Sargasso
Sargasso.

Sargasso-meren salaisuus.

Kirjoittanut .

Syyskuun lopulla ilmoitettiin rahtilaiva
„Wellington” „kadonneeksi”, ja
Cardiffissa ja Liverpoolissa rikastuivat
muutamat rauhalliset henkilöt,
jotka olivat toivoneet hyötyvänsä vakuuttaessaan
laivan ennenkuin se tulee
„kelpaamattomaksi”. Vakuutusyhtiö
maksoi „Wellingtonin” omistajille
vakuutusmaksun pitemmittä mutkitta.
Pari kolme rihkamakauppiasta
hyötyi jossakin määrin, myydessään
muutamille merimisten leskille suruharsoa,
ja siihen se asia oli päättynyt.
Rahat vaihtoivat omistajaa, ja
siellä ja täällä murtui joku sydän ja
perheitä tuli orvoiksi. Siinä kaikki.

„Wellington” oli purjehtinut Cardiffista
Trinidadiin ja matkalla kadonnut.
Pohjoisen Atlantin ulapat olivat
nielleet sen kertomatta mitään
sen katoamisesta. Mitään myrskyjä
ei ollut ollut, sen kulkureitillä ei ollut
ainoatakaan merkitsemätöntä karia,
eikä laivahylkyjä, jotka olisivat voineet
ajelehtia sen reitille. Hyvin
luultavasti oli se siis uponnut. Muuta
selitystä ei voitu keksiä. Eihän se
voinut panna siipiä selkäänsä ja lentää
taivaaseen, se ei voinut haihtua
olemattomaksi, ei voinut särkyä niin
pieniksi kappaleiksi, ettei jotain osaa
siitä olisi löydetty. Epäilemättä oli
se uponnut. Mutta mikä oli ollut
syynä sen uppoamiseen? Ja jos se
oli uponnut, niin miksi ei miehistö
etsinyt turvaa pelastusveneistä? Tässä
piili jotain salaperäistä. Meri piti
omana tietonaan monta sellaista tapausta
— ja piti ne visusti.

Wellingtonin katoaminen olisi tähän
päivään asti pysynyt salaisuutena (ja
selvittämättä jääneitä haaksirikkoja on
hyvin paljon), ellei „Pennsylvania”
olisi sattunut risteilemään eräällä valtameren
osalla eräänä määrättynä päivänä
neljä vuotta myöhemmin. „Pennsylvania”,
joka kuului Yhdysvaltojen
laivastoon, oli tieteellisellä matkalla,
etsien uuden lajisia kaloja, tai meriruohoja,
tai jotain muuta — meihin
ei kuulu, mitä se etsi. Laivalla oli
oppineita professoreita kiikareineen ja
tieteellisine koneineen, ja oppineet
professorit eivät suinkaan olleet etsimässä
„Wellingtonia”. Yhtä kaikki he
sen löysivät. Se keinui hopeankirkkailla
laineilla aivan vahingoittumattomana
kölistä maston huippuun asti,
koko runko oli aivan ehjä, koneet
nähtävästi käyttökunnossa ja ottamatta
lukuun muutamia aivan pieniä vikoja,
olivat kaikki venheet soutukunnossa,
ja kajutat — niin, niissä oli jotain,
josta meidän täytyy kertoa. „Wellingtonin”
ainoana asukkaana oli kuolema.

„Omituista!” sanoi tieteellistä matkaa
johtava kapteeni tullessaan haaksirikkoisen
laivan kannelle.

„Pennsylvanian” lääkäri tutki kajutassa
olevaa olentoa ja hän ilmoitti
kummallisen asian. „Kuollut nälkään”,
sanoi hän. „Mitään vammaa ei hänessä
ole minun tietääkseni.”

Koneenkäyttäjä, joka lähetettiin konehuoneeseen,
sanoi, että hiukan koneita
puhdistamalla saadaan „Wellington”
kuljettaa satamaan. „Koneissa ei ole
mitään vikaa”, huomautti hän, „lukuunottamatta
hiukan ruostetta. Varastossa
on monta tonnia hiiliä.”

