Merikipu
Harmaat iltapäiväpilvet
 Laskevat lähemmäs meren pintaa,
 Joka synkkänä kohoaa niitä kohti,
 Ja välitse viiltävi laiva.

 Merikipeänä viel’ yhä istun maston luona,
 Ja latelen mietteitä itsestäni,
 Ikivanhoja, tuhkaharmaita tuumia,
 Joit’ ammoin lateli isä Loth,
 Kun makeat kaikk’ oli maistellut
 Ja jäljestä karvaita kakoi.
 Toisinaan tuumailen vanhoja juttuja:
 Kuink’ ennen ristimerkkiset pyhiinretkijät
 Myrskyisellä merimatkalla
 Pyhän neitsyen lohdullista kuvaa
 Lujauskoisina suutelit;
 Miten kipeä ritari moisessa merihädässä
 Daaminsa rakkaan hansikan
 Huulilleen painoi, lohdun löytäin –
 Mut itse istun ja ilkeissäni pureksin
 Vanhaa silliä, suolaista lohduketta
 Kissankiusassa, koirankurjuudessa!

 Sill’aikaa painivi laiva
 Ankaran aallokon kanssa;
 Kuin sotahevonen pystyhyn nyt
 Se kavahtaa, jotta peräsin ryskyy,
 Nyt taas se syöksyy suinpäin alas
 Kihisevään vesikitahan,
 Väliin se taas, kuin huoleton lemmenvoivukas,
 Koittavi kallistua
 Pimeälle povelle jättiläislaineen,
 Joka kovasti kuohahtaa,
 Ja äkkiä, huiman kosken tavoin.
 Kukistuu valkoröyhelöisenä,
 Minut itse vaahdolla peittäin.

 Tämä keijuminen ja heijuminen
 On inhottavaa!
 Turhaan mun silmäni tähystää ja etsii
 Saksan rantaa. Mut ah! vain vettä,
 Ja taaskin vettä, liikkuvaa vettä!

 Kuin talvinen taivaltaja illalla halaa
 Lämmintä kuppia teetä sydän-alaansa,
 Niin halaa nyt mun sydämmeni sinua,

 Isänmaani Saksa!
 Vaikka miekkoisen mantusi yllättääkin
 Hulluus, husaarit, huonot värssyt
 Ja penseän-ohuet hartauskirjaset;
 Vaikka zebrasi syöttävät itseään
 Ruusuilla, eivätkä ohdakkeilla;
 Vaikka komeat apinasi
 Joutensa prameillen
 Isoisina keikaroivat,
 Mielestään parempia ollen kuin muu
 Työksensä laahusteleva karja;
 Vaikka simpsukkaseurakuntas
 Kuolemattomaks’ itsensä uskoo,
 Se kun niin hitaasti hiiskuu,
 Ja vaikka se ääniä kerää siitä,
 Onko juusto juustomatojen oma,
 Ja vaikka se vielä kauan tuumis,
 Kuink’ Egyptinlampait’ on jalostettava,
 Jotta hienonis niiden villa
 Ja paimen vois niitä keritä
 Kuin muit’ ilman erotusta –
 Vaikka kohtakin hassuus ja nurjuus
 Sinut yllättää, oi Saksanmaa,
 Niin sinua sittenkin halajan:
 Sill’ olethan toki kovaa maata.

Heinrich Heine
Merenkulku