Uni sekin
Ma raivasin tien erämaahan
 ja kukkia kasvatin
 polun varteen paljon, paljon,
 ja – työtäni silmäilin.

 Ja katso! se kaikk’ oli ihmeen
 ihanaa, sopusointuisaa,
 ja muut’ ei puuttunut tuosta
 kuin kukkien kulkijaa.

 Vaan silloin saavuit sa sorja
 kuin kukkien haltijatar,
 kuin korven keinuva keiju,
 hämyn henkien valtijatar.

 Ja viitaten sulle, ma lausuin:
»polun tuon minä sulle tein;
 sen saat sinä armahin, koska
 olet kallis sa sielullein.

 Ma en sitä astua taida,
 en kukkia kulkea saa;
 korut nuo näät eivät siedä
 mun jalkaini poljentaa.

 Ma syrjässä seison vainen,
 kun kuljet sa kaunoinen,
 ja kaukaa, kaukaa ma riemuin
 sun leikkiäs silmäiien».

 Noin lausuin. Nyökäten päätä
 jätin näin polun polkijaks sun.
 Ma jäin. Mut riemusin vielä,
 uni loppunut kun oli mun.