Sitten tuli muuan professori, joka
oli sillä välin soudellut laivan ympärillä.
„Katsokaahan tätä?” sanoi hän.
Hän ojensi toisille kappaleen merikasvia.
„Minä menin uimaan teidän
täällä tutkiessanne, sukelsin katsomaan
propellia ja silloin löysin tämän.

„Propelli on epäilemättä mennyt
rikki”, sanoi kapteeni. „Propellin
kadottaminen on ainoa seikka, joka
on voinut pakoittaa heidät seisahtumaan
matkallaan. Mutta miksi he
eivät menneet veneisiin menetettyään
propellin, jumala sen yksin tietää.”

Professori oli hyvin vakava. „Propelli
on paikallaan, mutta sen ympärillä
oli tätä.” Ja jälleen hän näytti
meriruohoa.

„Laiva on tietysti joutunut meriruohojen
keskelle, ajelehdittuaan, jumala
tiesi, kuinka kauan.”

„Ehkä.” Professori heitti meriruohon
laivan kannelle ja otti sikaarin. Sitten
hän alkoi miettiväisesti tupakoida.

„Tuo kaikki on vain arveluita”, sanoi
hän. „Sargasso voisi meille kaikki
selittää. Ja siihen asti, kunnes teidän
miehenne ovat löytäneet toisen selityksen,
on minun paras. Niin, sargasso
on minun selitykseni tähän arvoitukseen.”

Tohtori palasi kajutasta kädessään
pieni kimppu paperiliuskoja. „Meidän
ei tarvitse mitään arveluita tehdä”,
hän sanoi. „Tässä on koko asian selitys.
Laivalla on ollut muuan sanomalehtimies,
joka terveyttään hoitaakseen
on lähtenyt matkalle. Hän on
kirjoittanut kaiken — ainakin melkein
kaiken. Loppua ei ole kirjoitettu.”

Sanomalehtimies oli kirjoittanut päiväkirjaansa
seuraavasti:

Jotain omituista on tapahtunut, ja
pitääkseni kaikki muistissa Trinidadista
sanomalehdelleni lähetettävää tiedonantoa
varten, kirjoitan tähän muistiin
kaiken. Viime yönä, kun tavallisella
vauhdilla kiisimme eteenpäin,
ja minä olin kajutassa maaten sohvalla,
lukien erästä kertomusta, tunsin
äkkiä laivan kulussa omituisen
muutoksen. Eteenpäin kulkemisen
tunne, silloin kun ollaan laivalla keskellä
valtamerta, on niin selvä, ettei
kukaan sitä unohda. Tällä hetkellä
tunsin selvästi tämän liikunnon seisahtuvan.

Laiva ei seisahtunut äkkiä, se ei
ollut samanlaista kuin olisimme äkkiä
töytäisseet karille. Mitään sellaista
tärähdystä ei tuntunut. Yhtä kaikki
minä olin pudota sohvalta ja pelastuin
siitä tarttumalla äkkiä sohvan selkänojaan.
Laiva ei ollut painanut keulaansa
alaspäin, vaan kölinsä. Kaikki
tämä tapahtui suuremmatta melutta.
Päinvastoin tapahtui se hiljalleen melkein
samalla tapaa kuin höyryveturi
tekee mennessään vietereillä varustettua
puskuria vastaan. Ainoa seikka,
mikä tapahtui kajutassani, putoamistani
lukuunottamatta, oli se, että eräs
pullo putosi pöydältä ja vieri permannolle.

Nousin istualleni ja kuuntelin. Propelli
pyöri yhä ja laiva tärisi. Mutta
minä olin kadottanut eteenpäin menemisen
tunteen, joka ihmisellä aina
on silloin, kun hän kuuntelee propellin
käyntiä. Hetkeä myöhemmin kapteeni,
joka jo oli ollut vuoteessa,
syöksyi ylös puolipukimissa ja paitahihasillaan.
„Pysäyttäkää koneet!”
kuulin hänen huutavan perämiehelle,
juostessaan kannelle.

Sekuntia myöhemmin kilahti merkkikello,
koneiden käyti hidastui ja taukosi
sitten. Kaikki oli hiljaista.

