Kirjeitä Afrikasta/5/1
Koska ”Suomalaisen” Toimitus on
arvoisassa lehdessään hyväntahtoisesti
julaissut muutamia yksityisiä kirjeitäni
täältä ”mustien maanosasta”, suotanee
minun yllä olevalla otsakirjoituksella
lähteä kertoelemaan ”Suomalaisen” arvoisille
lukijoille, kunnioitettaville kansalaisilleni
muutamia matkamuistelmiani.

Uukuambi! — mitä ja missä sen nimellinen
paikka on? — arvellee lukija
vilaistessaan otsakirjoitukseen. Ja kylläpä
tuota nimeä saisi kartoilta ja maantieteen
oppikirjoista hakeakin, jos sitä
hakemaan rupeaisi, sillä ainoastaan suurimmilla
ja uusimmilla Etelä-Afrikan
kartoilla voipi mainittu nimi esiintyä
sekä yksityisissä kirjeissä ja kertomuksissa
tulla mainituksi. Siis muutama rivi
maantiedettä, ennenkuin alan varsinaisen
matkakertomukseni.

Uukuambi on pieni kuningaskunta,
pinta-alalleen noin 2,500 neliökilometriä;
siis lähes viides osa Uudenmaan
läänin pinta-alasta. Se on yksi niistä
monilukuisista pikkuvaltioista, joita yhteisellä
nimellä kutsutaan Ambo- eli
Ovambo-valtioiksi ja maata, jossa nämä
valtiot sijaisevat Ambo- eli Ovambomaaksi.
 rajoittuu pohjoisessa
Kunene- ja Ombuengevirtojen haaroihin,
idässä Ombuengevirtaan, etelässä
Buschmannien (Pehkolaisten) alueesen,
jota nykyään Hererot ja Naamat omistelevat,
ja lännessä Kaokomaahan. Ambomaan
länsi-eteläisessä kulmassa, 17—18°
välillä eteläistä leveyttä ja 15—16°
välillä itäistä pituutta (Greenvich’istä
lukien) sijaitsee Uukuambin kuningaskunta.
Siellä käynnistäni on nyt aikomiseni
teille vähän kertoella.

Uukuambin nykyinen hallitsija Negumbo
oli jo useampia kertoja lähettiläänsä
kautta pyytänyt meikäläisiä käymään
häntä tervehtimässä, mutta sairauksien
tähden emme voineet aikoinaan
noita kutsuja täyttää. Kun vihdoin terveyteni
näkyi vakaantuneen, päätimme
tehdä matkan ja siten täyttää mainitun
hallitsijan hartaan toivoksen nähdä meidät
vierainaan. Viime helmikuun alkupuolella
lähetimme Negumbolle tiedon
matka-aikeistamme. Hän lähetti meille
vastauksen, että olemme varsin tervetulleita,
mutta matkalle emme kuitenkaan
saisi lähteä, ennenkuin hän lähettää
miehen meitä noutamaan. Muutaman
päivän perästä ilmestyikin lähettiläs,
sama mies, joka usein ennenkin Negumbon
puolesta oli käynyt meitä tervehtimässä
ja herransa terveisiä tuo
massa. Akapundja — se on tämän lähettilään
nimi — on Uukuambin kuningaskunnan
ulkoasiain ministeri ja
Negumbon ylimmäisiä neuvonantajoita.
Palkkioksi uskollisuudestaan mainituissa
viroissa on Akapundja saanut suuren
kulmakunnan eli läänin haltuunsa, jossa
hän maaherrana hallitsee. Muutama
sana tämän valtioministerin personallisuudesta.
Akapundja on iältään noin
55–60 v. paikoilla, lyhyenläntä, pienivartaloinen
vanhus; kasvojen piirteet
säännölliset, parta harmaassa. Nenä on
vähän roomalaiseen malliin muodostunut,
huulet paksut, kuten muillakin neekereillä,
ja melkein aina hienossa hymyssä.
Silmät terävät; katse läpitunkeva; otsa
korkea, takaraivo vähemmän ulkoneva
kuin muilla neekereillä. Iholtaan on
hän ihan sysimusta. Puhe on sujuva
ja järkevä, joskin toisinaan liian laajallista
ja seikkaperäistä. Ukolle on annettu
painavia virkoja, joissa neroa ja
huolellisuutta tarvitaan. Pienimmästäkin
virkavirheestä on näissä maissa
kova rangaistus. Akapundjakin on saanut
herraltaan useita selkäsaunoja.
Kerrankin oli hän, jostakin vähäpätöisestä
syystä, saanut maistaa Negumbon
keppiä oikein runsaassa mitassa, huolimatta
i’ästään ja arvostaan. Tuo kuninkaallinen
keppi oli sattunut niin kovasti
ukkoparan oikeaan käsivarteen että
luu murtui. Murtunutta paikkaa koristaa
nyt noin 25 cm. pitkä vaskilankakäärö,
jonka kuningas itse oli antanut
vanhukselle kunniamerkiksi selkäsaunasta
ja hyvitykseksi kepin tekemistä murroksista.

