Merimiesten karkaamisesta
Merimiesten karkaamisesta.

Koska lopulla viime vuotta on O. V. S:missa
puhuttu merimiesten karkaamisista, joita viime vuosina
on valitettavasti paljon tapahtunut, niin saan
minäkin tässä mainita, mitä iise olen asiassa koetellut.
Mutta koska meidän merimiesten heikko äänemme ei
kuitenkaan kauvas kuulu eivätkä asianomaiset oikeudet
ota tutkiakseen syitä karkaus-rikoksiin, vaikka on välistä
niistä kysymyskin ollut, niin en myös minäkään
rupea kaikkia syitä tässä selittämään. Isomman palkan
saamisen halu ja muu huikentelevaisuus ei ole
kuitenkaan aina syynä karkaamiseen, niinkuin on luuloiteltu.
Sillä mekin, merimiehet, jos olemme kuinka
halpoja olentoja noitten niin kutsuttuin sivistyneitten
silmissä, kuitenkin kaipaamme usein terveellistä ruokaa,
tarvittavaa lepoa, vieläpä ihmisellistä kohtelemistakin,
joita tarpeita ei kuitenkaan kielletä ulkomaan
laivoissa, vaan annetaan niin paljon kuin mahdollista
on. Näitten puute ou valitettavasti kuitenkin
usein merimiesten suurena kiusana ja karkuun pakottajana
suomalaisissa laivoissa. Mitä merimiesten valan
rikkomisesta on sanottu, niin tutkikoot ne, jotka
virkavalan ovat tehneet ja heittäkööt sitten meitä ensin
kivellä. Vaikka merimies karkaamisellaan usein
tekee ison vahingon itselleen ja laivan omistajille,
jotka saavat pitää isompi-palkkasia sijassa, niin oman
vahinkonsa hän pian palkitsee, jos eteensä katsoo, eikä
meidän suomalaisten tarvitse ulkomaalla hyllynä ja
kulkijoina olla, koska suomalaiset merimiehet siellä ovat
yleensä kiitettyjä, mutta mistä syystä? — Selittäköön,
joka luulee tietävänsä ja meriasioita kamarissa miettii.
— Ei tuosta luulisi sivistykselle eikä isänmaalle
vahingolliseksi, jos laivain isännät ja asianomaiset oikeudet
pitäisivät huolta mvös merimiesten ylöspidosta,
koska nuo laivurit usein omaksi hvödykseen ylkomaalla
merimiehiä kiusaavat, niin ettei heillä ole
muuta pelastusta kuin karkaaminen.

Että useat merimiehet kyllä karkaavat ilman mitään
erinomaista pakkoa, ja laivureita löytyy todella sivistyneitäkin,
sitä en tahdo kieltää, vaan tämä on ainoastaan
sanottu niistä, jotka ovat sivistyksensä saaneet
sillä tavalla, että itse ovat olleet toisen käskyläisinä
ja onnen sattumisesta pääsneet päälliköiksi, ja siis
pitävät oikiana velvollisuutenaan kohdella käskyläisiään
miten heitä itseään ennen on kohdeltu. Toiset
sen sijaan kulkevat matkansa ja toimittavat tehtävänsä,
niin että ei kenellään ole mitään valittamista. —
Tähän lopetan minä tämän yksinkertaisen mietteeni
siitä, mitä olen itse asiassa koetellut, koska eivät muut,
jotka myös asian tuntevat, ole mitään puhuneet puollustukseksemme.

1861
Oulun Wiikko-Sanomia
Merimiehet