Seurasin kapteenia kannelle. Hän
oli komentosillalla. Näin hänen kasvonsa,
sillä siellä oleva lyhty valaisi
ne. Hän näytti hyvin kummastuneelta.

Riensin hänen luokseen. „Mitä on
tapahtunut?” kysyin minä.

„Hitto vieköön, jos itsekään sen
tiedän”, sanoi hän. „Jos täällä olisi
hiekkasärkkiä — hiekkasärkkiä, keskellä
Atlantin merta!” Hän tuijotti
pimeään.

Yö oli pimeä. Oli kuutamo, mutta
kuu oli peittynyt tummiin pilviin.
Laivan pysähdyttyä tunsi, kuinka omituisen
kuumaa ilma oli.

„Täytyy käyttää valonheittäjää”, sanoi
kapteeni.

Mastossa oleva valonheittäjä, jota
käytetään laivan tullessa satamaan,
syttyi. Sen kirkas valo valaisi meren
joka taholta.

Merenkö? Mitä on meri?

Meidän edessämme oli jotain laajaa,
liikkumatonta ja synkkää. Mutaako?
Ei, ei mutaa. Se ei ollutkaan
niin liikkumaton, kuin minä olin
ajatellut. Silloin tällöin se liikahti
aivan kuin laine. Sen pinta ei ollut
kuitenkaan vettä. Se lainehti, mutta
se ei lainehtinut sillä tapaa kuin vesi.
Siellä täällä oli siinä selviä juovia.
Se ei varmaankaan ollut vettä.

„Meriruohoa, kautta Jupiterin!” sanoi
kapteeni. „Monien metrien — 
satojen metrien päähän sitä, niin
kauaksi kuin silmä kantaa. Olen kyllä
kuullut Golf-virran meriruohosta, mutta
en koskaan ole kuullut tällaisesta. Meidän
on hyvin vaikeata päästä sen läpi.
Me peräydymme ja sitten aamun tultua
kierrämme sen ympäri. Meriruoho
ei ole mikään leikin asia silloin, kun
sitä on noin paljon. Täydellä koneella
taaksepäin!”

Perämies antoi merkin konehuoneeseen,
ja alhaalta kuului koneen pauhina.
Laiva vapisi liitoksissaan.

Minuutin ajan seisoimme paikallamme.
Sitten kapteeni kiirehti merkinantolaitoksen
luo vääntäen osoittajan
„seis” sanan kohdalle.

„Minun täytyy ensin katsoa laivan
perää”, sanoi hän, „Meriruohoa on
tarttunut propelliin, täytyy koettaa
saada se siitä pois.”

Minä menin hänen kanssaan laivan
perään, ja me laskimme lyhdyn alas.

Sielläkin oli meriruohoa. Ei paljon...
noin parin jalan päässä laivan
perästä. Laiva oli kääntynyt ja sen
sijaan, että propelli olisi raivannut
itselleen tien siitä pois, olikin se mennyt
ruohon sisään. Laivan tekemä
väylä näkyi aivan selvästi, vesi kimalteli
siinä.

„Tukala paikka”, sanoi kapteeni.
„Meidän on vaikea päästä täältä pois,
mutta täytyy ainakin koettaa.” Hän
palasi komentosillalle jättäen perämiehen
laivan perään pitämään sitä silmällä.

Taas pantiin koneet täyteen käyntiin,
tällä kertaa vielä kovemmalla
pauhinalla kuin edellisellä kerralla.
Laiva ponnisteli päästäkseen vapaaksi.

Se liikahti hiukan ja keinui. Samalla
nousi alhaalta’ meriruohoista
jokseenkin miellyttävä tuoksu.

Kapteeni rypisti silmäkulmiaan. „Ei
käy päinsä”, sanoi hän käskien uudelleen
pysäyttää koneet. „Meidän täytyy
lykätä vene vesille ja leikata
meriruoho irti propellista.”

Hän mietti hetkisen ja sanoi sitten:
„Parasta on kai odottaa aamunkoittoon.”

Hän odotti ja lopulta aamu alkoi
kajastaa idästä. Pilvet alkoivat punertua
ja vihdoin taivas välkkyi kirkkaan
sinisenä.