Tarpeenmukaiset matka-valmistukset
tehtyämme (täällä, näet, matkalle lähtiessä,
vaikka olisikin vain muutamia
päiviä kestävä matka tehtävänä, täytyy
ottaa koko talous, siihen kuuluvine
kalustoineen mukaan) lähdimme matkalle
v. helmikuun 19 p:nä k:lo 3 j. pp.

Pelätäkseni kertomukseni venyvän
liian pitkäksi, en nyt lähde seikkaperäisesti
kertoelemaan täkäläisistä kulkuneuvoista;
mainitsen vain lyhyesti, että
kaikki meikäläisten matkustukset — niin
lyhemmät kuin pitemmätkin — suoritetaan
nelipyöräisillä vaunuilla, joita vetää
8–10 paria pitkäsarvisia härkiä.
Ei täällä siis niin pääse ”mennä porhaltamaan”,
kuin siellä sivistyneissä
maissa.

Noin pari tuntia kuljettuamme saavuimme
tiheään metsään, jossa täytyi
kirves kädessä kulkea edellä tietä raivaamassa.
Tiheikköä ei kuitenkaan ollut
aivan pitkältä, noin kilometrin paikoille
vain, mutta silläkin matkalla ehtivät
vaunut jo pari kertaa puihin kiinni käymään.
Maanpinta oli sateesta kovin
pehmeää, jotta härillä — niitä kun oli
vain nyt 7 paria edessä — oli vaikeaa
vetää raskasta vaunua. Keventääkseni
edes hiukan härkien raskasta
kuormaa, käskin Akapundjan, joka erään
seuralaisensa kanssa oli koko ajan lähdöstä
alkaen istunut vaunun etukistulla,
kävelemään. Mitään lausumatta ja
varsin tyytyväisenä laskeusi hänen ylhäisyytensä
alas ”kuskipenkiltä oikomaan
vanhoja koipiansa.” K:lo ½7 pysäytimme
tiheässä metsässä ja vietimme
siinä yön rauhallisesti nuotiotulien ääressä.
Voin teille vakuuttaa ett’eivät
tällaiset iltamat ja yöt vapaassa luonnon
helmassa, tyvenen metsän sisällä,
nuotiotulien ääressä, ole hauskuutta
vailla. Kun on valittu sopiva paikka
yösijaksi, riisutaan härät, viritetään tuli,
haetaan pannut, padat ja kattilat esille
— ja yks’kaks on illallinen valmiina,
maahan levitetylle nahalle asetettuna.
Hyvältä maistuukin liha ja keitetyt riisit
raittiissa ulkoilmassa viileänä kesäiltana.
Iltaruan jälkeen istutaan sitten
tulilla ja kukin kertoelee vanhoja muistojaan
lapsuutensa tahi koulu-ajoilta, entisistä
matkoistaan y. m. m. —

