Fritiofin satu: 14. Fritiof lähtee maanpakoon
Vait purressaan
 yöss’ istui vaan
 mies, äsken urhein.
 Nyt vihoin, murhein
 ne velloivat
 nuo tunnelmat,
 ja templin sauhut
 toi silmään kauhut.

 ”Näy, sauhu, näy,
 käy ylös, käy,
 sä lennä taivoon
 ja Balder raivoon
 ja kostamaan
 sa nosta vaan!
 Käy pois ja kieli,
 jott’ ilmain pieli
 vain rämäjää,
 ett’ templi tää
 ja templin mantu
 on poroks pantu;
 ett’ istaaltaan
 lens kuva vaan
 ja poroks puuna
 vain paloi muuna.
 Myös lehtokin,
 min suojihin
 he rauhan sulki,
 kun maassa kulki
 ens vainot nuo, –
 nyt hävis tuo,
 mut kunnialla
 ei lahoomalla!
 Nää, joita ties
 jo joka mies,
 nyt kuuluville
 vie Balderille,
 sa usvainen,
 luo Usvaisen!

 ”Voi ylistellä
 sua, Helge hellä,
 kun ajoit mun,
 et luotas sun,
 vaan maistas näistä.
 No niin, mä väistän
 ja etsin maat
 nuo aallokkaat. –
 Sun täytyy liitää,
 saat kauas kiitää,
 Elliida vaan,
 pois ääriin maan.
 Saat entää, haahti,
 miss’ suolavaahti
 käy tyrskyillen,
 ja luulen sen:
 et pelkää verta,
 kun kynnät merta!
 Säät riehukoot,
 sa kotin’ oot,
 kun toisen multa
 tuo Aasain kulta,
 mies Balderin
 jo pohtikin.
 Oot mulle Norja
 ja maani sorja;
 en toisess’ saa
 ma asustaa.
 Oot morsioin sa,
 pikimusta noin sa,
 näet valkeaan
 ken luottaiskaan. –

 ”Oi, meri vapaa!
 ei luonas tapaa
 mua sorto maan;
 et tunnekaan
 sen kuninkaita
 sa oikukkaita.
 Sun kuninkaas
 se mies on taas,
 mi seisoo innoin,
 kun vaahtirinnoin
 ja raivopäin
 käyt pärskähtäin.
 Sinikentät aavat
 mun riemuun saavat.
 Mä kölilläin
 ne kynnän näin,
 ja verivihmeet
 tuo sadon ihmeet,
 mut miekallain
 teen korjuun vain.
 Sinikenttää kiitän:
 kun tuota niitän,
 ma kultaa saan,
 käyn kunniaan.
 Niin, hurja laine,
 sua seuraan vainen!
 On taatollain
 maakumpu vain,
 tuo jäyhä, vakaa,
 miss’ yksin makaa,
 vaikk’ kuulla voi,
 kun aallot soi.
 Veen sinirinnan
 ja vaahtipinnan,
 ma kummuks sen
 kai valinnen:
 Se velloo humuin
 yömyrskyin, sumuin,
 ain uudet niin
 vie syvyyksiin. –
 Sain kodiks laineen
 tän elon saineen,
 ne haudaks jää
 veet vapaat nää!”

 Noin hurja äänsi.
 Purs surren käänsi
 jo keulan noin
 pois luota ko’in.
 Se ui kuin sotka
 ohi luotoin, jotka
 nous suojaamaan
 nuo vuonot maan.
 Mut Helge kostaa:
 hän miehet nostaa,
 ja salmen suuss’
 ui purtta kuus.
 Soi huudot heti:
 ”Vai halu veti
 nyt kuninkaan
 jo kuolemaan!
 Ei viihdy vainen
 Valhallalainen
 kuun alla lain;
 veri jumalain
 jo pyrkii, lähtein
 pois päälle tähtein.” –

 Tuo tuskin soi,
 kun haltioi
 kuin oudot tenhot
 jo Helgen venhot.
 Pian Raanan luo
 jo vaipui nuo:
 meni miehet laivoin!
 ja itse vaivoin
 pois Helge ui
 ja pelastui. –

 Mut Björn hän hymyin
 noin huusi rymyin:
 ”Mies Aasain, hei,
 sun hukka vei!
 Jos tuota surret,
 niin tiedäs, purret
 ma puhki löin –
 työs maksoin töin!
 Ma toivon, Raana
 vain toimekkaana
 myös pitää nuo;
 mut hitto tuo,
 kun itse hukkaan
 et mennyt mukaan.”

 Vait Helge vaan
 nyt vimmoissaan
 jo rantaan nousee.
 Hän tarttuu jouseen
 ja kiskoo tään
 puolympyrään.
 Ei huomaa enää,
 kuink’ kovaa tenää,
 ja särähtäin
 se katkes näin.

 Mut Fritiof muistaa
 jo peistään suistaa:
 ”Näät kotkan tään
 nyt siteessään.
 Jos lähtis lentoon
 se ruojaan rentoon,
 pääherja maan
 sais sorrostaan.
 Mut pelkäät turhaan,
 ei raukan murhaan
 käy peitsi tää!
 Se lennähtää
 vain urhoin riviin,
 vain riimukiviin
 se piirtänee,
 mut välttelee
 kaikk’ kaakkipylväät
 sun-laises ylväät. –
 Jo mereen myös
 jäi mainetyös.
 Ja tointes mailla
 käy samall’ lailla.
 Min ruoste syö,
 laps rikki lyö! –
 Teen kokeen toisen
 ja miehenmoisen.
 Kuink’ eroo tää
 sun töistäs, nää!”

 Sai airon hankaan:
 se ylpeys kankaan
 ol’ aikoinaan
 Gudbrandin maan.
 Hän toisen noutaa
 ja purtta soutaa.
 Hän pinnistää:
 kuin korret nää,
 kuin kiskopäreet
 jo kätkee näreet. –

 Nous päivä noin
 yli vuoristoin,
 maatuulet huohui
 ja laineet kuohui
 kuin karkeloin
 suuss’ aamukoin.
 Päin aavaa pinnan
 Elliida rinnan
 nyt riemuin kääns,
 mut Fritiof ääns:

 ”Maan otsaks pantu,
 oi, Pohjoismaa!
 Sa urhoin mantu,
 en jäädä saa!
 Sua synnyinmaaksein
 voin ylvästää.
 Kun jäät nyt taaksein,
 hyvästi jää!

 ”Hyvästi, ilma
 liki Valhallaa,
 yön kirkas silmä,
 suvipäivän maa!
 Kuin aatos jalo
 sees taivaas tää,
 sä tähtivalo,
 hyvästi jää!

 ”Hyvästi, huima
 ikivuorten vyö,
 min paasiin tuima
 Toor riimut lyö!
 Ja järvein pienten
 veet vienot nää,
 maa saarten, nienten,
 hyvästi jää!

 ’Hyvästi!’ kuiskii
 myös kumpu tuo;
 siell’ lehmus huiskii
 ja tuoksun luo!
 Mut Saaga vakaa
 sen jälkeen jää,
 ken maassa makaa, –
 hyvästi jää!

 ”Hyvästi, puistot,
 te vihreät,
 te lapsuusmuistot
 niin viehtävät!
 Sa leikkilehto,
 maat armaat nää!
 Oi, onnenkehto,
 hyvästi jää!

 ”Sain lemmest’ ilkun,
 he poltti ko’in,
 sai tahrapilkun
 mies rauhatoin!
 Kai maasta vie mun
 päin merta tää,
 mut elonriemun’,
 hyvästi jää!”

sv:Frithiof går i landsflykt