Taivaan sini vaikutti meihin rohkaisevasti,
vaikka päivä osoittikin
meille hyvin peloittavan näyn. Niin
kauaksi kuin silmä kantoi, välkkyi
meriruoho auringon valossa. „Se ulottuu
penikulmien laajuudelle”, sanoi
kapteeni, tarkastettuaan mastosta sitä
kiikarilla. „Penikulmien päähän! En
ole eläissäni kuullut sellaisesta. Muutaman
metrin levyisiä meriruohopaikkoja
kohtaa silloin ja tällöin. Välimerelläkin
olen nähnyt sellaisia. Ja
Tyynessämeressä kokonaisia meriruoho-saaria.
Mutta tämä ei ole mikään
saari, tämä on kokonainen mannermaa.
Jota pikemmin me pääsemme
vapaaksi tästä mannermaasta, sitä parempi.”

Alue, joka eroitti meidät sinisestä
valtamerestä, oli luullakseni yöllä paljon
laajennut, mutta vene voisi helpolla
päästä sen läpi, me voimme antaa
laivan peräytyä ja minulla on mainio
kertomus sanomalehteämme varten.

Vene laskettiin vesille ja vaipui
ruohon sisään. Vesikelloja nousi sen
ympärille ja särkyi, ja minä tunsin
tuon saman tuoksun, jonka jo aikaisemmin
olin tuntenut ja joka nyt alkoi
minua inhoittaa. Osa miehistöä — 
Cardiffissa pestattuja, kaikkiin maailman
kansoihin kuuluvia miehiä — 
laskeutui veneeseen. Se vaipui hiukan
syvemmälle ruohoihin. Airot
otettiin esille.

Silloin ilmestyi ensimäinen levottomuuden
aihe. Vene ei liikkunut paikaltaan.

Airot eivät vaikuttaneet mitään. Ne
jäivät kiinni ruohoihin, joita ne nostelivat
ylös. Vene keinui puolelle ja
toiselle soudettaessa. Mutta ei päästy
tuumaakaan eteenpäin. Miehet hikoilivat
otsansa hiessä. Mutta kaikki
heidän ponnistuksensa olivat aivan
turhia.

Kapteeni kiroili. „Heittäkää tuo!”
huusi hän viimein. Miehet lakkasivat
soutamasta. „Perämies, te saatte
mennä katsomaan laivan perään, onko
puukoista mitään apua. Me laskemme
teidät sinne köyden avulla.”

Puukoista ei ollut mitään apua.
Perämies katkoi meriruohoa puukollaan
ja nosteli suuret kasat sitä syrjään,
mutta se ei mitään auttanut.
Vaikka hän olisikin voinut tehdä väylän
ruohistoon, olisi siihen uutta ruohoa
heti tullut. Mutta hän ei hetkeäkään
toivonut voivansa avata mitään
väylää. Meriruohisto oli syvää — ehkä
pohjattoman syvää. Kun pistettiin
seiväs siihen, oli sitä vastassa aina
vain ruohistoa vaikka kuinka syvälle.
Jossain sen alla täytyi olla avointa
vettä, mutta yhtä syvällä kuin on paksuimman
jään alla. Kuinka syvällä?
Sitä ei voinut sanoa.

Koneet pantiin taas käyntiin ja raivoissaan
ne taistelivat tätä kietovaa
hirviötä vastaan. Laiva vapisi ja keinui,
painoi peräsimen noin kyynärän
päähän taaksepäin ja ponnahti taas
eteenpäin. Siitä ei siis ollut mitään
tulosta.

„Me olemme ajautuneet kiinni!”
sanoi kapteeni.

Ja me olimme todellakin ajautuneet
kiinni.

Äkkiä muuan huomautti, että vene,
joka oli laskettu laivan viereen, ei
ollutkaan enää yhtä lähellä. Meriruohoa
oli tullut sen ja laivan väliin.
Me kuljimme hitaasti, mutta aivan
huomattavasti eteenpäin. Köysi heitettiin
veneeseen ja se vedettiin hitaasti
ja suurin vaivoin laivaan. Meidän
kunnoituksemme meriruohoa kohtaan
kasvoi nähdessämme, miten suurella
voimalla se vastusti veneen vetämistä
ja aivan kuin imusarvilla takertui
sen perään.

