Riihivaari
Riihivaari se pölkyltänsä
 kiukahan luota astuu,
 taivaalla riippuvat pitkät pilvet,
 raitit ja tanhuat kastuu...

 Riihivaarin’ on savinen piippu
 ja mummon neuloma massi.
 Tuossa se häärii jo poikansa poika,
 polvenkorkuinen Lassi.

 Niin se on ollut polvesta polveen...
 hyvä on naurista paistaa
 riihen kiukaan kuumassa tuhkassa,
 riihessä vasta se maistaa...

 Siitä se alkaa. Sitten tulee
 isäntähuolien aika,
 pelloilla, niityillä huiske käy
 ja työn sekä laulun taika.

 Vierii ne vuodet, vaariksi viimein,
 riihivaariksi vuoro. –
 Uh, miten nurkissa vinkuu ja vonkuu
 syksyn kolea kuoro...

 Vaari se liekkihin tuijottaa,
 kuvat oudot silmissä päilyy,
 sitten ne hiljaa raukee pois,
 vain sinisenä virvana häilyy...

 Lassilta naurihit unhoittuu,
 kun pölkyltä putoo vaari...
 Kotio rientää pikkuinen poika...
 Vaarille tuotiin paari.