Malakias Mönkkäsen tulevaisuuden seikkailuja/3
Kappelista päin kuului soittoa —
aivan kuten ennenkin. Soluttelin ihmisvirran
läpi sinne päin. Mutta
kappelia, ainakaan sitä, jossa ennen
olin usein istunut, en nähnytkään,
vaan sen sijaan ihka oudon rakennuksen,
ulkoravintola nähtävästäi sekin.
Katto oli tasainen kuin itämaisissa
rakennuksissa ja siellä somien
kasvilaitteiden siimeksessä istui pöydät
täynnä miehiä ja naisia.

Kiipesin sinne ylös. Kilinää, raikasta
naurua ja puheen sorinaa kaikkialla.
Katsellessani paikkaa, viittasi
minulle muuan vanhahko herra, joka
istui yksinään eräässä pöydässä katon
lännen puolisella osalla. Otin
siis haltuuni hänen osoittamansa vapaan
paikan ja aloin tarjoilijaa odotellessani
katsella tuota edessäni kuohuvaa
vilkasta elämää.

Mutta tarjoilijatar seisoi jo vierelläni,
kysyen, mitä haluaisin. Ilman
hänen kysymättään en olisi sitä hevin
arvannutkaan, sillä hän ei ollut
puettu lainkaan tavallisten »bufetsikkojen»
tyyliin vaan yhtä itsenäisesti
ja miellyttävästi kuin muutkin naiset,
joita ympärilläni näin.

Huomaamatta lainkaan että hän
teki kysymyksensä suomeksi, lausuin
vanhasta kapakkatottumuksestani aikani
tavallisella kapakkakielellä:

— Sku’ ja’ få ett glas vhisky.

Tarjoilijatar joutui nähtävästi hämilleen
ja vilkasi pöytätoveriini, joka
hänkin kohotti katseensa sanomalehdestään.
Olin taas kadottaa teennäisen
tyyneyteni ja tunsin punastuvani.

— Suokaa anteeksi, en ymmärrä,
sanoi tarjoilijatar, punastuen hänkin.

— Jahaa, hm . . . niin, tahdotteko
olla niin hyvä ja tuoda minulle lasin
viskyä, änkytin suomeksi, ollen harmissani,
etten heti huomannut hänen
puhuvan suomea.

— Viskyä — mutta meillä ei ole
sellaista . . .

— Jahah, no ehkä saan sitten olutta
lasin.

Taas vilkasi hän neuvotonna pöytätoveriini,
joka alkoi hymyillä.

— Mutta . . . täällä Suomessahan
ei käytetä väkijuomia.

Hän nähtävästi päätteli minut muukalaiseksi

ja yllätti tuolla hämmästyttävällä
selityksellä.

— Jahaa, jahaa, no teetä kai
saanee?

— Kyllä, kuului iloinen vastaus.

Hänen asettaessaan hetken perästä
teetarjotinta pöydälle pyysin hänen
tuomaan minulle jonkun sanomalehden.

— Esimerkiksi Hufvudstadsbladetin,
lisäsin, kun hän katsoi kysyvästi
minuun, mutta huomasin samalla, että
unhotin taas situatsoonini ja lisäsin
heti sopertaen:

— Tai minkä lehden hyvänsä . . .

Kun hän lähti hakemaan, kääntyi
vanha herra puoleeni ja virkkoi:

— Suokaa anteeksi, olette kaikesta
päättäen muukalainen, ja olisin sen
vuoksi utelias tietämään, kuinka otaksuitte
täällä olevan Hufvudstadsbladet
nimisen lehden? Sellainen on
kyllä aikoinaan pääkaupungissamme
ilmestynyt, mutta jollen väärin muista,
kuoli se noin viisikymmentä vuotta
takaperin.

Miettiessäni vastausta, joka pelastaisi
minut hankalasta asemastani,
kuului ylhäältä päin heleitä naurun
tyrskähdyksiä ja iloisia huudahtuksia.
Käänsin katseeni ylös ja näin sanatonna,

tuijottamaan espiksen yllä tarjoutuvaa
näkyä.