Vene vedettiin taas laivaan ja miehistö
meni syömään päivällistään.

Me olemme yhä vielä keskellä ruohistoa
ja avoin vesi on yhä kauempana.
Koko eilispäivän olivat koneet
täyttä voimaa käynnissä, mutta mitään
tulosta ei huomattu. Tämä on kamalaa.
Mastoon on asetettu vahti, joka
pitää silmällä ohi kulkevia laivoja,
joita voisimme kutsua avuksemme.
Jos me voisimme saada köyden avoimella
merellä kulkevaan valtamerilaivaan,
voisi se vetää meidät pois. Ellei
laivaa näy...

Kapteeni on kieltäytynyt sanomasta,
mitä tapahtuu, ellei laivaa näy.

Joka tunti kasvaa välimatka, joka
eroittaa meidät avoimesta vedestä.
Joko se kasvaa nopeasti tai sitten jokin
näkymätön voima kuljettaa laivaa
tämän limaisen mannermaan keskelle.

Miehet alkavat mutista. He tahtovat
jättää laivan. Kapteeni ei tahdo
suostua siihen niinkauan kuin on hiiliä
ja koneet voivat ponnistella vapauttaakseen
meidät.

(Myöhemmin.) Tätä kirjoittaessani
ovat koneet lakanneet käymästä. Meriruoho
on kietoutunut propelleihin, ja
koneet, vaikka eivät olekaan menneet
pilalle, ovat saaneet kaikellaisia vammoja,
niin että niitä täytyy korjata.

Avoin vesi on nyt noin sadan kyynärän
päässä meistä. Joka puolelle
ulottuu tämä ruohisto. Se on kamalaa
ja sen tuoksu alkaa vaikuttaa turmiollisesti
terveyteemme. Suuri osa
siitä näkyy olevan mätänemistilassa.
Luultavasti on kaloja joutunut siihen
ja kuollut. Ehkä siinä on myöskin
hylkeitä.

Miehistö alkaa kapinoida ja kapteeni
on luvannut koettaa jättää laivan.
Lähteä siitä veneellä on aivan
mahdotonta. Ei millään voimalla voisi
soutaa ruohiston halki. Laivan puuseppä
on ehdottanut, että pitkin ruohistoa
pannaan lautoja. Ne eivät voi
vaipua. Niistä voi laatia lautan ja
sitten sitä pitkin kantaa veneen avoimen
veden rajaan asti. Osa miehistöä aikoo
koettaa sitä tänä iltana. Parhaillaan
valmistetaan lautoja.

(Myöhemmin.) — Kauheaa! Kauheaa!

Laudat asetettiin ruohiston päälle
ja niistä muodostui luja silta. Miehet
laskeutuivat niille ja veivät mukanaan
uusia lautoja, jotka he laskivat
edellisten jatkoksi. Tie alkoi tulla
yhä pitemmäksi. Se nousi ja laski
hiljalleen, mutta muuten oli se aivan
turvallinen kävelytie. Miesten jalat
tuskin kastuivat kävellessään sillä.

Tämä näky oli omituinen. Miehet
tekivät ahkerasti jopa kuumeisestikin
työtä, ja kummallinen puusilta tuli
yhä pitemmäksi. Lopulta viimeiset
laudat olivat lasketut ruohiston päälle
ja avoimen veden reunaan oli päästy.
Sillan toisessa päässä olevat miehet
huusivat hurjasti hurraata, enkä minä
sitä ihmettelekään. Avoimen veden
kohtaaminen mahtoi tuntua heistä suorastaan
virkistävältä.

He palasivat laivaan ja vene — 
pienin, mikä meillä oli — laskettiin
alas. Sen painosta painui silta vähän,
todellakin ihmeellisen vähän alas. Ruohoja
tuli lautojen päälle, mutta se ei
mitään merkinnyt.

Miehet nostivat veneen olkapäilleen
alkaen hitaasti ja hyvin varovaisesti
astella avointa vettä kohden.

Aurinko oli jo laskenut mailleen,
mutta oli kuutamo, ja oli aivan valoista.
Laivaan jääneet katselivat tavattoman
suurella jännityksellä veneen
kuljettamista.

