Vala (Sarkia)
Taas sulle vannoisin
           sen hiljaa aivan, salaa,
 sen minkä vakuutin
           jo monin, monin kerroin:
 Vain sinua
           tää sydämeni halaa,
 kuin ensi iltana.
           enemmän monin verroin.
 Vakuuttavammaks en
           sais hellyyteni valaa
 uruilla kaikkeuden
           tuhansin äänikerroin.
 Siis usko: sulle vain
           mun rakkauteni palaa,
 syö aikain ihanain
           vain muisto sydänalaa.

 Sun kevätsilmiäs
           ei muulla kellään.
 Vain hengityksessäs
           käy suvi leudoin tuulin.
 Ei ääni kenenkään
           niin syvään soi, niin hellään –
 jäi värjymään
           se sieluun, kun sen kuulin.
 Ei kenkään hyväile
           niin hiljaa kämmenellään,
 ei suutele
           niin uskollisin huulin.
 Sanoitta ymmärrä
           niin muut ei sydämellään,
 ei viihdytä
           kuin sinä hellyydellään.
 Kuin sinä rakastat
           ei toinen kenkään.
 Niin turvaisat
           ei toisten käsivarret.
 Niin syvä viihdytys
           ei äidin kätkyenkään
 kuin syleilys.
           Soi niin ei kieliparret
 somasti sopertain
           ees emon hellyydenkään
 Tää rakkaus jää vain.
           muut murentui kuin karret –
 vain tätä hiiltäisi
           ei hehku liekkienkään,
 vaikk’ aukeis helvetti,
           ei pätsit senkään.

 Oi yksinkertaista
           ja suurta suloisuutta,
 sanoihin hairahda
           jok’ onttoihin ei, vääriin!
 Yht’aikaa painavaa
           maan mataluutta
 ja nousevaa
           ulottuvaisen ääriin!
 Kovuutta köyhää niin
           ja vajavuutta,
 kohoovaa suurimpiin
           omistamisen määriin!
 Oi lahjaa ihanaa!
           Voi pyytämättä uutta
 hän elää, ken sen saa,
           ja rikkaudetta muutta.

 Sua tervehdin.
           kun huomenissa havaan,
 sua uneksin,
           kun levolle käyn illoin.
 Kun herään helmaan yön,
           sun nimes tavaan,
 lomassa päivän työn
           sua muistan, milloin
 ja missä lie.
           Ain’ aamuun aukeavaan
 rakentuu kaipuun tie
           tuhansin toivon silloin.
 Viel’ iltaan jäin
           hämyisen odottavaan
 ja tielle päin
           tähyillen oven avaan.

 Sua tahdon rakastaa,
           kuin kauan elänenkään.
 Kuink’ koskaan unhoittaa
           hyvyytes sydän vois sen
 En voisi vihata
           sua tähden tylyydenkään,
 ja lahjas minulta
           vaikk’ ottaisitkin pois sen
 mitenkä soimaisin
           sua vuoksi senkään?
 Ain’ antis takaisin
           vain kiitollisuus tois sen.
 Sua aina rakastan,
           mihinkä lähtenenkään.
 »Sua rakastan!»
           tomusta haudan henkään.