Tusinan verran miehiä ja naisia
liiteli ilmassa! Niin — liiteli ilmassa
kuin linnut, tehden kierroksia toistensa
ympäri kuin parvi jättiläishyttysiä,
puhellen iloisesti keskenään ja
laskien leikkiä alhaalla. kävelevien
kanssa.

— Kummastelette varmaankin, että
meilläkin on jo keritty lentokoneet
ottaa näin yleisesti käytäntöön, sanoi
pöytätoverini.

— Ne ovat lentokone-yhdistyksen jäseniä
ja palaavat joltain maaseudulle
tekemältään huviretkeltä, lisäsi hän
hetken vaiti ollen seurattuamme tuon
iloisen siipijoukon hauskaa kuhertelua.

Hetkisen Esplanaatin kohdalla kierreltyään
hajautui seurue, yksi liiteli
sinne, toinen tänne, kunnes kaikki
hävisivät näkyvistämme kivimuurien
ja kattojen taa.

Tuon uuden yllätyksen aiheuttamasta
hämmästyksestäni huolimatta
olin hätäpikaa miettinyt vastauksen
äskeiseen kysymykseen ja ryhdyin
viimeisen lentoniekan hävittyä tyydyttämään
pöytätoverini uteliaisuutta.

— Olen syntynyt Yhdysvalloissa,
sanoin hyvin varmasti. — Äitini oli

suomalainen ja häneltä olen oppinut
suomenkieltä sekä muutoinkin saanut
yhtä ja toista tietää täkäläisistä oloista,
vaikka olenkin tullut huomaamaan,
että hänen tietonsa ovat paljon ajasta
jälessä — hän tulisi jo, jos vielä
eläisi, olleeksi Yhdysvalloissa lähemmäs
kuusikymmentä vuotta.

— Jaa, niinpä otatte meidän olomme
siltä kannalta, kuin ne olivat
kuutisenkymmentä vuotta sitten, nauroi
pöytätoverini.

— Mutta siitä ajasta — lisäsi hän
kohta perään — on maassamme tapahtunut
suuria muutoksia, suurempia
kuin kenties missään muussa
maassa.

Sen kyllä olen tullut lyhyen
täällä-oloni ajalla huomaamaan, vakuutin
minä, salaa iloiten siitä, ettei
hän enempää ruvennut utelemaan
Suomen »muinaistuntemustani», mikä
olisi minut saattanut pahaan pulaan.

— Kenties olette äidiltänne ruotsiakin
oppinut? lisäsi hän hetkisen
vaiti oltuamme.

— Ei, sitä olen oppinut ruotsalaisten
siirtolaisten parissa. Äitini kertoi
vain, että täällä Suomessa käytetään
hyvin paljon sitä kieltä, vallankin
kaupungeissa, joten tulin sitä
äskenkin käyttäneeksi.

— Totta kyllä, etta sitä vielä siihen
aikaan lienee paljonkin käytetty
ja asuihan silloin vielä ruotsalaista
rahvastakin maassamme, mutta renessanssimme
jälkeen on ruotsinkieli
maassamme nopeasti hävinnyt, joten
se nykyään on jo yhtä vierasta kuin
venäjän- tai saksankieli.

Panin merkille, että hän »renessanssi»
sanan äänsi erikoisella äänenpainolla
sekä omituisesti hymyillen.
Tulin uteliaaksi ja sanoin:

— Olette saaneet jo tarpeeksi kokea
tietämättömyyttäni äitini synnyinmaan
oloihin nähden, mutta vielä
lisää tahtoisin nyt Teitä hämmästyttää.
En, nähkääs, lainkaan käsitä, mitä
suomalaisella renessanssilla tarkoitatte.

— Mielihyvällä sen Teille selitän.

Hän ilmeisesti vilkastui ja huomasin
hänen päässeen mieliaineeseensa.

— Renessanssiksemme kutsumme
me suomalaiset sitä harvinaisen voimakasta
herätys- ja uudistusliikettä,
joka meillä kahdennenkymmenennen
vuosisadan alkupuoliskolla pääsi kaikilla
elämänaloilla alkuun ja nostaen
kaikki kansassamme uinuneet parhaat
voimat edistyksen palvelukseen
muodosti tosi omaperäisen ja samalla
horjumattoman pohjan nykyiselle
kulttuurillemme.