He olivat päässeet noin puolitiehen,
kun jotain kamalaa tapahtui.

Sanoi ei sitä voi kuvata. Mitä kamalin
hyökylaine tuli. Parin sekunnin
ajan minä toden totta uskoin, että
jokin kamala merihirviö oli noussut
meriruohiston alta. Olkoon kuinka
tahansa, tapauksen kulku oli seuraava:

Ruohiston läpi kulki äkkiä tavattoman
voimakas lainehtiminen. Me, jotka
olimme „Wellingtonissa”, saimme taistella
kaikin voimin pelastaaksemme
henkemme. Laiva suorastaan seisoi
pystyssä, keula ilmassa. Hetkisen
sen keula oli korkealla ilmassa. Seuraavassa
hetkessä sen perä oli korkealla
ja keula alhaalla.

Me koetimme takertua mikä mihinkin
kiinni, nähdessämme laineen tulevan,
jos voi kutsua laineeksi tuota
huimaavan korkeata, kiinteätä, vuoren
tapaista vyörymää.

Seuraavassa hetkessä oli laine ennättänyt
puusillan keskellä kulkevat
miehet.

Silta nousi korkealle ilmaan ja katkesi.

— — —

Kuului kamala kauhun huuto ja
sitten oli kaikki hiljaista. Miehet,
silta ja vene, kaikki oli kadonnut tuohon
suohon. Ne vaipuivat sen sisään
ja heidän huutonsa tukehtuivat...

Kapteeni sanoo, että tuon ilmiön
syynä oli merenalaisen tulivuoren
purkautuminen. Tämä selitys ei ollut
täysin luotettava. Sen me kaikki huomasimme,
että tunti tai pari tämän
laineen jälkeen oli ruohisto meidän
laivamme ympärillä ohuempana. Se
oli murtunut ja hajaantunut ja kovalla
ponnistuksella olisimme voineet päästä
vapaiksi. Mutta koneet eivät olleet
käyttökunnossa. Mikä kohtalon iva!

Taukoamatta puhaltaa tuuli tämän
ruohistomannermaan keskustaa kohden,
muussa tapauksessa me nostaisimme
purjeet koettaen niiden avulla
päästä pois. Me olemme aikoneet
valmistaa toisen puusillan, mutta paljon
pitemmän kuin ensimäinen. Entinen
silta oli köydellä sidottu laivaan
kiinni, mutta me emme voi nostaa
sitä ylös, ruohisto on tukkeutunut sen
päälle.

Toisen puusillan tekoon ryhdyttiin
tänä aamuna, mutta huomattiin se
mahdottomaksi. Sen toiseen päähän
alkoi ruohisto kietoutua, ja sitä tuli
yhä enemmän, yhä enemmän...

Me olemme olleet nyt kokonaisen
viikon ruohistossa, eikä avointa merta
näe mistään muualta kuin mastosta.
Olemmeko me todellakin tuomittuja?
Vaikeata on sitä otaksua. Laivassa
on kylliksi ruokaa ja kylliksi hiiliä...

Mutta mitä hyötyä meillä on ruuasta
ja hiilistä?

Ei mitään toivoa. Koneet ovat taas
käynnissä. Mutta niistä ei ole mitään
apua.

Meidän asemamme alkaa vaikuttaa
hermoihimme. Muuan italialainen väittää
yöllä ruohistosta nousseen kamalan
hirviön, joka koetti kiivetä laivan
kannelle. Kun häneltä kysyttiin, minkä
näköinen tuo eläin oli, niin vastasi
hän, että se oli aivan kuin jättiläissuuri
sisilisko, jolla oli loistavat silmät.
Sehän on järjetöntä, mutta minä
en ihmettele, että miehet ovat alkaneet
tulla levottomiksi. Tämä on kamala
seutu.

Ruoka-annoksia on pienennetty. Selvä
järki vaatii sen, mutta miehistö mutisee.

