Paja
Mä tiedän pienen pajan,
 Joss’ yhä ta’otaan;
 Vahvasti montar’ jyskyy,
 Jos heikost’ toisinaan.

 Säkenet säihkyy, räiskää
 Ja liekki leimuaa;
 Toisinaan alta tuhkan
 Hiil’ lempein hehkuaa.

 On paja ihmissydän –
 Siell’ yhä ta’otaan:
 Rajusti sekin sykkii,
 Ja vienost’ toisinaan.

 Ilonkin loiste armas
 Siell’ usein havaitaan.
 Ah onnellinen sydän,
 Joss’ ilo asuu vaan!

 Vaikk’ usein suru ahjon
 Tuhkallaan peittelee,
 Niin tuhkan alus hehkuu, –
 Siell’ liekki piileilee.

 Jos ikkuna on musta
 Ja synkkä sisältä,
 Niin sammunut on liekki,
 Kaikk’ tuntuu kylmältä!

 Jos sammunut on silmä
 Ja siin’ on kuolon yö,
 Niin loppunut on liekki,
 Ei sydän enää lyö.

S[imeon]. H[irvo]–nen.

Lähde: Sanomia Turusta 2.1.1886.

Runot
Simeon Hirvonen
Sanomia Turusta
1886