on sulho. Tähdet hohtaa,
 Kullat painaa pukuimessa;
 Taivon onni mieltä johtaa
 Morsianta ootellessa.

 Ja hän saapuu. Kaunokaisen
 Taatto hellä tuopi tuolla
 Kautta joukon suurenlaisen
 Sulhon suurenlaisen puolle.

 Eik’ oo tyttö riemu-miellä,
 Onko hällä vajavuutta
 Voiko mietiskellä vielä
 Ennen saarnatointa, uutta?

 Kalveana välkkehessä
 Kauneuttaan tuskin muistaa,
 Kutri sylkkyy seppelessä,
 Kyynel poskipäällä luistaa.

 Vihkisanat kertoellen
 Kaikkein kuullen lausuu kieli;
 Kauvas, kauvas säikähdellen
 Karkas aatokset ja mieli.

 Linnan eessä aallot heittää
 Vasten vaaraa tyrskyänsä,
 Vuoren männistöisen peittää
 Pimeys jo yltänänsä.

 Vaahtoisella vaarasella
 Haahmon toki siinnät vielä.
 Yksinänsä iltasella
 Nuorukainen viipyy siellä.

 Syksy myrskypilvet syytää,
 Hän ei väisty kumminkana,
 Kaste hiuksissa jo hyytää,
 Tuost’ ei huoli ollenkana.

 Tyrsky rintaa ainiansa
 Huhtoilevi paaden päältä.
 Oi, hän seuras uniansa,
 Varjo vaan ei liiku täältä.

 Oi, kun syön on syömenlainen,
 Kuin on kaksi yhdenmoista!
 Toista katso yössä vainen,
 Linnan loistehessa toista.

 Yösen varjot, valkopäivä,
 Katkeruudet, riemu suuri,
 Eik’ oo kaikki tyhjä häivä,
 Rikki kun on elon juuri!