Sähköakkumulaattorit ovat loppuneet
ja me voimme saada sähkövalomme
illalla ainoastaan sen kautta, että panemme
sähkökoneen käymään. Kapteeni
näyttää kummalliselta. Hän oli
viime yönä kannella, ja hänkin tunnustaa
nähneensä kummallisen elävän
olennon — keskellä ruohistoa. Hän
ei suostu selittämään, minkä näköinen
se oli, mutta hän sanoo, että sillä oli
kova ääni.

Onko ruohistossa eläimiä? Viime
yönä minä menin kannelle vartioimaan.
Kuu on jo vähenemässä, mutta valoa
on kuitenkin niin paljon, että koko
tuon kamalan tasangon saattaa nähdä.
Toisinaan siitä nousee vesikelloja, toisinaan
se liikahtelee, mutta aina se
säihkyy, säihkyy pienissä välkkeissä.

Keskellä yötä kuulin etäältä ääntä.
Katsahdin sinne päin, josta se kuului,
ja näin — näin jotain, joka liikkui
laivaa kohden pitkin ruohistoa aivan
kuin lintu, eikä kuitenkaan lintu. Se
oli liian suuri ollakseen lintu. Sitten
se yhä läheni. Ja sen tultua lähemmäksi
näin, ettei se lentänytkään, niinkuin
olin luullut. Se oli todellakin
ruohistossa, mutta sen pää (jos se oli
pää) liikkui usean jalan korkeudella
ruohistosta laihan, hyvin laihan kaulan
päässä. Kaula nousi ja laski ruohistossa
ja pää tuli yhä lähemmäksi, yhä
lähemmäksi...

Se vaipui ja katosi. Ruohisto painui
sen päälle.

Oliko siellä todellakin ollut jotain?
Nyt ajattelen asiaa kirkkaalla päivällä
ja minun mielestäni on se paljas öinen
harhanäky. Mutta jos meidän
täytyy taistella sellaisia harhanäkyjä
vastaan öisin, niin parasta on silloin
luopua öisistä vartioimisista laivan
kannella, muuten saamme taistella
yhtä hyvin mielipuolisuutta kuin ruohistoakin
vastaan.

Miehistö on tehnyt kapinan. He
tahtovat saada haltuunsa ruokavarat
ja väkijuomat. Kapteeni, perämies,
molemmat koneenkäyttäjät ja minä
olemme sulkeutuneet kajuttaan.

Taas on vuorokausi kulunut!

Me olemme koettaneet neuvotella
miesten kanssa. Turhaan.

Niin, tässä ruohosto-erämaassa on
todellakin eläimiä.

Viime yönä maatessamme kajutassa
kuului laivan kylkeä vastaan jonkinlaista
raapimista. Musta, suuri olento
kulki ikkunan ohitse pimittäen hetkiseksi
kuun valon. Sitten oli kaikki
hiljaista. Me emme nähneet mitään
muuta, mutta emme tohtineet mennä
kannelle peläten miehistöä, jolla on
revolverit ja joka uhkaa ampua jokaisen
meistä heti, kun vain näkee.

Ovatko meidän aivomme menneet
sekaisin? Viime yönä me kaikin kolmisin
heräsimme laivan vierestä kuuluvaan
ammuvaan, viheltävään ääneen.
Ikkunoista ei voinut nähdä mitään. Ääni
tuli kauempaa laivan keulan puolelta.

Sitten kuului raapiva ääni, aivan
samanlainen kuin se, minkä kuulimme
tiistaina, vain selvempänä. Se muistutti
käpälän raapimista. Samalla tuntui
aivan kuin olisi kettinkejä vedetty.

Käpälä, jos se sellainen oli, poistui
hetkisen kuluttua. Aamu tuli. Ikkunoista
ei voinut nähdä mitään muuta
kuin autiota ruohistoerämaata.

Viime yönä kuului taas tuota raapimista,
ja sen jälkeen eläin, jos se
sellainen oli, nousi kannelle ja liikuskeli
siellä kaataen yhtä ja toista. Ennen
aamua se poistui.

Se tuli taas viime yönä, ja tuskin
se oli päässyt kannelle, kun keulasta
kuului kamala huuto.

Miehistö on liittynyt meihin — taistellaksemme
yhdessä yhteistä vaaraa
vastaan. Mitä tuo vaara on, ei voi
kukaan sanoa. Ainoa, mitä tiedämme,
on se, että ylikippari oli kannella ja
että tuo peto vei hänet pois.

