Jyväskylän työväen-yhdistykselle
Tää aik’ on rientojen, yhdistysten –
 Tää aika – aika on liittojen;
 Huojentaa kuormia kärsimysten
 Se tahtoo lemmellä veljyyden.
 Mik’ ompi onneksi armaan Suomen,
 Sit’ tähtää aikamme yhteistyö;
 Valjennut maallemme on sen huomen,
 Ijäksi siirtynyt pitkä yö. –

 On paljon kärsinyt Suomen kansa,
 On tuskat tuntenut tuhannet –
 On maansa höystänyt hurmeellansa,
 Voimansa uhrannut viimeiset.
 Kentillä Lützenin kerran voitti
 Se sankarimainetta ihanaa,
 Ja Siikajoen kun päivä koitti,
 Valaisi verta se, kunniaa.

 Kun pani peltojen viljan halla,
 Maamiehen toivehet murtaen,
 Ei edes näljän ja vaivan alla
 Sit’ tahranneet työt rikosten.
 Ei nälkäkuolema kauhuillansa
 Uljuutta kansamme murtanut:
 Sadottain haudaten kuolleitansa
 Se kesti kaikki – ei sortunut.

 Se aik’ on vierinyt aikaa sitten,
 Tää aika levon ja rauhan on.
 Tuost’ yöstä tuskan ja hurmehitten
 Meill’ aamu armas nyt noussut on.
 Sen valo kirkas nyt leimuaapi,
 Se vallan uudeksi olot luo;
 Nyt tieto, taidekin kukoistaapi,
 Työ kaikki hedelmät runsaat suo.

 Ja kansa uhkuvi nuoruuttansa,
 Se innoin yhtyvi rientoihin;
 Se tahtoo koitella voimiansa,
 Sen miel’ on jaloihin toimihin.
 Se tekee liittoja keskenänsä
 Ja yhdistyksiä perustaa,
 Ja puutteen poistaen keskeltänsä
 Vauraaksi itsensä kasvattaa.

 Tää aik’ on rientojen, yhdistysten –
 Tää aika – aika on liittojen;
 Huojentaa kuormia kärsimysten
 Se tahtoo lemmellä veljyyden. –
 Työväen yhdistys, työtäs hiljan
 Juur’ alkanutta sä jatka vaan!
 Nyt kylvät siemenes, siitä viljan
 Käyt kerran runsahan leikkaamaan!

 Käy viljan kylvöhön, joka kerran
 Työmiehen turvavi vanhuutta –
 Mutt’ ota kanssasi pelko Herran,
 Es’isäin kilpi tuo ankara.
 Edespäin rientäös – ennallensa
 Isäimme jääköhön rikkaus,
 Niin, heidän uskonsa, rakkautensa
 Ja jalo itsehen-luottamus!