Sovinto
Kuuhut katsoo iltasella
 Korven kolkkaan synkeään,
 Siellä karhun kupehella
 Makaa miesi verissään.

 Nojaa päänsä rikkinäinen
 Karhun paksuun kämmeneen,
 Karhu raukk’ on tyytyväinen,
 Veitsi on käynyt sydämeen.

 Miehen silmät vaipuneina,
 Jäsenensä hervonneet,
 Puol’ on päätä sirpaleina,
 Veret hankeen juossehet.

 Karhu raukan silmät hohtaa
 Vaimeata valoaan;
 Vaikka murhaajan ne kohtaa
 Tult’ ei iske kumminkaan.

 Miks nyt muuta ajatella
 Yks’ on seikka kummallai:
 Kyll’ on sijaa nietoksella
 Maata heidän molempain. –

 Lumen tullen ahkerasti
 Laati karhu pehkoaan:
 Tuossa lepään kesään asti,
 Totta raukka rauhan saan! –

 Ei! on suojas kehno viita,
 Surma mieless’ useain;
 Nytkin päättyi vaino, riita
 Vasta kuollen molempain.