Muistomerkkiä jaettaessa
Kun merimiesi nousee laivahansa
 Ja lähtee kohden merta siintävää,
 Häll’ ankkuri on vahva mukanansa,
 Vaikk’ ilma tyyni on ja kaunis sää.
 Hän tietää myrskyn raivon, mylviväisen
 Kaunista ilmaa joskus seuraavan;
 Hän tietää monen aallon vaahtopäisen
 Ja salakarin matkall’ uhkaavan.

 Ja silloin, raivosäällä, kolkoss’ yössä,
 Hän ankkurinsa pohjaan vajottaa;
 Ei uuvu hän, vaan ahkerass’ on työssä
 Ja uutta säätä toivoo parempaa.
 Ja taas kun Korkein hyvän ilman antaa
 Hän laivahansa nostaa ankkurin
 Ja meren laine hartioillaan kantaa
 Kotoa kauas ja taas kotihin.

 Koht’ onpi tullut meillekin jo hetki –
 Me purjehdimme mekin – maailmaan;
 On edessämme toisenlainen retki,
 Kuin tämä lyhyt vene-retki vaan:
 Elämän meri seisoo au’enneena,
 Se matkaajia, meitä odottaa,
 Kaikk’ estehet on heti rau’enneena,
 Oi, kumppanit ja veikot, joutukaa!

 Meill’, ystäväiset, lähteissämme matkaan,
 Myöt’ olkoon toivon ankkur vahva vaan;
 Sit’ ei saa murtaa myrskyt rajuimmatkaan,
 Ei elon virt’, eik’ koski kuolonkaan.
 Se ankkur ei käy kohden meren pohjaa,
 Se kohoupi hamaan taivaasen;
 Se ankkur elämässä tässä ohjaa,
 On alku elon ijankaikkisen.

 On samat riennot, työt ja mielipiteet
 Kaikilla meillä, veikot, ystävät;
 Ne olkoot jalot, voimalliset siteet,
 Jotk’ ankkur-köytenämme kestävät;
 Ain’ yhden onni olkoon onni toisen:
 Pois kateuden versot kitkerät!
 Mit’ yksin ei voi tehdä, usein voi sen
 Yksissä neuvoin tehdä ystävät!

 Nää pikku merkit, jotka tässä jaamme,
 Ne toivon ankkuria kuvaavat,
 Ja näitä kantaissamme muistakaamme
 Myös yhdess’ olon ajat armahat. –
 Meill’ yks’ on maa ja yks on tuolla taivas,
 Yks’ ääni Korkein kuuluu kullekin:
 ”Ol’ uskollinen, kerran maksan vaivas,
 Tääll’ elon kruunu suodaan sullekin!”