Seuraavana eli 20 p:nä, k:lo 6 aamulla,
läksimme taas matkaamme jatkamaan.
Kulkumme kävi välistä kauniin
lehtimetsän lävitse, välistä pitkin pieniä,
viheriäisiä laaksoja. K:lo 9 ½ e.
pp. saavuimme eräälle vesipaikalle. Ilma
kun oli kuuma, katsoimme parhaaksi jatkaa
kulkuamme vasta illempänä. K:lo
½ 5 kumminkin lähdimme ajoissa ehtiäksemme
Uukuambin rajalle. Täällä,
näet, metsät eivät erityisesti kuulu mihinkään
valtioon. — Kuta lähemmäksi
Uukuambin rajaa tulimme, sitä kauniimmaksi
muuttuivat seudut. Viheriäisiä
laaksoja, pieniä lakeuksia myöten kulki
polkumme; siellä täällä kasvaa tuuhevia
lehtipuita, joista useimmat tuottavat
runsaissa määrin varsin mehukkaita hedelmiä.
Kelpaisipa ihmislapsen asus
kella noiden puiden siimeksessä ja viljellä
peltoaan noissa hedelmällisissä laaksoissa,
jos vain olisi kaikkina vuodenaikoina
tuota tärkeätä alkuainetta, jonka
puutteesta Europan vesirikkaissa maissa
ei tiedä mitään — nim. vettä. Sitä
ei ole noissa laaksoissa muulloin kuin
sade-aikana ja ainoastaan hyvinä sadevuosina.
—

Edellä mainittuna päivänä k:lo ½ 7
i. saavuimme Akapundjan kylään, joka
on ensimmäinen uukuambilainen kylä
suoraa tietä Ondongasta Uukuambiin
mentäessä. Kylä, jossa on useampia
taloja avaroine viljapeltoineen, sijaitsee
kauniilla paikalla. Suuria, tuuhevia
afrikalaisia hedelmäpuita: sykomoria y.
m. kasvaa pelloissa ja peltojen ympärillä
ja tekevät matkustajaan miellyttävän
vaikutuksen sekä tarjoovat hänelle
suojaa ja virkistävää varjoa polttavan
auringon helteessä. Kylän itä- ja länsipuolella
on viheriäisiä laaksoja, jotka
avaroina, tasaisina niittyinä aukeavat
matkustajan eteen, kun hän lähtee noiden
tuuhevien puiden suojasta. Paikka
kun on hyvin väkirikasta sekä — kuten
sanottu — seudut kauniit, olisi se erittäin
sopiva lähetyspaikaksi. Kristillistä
sivistystä kyllä tarvitsisivat nuokin Jumalan
kuvaksi luodut ihmisparat, sillä
heidän tapansa ja käytöksensä on niin
eläimellistä ja raakaa, että sivistynyt
ihminen sitä nähdessänsä ei voi olla
tuntematta syvää inhoa ja sisällistä kauhua.
Ne ovat liika alhaista laatua
voidakseni mainita niistä esimerkkejä.
Puhumattakaan ”yhdestä tarpeellisimmasta”,
josta pakanaraukoilla ei ole vähintäkään
tietoa, ja tuo heidän alhainen,
eläimellinen tilansa pitäisi herättää jokaisessa
kristityssä myötätuntoisuutta ja
samalla osanottoa pakanain sivistyttämistyössä.
— Mutta palatkaamme takaisin
matkakertomukseeni. — Myöhäinen
ilta kun oli päätimme viettää yön Akapundjan
talon edustalla. Kylää  ilmoitti Akapundja ettei hänen
pyssyssään ole mitään, jolla hän
kulmakunnalleen tulomme ilmoittaisi,
”vai mennäänkö sitä kylään &mdash arveli
ukko — niinkuin köyhät ja kerjäläiset
vain?” Ukon hartasta halua täyttääkseni
annoin hänelle kourallisen ruutia.
Siitä laati ministeri vahvan panoksen
pyssyynsä ja pamautti sen ilmaan.
Tyytyväisenä tuumiskeli sitten ukko:
”kyllä kai nyt kuulivat.”

1890
August Pettinen
Suomalainen
Uudelleen julkaistut kirjeet