Kuvernööri A. Järnefelt’ille
Jo kauvan paloi mielesi, sun, varmaan,
 Palvella maatas’ omaa kansaas
 Ja niiden kuvan niinkuin äidin, armaan,
 Sä puhtahana kannoit povellas,
 Senvuoksi niist’ ei vienyt harhaan
 Elämän ura vieras loistokas.

 Sä, saavuit tänne Savon salomaille
 Taas Karjalan näit kauniit kankahat,
 Näit kansan, tosin kuuliaisen laille,
 Sen olot alhaiset ja ahtahat
 Jo vieneen kauvas puutteen-maille,
 Miss’ usein raukee toivot parahat.

 Vaan lempi, mi sun valtasi jo silloin
 Kun nuoruutesi täällä ihannoi.
 Ei loistanut lie kirkkaampana milloin
 Kun onni kuvernööriksemme soi,
 Ja lempesi se tenhoinnoin
 Nyt jalot harrastukset ilmi toi.

 Nuo monet puuttehemme ensityöksi
 Sä tarkoin tutkit, kävit poistamaan,
 Vaan tekojesi tuli helmivyöksi,
 Mi loistaa yli armaan isänmaan:
 Sun toimestasi kansan kieli syöksi
 Pois läänistämme vieraan, valtiaan.

 Kun kansan äänen tahdoit kuuluville,
 Niin kenraal’ olit suuri, vaativa,
 Näin arvollasi annoit voimaa sille.
 Vaan konsa lähestyitkään kansoa,
 Sen kera kävit neuvosille,
 Ei huomattuna silloin loistoa.

 Niin sydämmen, sä puhut hellää kieltä
 Kun hyvä isä neuvoo lapsiaan,
 Se liikuttikin tuntoa ja mieltä
 Ja saattoi hyvän eteen toimimaan.
 Näin tapaukset maineen tiellä
 On valmiit siitä kertomaan.

 Kun eron hetki tuli etehemme,
 Niin tuntuupi kun isästänsä jäis. –
 Se lohduttaa kun elät Suomellemme. –
 Ja apus’ eikö vieläi ylettäis.
 Myös tyytyväisnä hieman ylpeilemme
 Kun Karjalainen olet syntyäis.

p. l.

Lähde: Karjalatar 5.3.1889.

Anonyymi
Runot
Karjalatar
1889