Synnöven laulu
Saa kiitos siitä kun leikiten
 Maat metsät juostihin lasna ennen
 Mä luulin jatkuvan leikin sen
 Viel’ harmaiks hiustemme mennen.

 Mä luulin jatkuvan leikin sen
 Viel’ luota koivujen lehtevitten
 Luo Päivärinnankin pengerten
 Ja kirkkoon päättyvän sitte.

 Mä istuin illat ja vuotin vain:
 Ja katsoin kankahan kuusitarhaan;
 Vaan varjot synkkeni notkelmain,
 Sun tieltä eksytti harhaan.

 Mä istuin illat ja vuotin vain:
 Hän päivän päättyen tielle entää.
 Niin sammuu kynttilä liehahtain,
 Koi nousee, iltahan lentää.

 On silmä tottunut vuottaissaan,
 Ei raukka viihdy nyt toisialla;
 Ei muita teitä nyt tunnekkaan,
 Ja polttaa kulmani alla.

 Sä neuvot kirkossa käymähän,
 Niin lohdun saisin ja lauhtuis vaivan’;
 Oi ällös sinne sä käskekään –
 Hän istuu vieressä aivan.

 Mut muust’ en huoli, kun tiedän sen,
 Ken meidät naapuriks yhteen liitti,
 Ja salli kulkea katsehen,
 Tiet sille metsähän niitti!

 Mut muust’ en huoli kuin tiedän vain,
 Ken tuolit alttarin ääreen suori,
 Ken laitti niin, että kaksittain
 Käy aina kulkue luoksi kuorin.

Bjørnstjerne Bjørnson
Reinhold Roine
Runot