Alkunsa tämä liike sai niin sanotusta
toisesta kansallisesta herätyksestä,
joka lopullisesti kukisti ruotsalaisvallan
maassamme ja antoi alun
omintakeiselle, tosikansalliselle sivistyksellemme.
Snellmanin ajan suurta
herätystä seurasi riuduttava hajaannuksen
aika, kansallisuutemme takatalvi,
joka kuluneen vuosisadan alkaessa
kehittyi huippuunsa panslavistisen
sortovallan vallitessa. Mutta
tästä sorrosta vapauduttua’syntyi voimakas
kansallinen herätys, sillä oli
tultu huomaamaan, mikä ainainen
vaara voimakkaan naapurin läheisyydessä
elävää kansaamme väijyi,
niinkauan kuin se oli vähänkin välinpitämätön
suomalaisesta kansallisuudestaan
ja niin kauan kuin sen
sivistys juuri siitä syystä oli pintapuolista
ja lainattua.

— Luulin puheestanne käsittäväni,
että ruotsalaista kansanainesta ei
Suomessa enää löydy. Oletteko pakkokeinoin
heidät suomalaistuttaneet
vai . . .

— Ei, elkää toki sellaista luulko,
keskeytti hän vilkkaasti.

— Siksi katkerat kokemukset oli
itsellämme ruotsalaissorrosta, ettemme
ikinä olisi samaa ruvenneet harjoittamaan.
Ei, vaan luonnollista kehityksen

tietä on ruotsalaisuus maastamme
hävinnyt. Sivistyneen luokan
ruotsalaisuus sekä kielen etta sivistyksen
puolesta oli mitä luonnottominta
ja raukesi luonnollisesti ilman
muuta tuon uuden herätysajan alussa.
Ruotsinkielisessä kansanosassa oli
taas suomalaistuminen tapahtunut
vitkalleen mutta varmasti jo vuosisatoja
sitä ennen. Uuden kansallisen
herätyksemme painosta kävi sen
suomalaistuminen tavattoman vinhasti
ilman mitään tahallista pakotusta,
joten ruotsinkieltä ei maassamme
puhuta enään muualla kuin
joissakin osissa saaristoamme.

Hetkisen vaitioltuaan, jolla aikaa
minä koetin sulattaa kuulemaani,
jatkoi hän:

— Tämä voimakas uudistus levisi
yks kaks kaikille aloille. Niinpä
saattoi se kirjallisuutemme ja taiteemmekin
kansalliselle pohjalle, josta
se on voinut imeä sitä elinvoimaa,
millä ne ovat voineet koko Euroopaa
hämmästyttää. Snellmanin herätystä
seurannut takatalvi rasitti nuorta,
vasta alulla olevaa kirjallisuuttammekin.
Heikkous, epämääräisyys ja
orjamainen vieraan jäljittely vaivasi
sitäkin. Eksyttiin Aleksis Kiven
aloittamasta suunnasta, vaikka se oli

ainoa, jolla suomalainen runous saattoi
kukoistukseen kohota, ja vuosikymmenet
Kiven jälkeen temmelsi
kirjallisuutemme vainiolla epäluku
enemmän tai vähemmän lahjakkaita
kirjallisia apinoita, kunnes renessanssimme
silläkin alalla saattoi kirjallisuutemme
nykyiseen kukoistukseensa.

— Mutta luulenpa, että aika on
rientää kotiin, sanoi hän kelloon katsoen.
Hän mahtoi huomata, että
olin utelias enemmänkin kuulemaan,
sillä pelkkänä korvana olin kuunnellut
hänen puhettaan.

— Olette milloin hyvänsä tervetullut
asuntooni, sanoi hän pöydästä
noustessaan — minua aina huvittaa
näistä asioista keskustelu ja luulenpa,
että äitinne syntymämaan viimeinen
kehityskausi ei Teistäkään ole mielenkiintoaan
vailla.

Ilmoitettuani mielihyvällä noudattavani
hänen ystävällistä kutsuaan,
sanoimme hyvästit toisillemme, jolloin
hän ilmoitti nimensä ja osoitteensa.
Hänen lähdettyään jäin itse
vielä hetkiseksi istumaan Kappelin
katolle.

1906
Raataja