Kolme viikkoa on nyt kulunut.

Sen jälkeen kun sovinto tuli miehistön
ja meidän välillemme, voimme
liikkua niin paljon kuin tahdomme
kannella. Odotimme pedon tuloa kajuutan
suojassa, mutta sitä ei näkynyt.

Kapteeni arvelee, että nyt olemme
enemmän kuin penikulman päässä
ruohiston reunasta. Hän on nähtävästi
kadottanut kaiken toivon päästä
täältä pois.

Surullinen tapaus tänä päivänä. Kapteeni
ampui kuulan ohimoonsa.

Ajattelen, oliko hän täysillä järjillään?
Eiköhän ole parempi jouduttaa
kuolemaa kuin odottaa, odottaa — 
kunnes joku kamala kidutus surmaa
ihmisen tuuma tuumalta, tai kunnes
hulluus tulee?

Muutamat miehistöstä ovat alkaneet
juoda väkijuomia.

Asiaa ajatellessani, eivät he ole sen
hullumpia kuin kapteenikaan.

Nuorempi koneenkäyttäjä kiinnitti
tänään lautoja saappaisiinsa ja koetti
astella ruohistoa pitkin. Mitä hän
toivoi voivansa saavuttaa päästyään
ruohiston toiseen ääreen, en tiedä.
Hänen kokeensa epäonnistui heti.
Hän kompastui... ja ruohisto nieli
hänet.

Peto tuli taas viime yönä ja me
kaikki näimme sen... Taivas auttakoon
meitä!

Perämies on tullut hulluksi.

(Myöhemmin.) Meidän täytyi ampua
perämies puolustaaksemme henkeämme.

Laivan puuseppä tuli tänään minun
luokseni pyytäen minua ampumaan
hänet. „Minulla ei ole itselläni rohkeutta
siihen...”

Kauheata! Enhän minä sitä voinut
tehdä.

Neljä viikkoa!

Laivan puusepällä oli enemmän rohkeutta
kuin hän itse luulikaan...

Minä olen nyt yksinäni kajutassa,
jälellä olevat miehet ovat kaikki humalassa.

Jos tuo peto tulee tänä yönä, niin
menen sitä vastaan...

— — —

Tässä loppui päiväkirja.

„Se oli sittenkin sargasso-ruohoa”,
sanoi kapteeni hitaasti. „Te olitte
oikeassa. Mutta millä ihmeellä pääsi
laiva lopulta siitä vapaaksi?”

„Tuli toinen vedenalainen maanjäristys,
mutta tällä kertaa entistä suurempi.
Minä luulen, että suuri hyökylaine
nousi, ruohisto pirstaantui sinne
ja tänne, sitten tuli ankara myrsky,
ja nyt me kohtaamme „Wellingtonin”
keskellä kirkasta valtamerta.”

Kapteeni katsoi sikaariinsa. „Ja
nuo pedot, joista päiväkirjassa puhutaan,
onko niitä todellakin olemassa?”

Professori avasi kämmenensä. „Oletteko
ennen nähnyt tällaista suomusta?”
kysyi hän.

Suuri suomus — luultavasti tavattoman
suuren kalan suomus — oli hänen
kädessään ja loisti auringon valossa.

„Mistä te sen löysitte? Se on toden
totta tavattoman suuri suomus. Ainakin
kaksi tuumaa leveä ja lujaa kuin teräs.”

„Tämä suomus”, sanoi professori
ja pisti sen taskuunsa, „ei ole minkään
kalan, imettäväisen eikä matelijan,
ei minkään muunkaan eläimen,
josta olen kuullut puhuttavan. En
voi teille sanoa muuta kuin että löysin
sen ohjauskopin seinästä, johon se
oman limansa vaikutuksesta oli jäänyt
kiinni.

Kapteeni ja professori katsoivat
toisiinsa. Sitten tohtori, joka oli kuunnellut
kertomusta, lausui:

„Minä kiitän onneani, etten ollut
„Wellington ”-laivassa.”

Lähde: 

Ward Muir
Nuori Voima
1908
1910
Novellit