Postiljooni
Kevät-yö ol’ suloinen;
 Pilvet hopeaiset
 Heitti kukkakummuillen
 Varjot liehuvaiset.

 Metsä oli levollaan;
 Autiolla tiellä
 Kuutama se yksin vaan
 Valveell’ oli vielä.

 Hiljaa kuiskas tuulonen,
 Kun se kevätlasten
 Kulki makuuhuoneesen,
 Noiden armiasten.

 Tyyni oli laaksossa
 Puron pienen juoksu;
 Sillä ylen ihana
 Oli kukkain tuoksu.

 Mutta postiljoonini,
 Ruoskaa heilutellen,
 Vuoret laaksot kulkevi
 Torveen puhallen.

 Neljän hevon uijahan
 Kaviot ne kaikui
 Läpi metsän vihannan,
 Että vuoret raikkui.

 Vainioiden ohitse
 Joutuin jouduttihin,
 Unelmina taaksemme
 Kylät jätettihin.

 Tuolla oli kirkkomaa
 Keskell’ ihanuutta,
 Sepä mieleen vakavaa
 Tuotti totisuutta.

 Kirkonseinään nojaten
 Seisoi soma risti,
 Jossa kuva Kristuksen
 Kohos kaunihisti.

 Mies näin kulki kulkuaan,
 Vihdoin vaipui huoleen;
 Pidättipä hepojaan,
 Katsoi ristin puoleen:

 «Hengähtäkööt heponi
 Hetken kukkulalla!
 Tuolla virkaveljeni
 Lepää turpeen alla.

 Se ol’ oiva kumppani!
 Muistanpa ma aina,
 Kuinka torveen puhalsi
 Kelpo veikko vainaa.

 Tähän aina seisahdan,
 Maassa lepääjälle
 Mielilauluns’ puhallan,
 Tervehdykseks’ hälle».

 Sävelet hän lähetti
 Tuonne torvellansa,
 Että niitä kuulisi
 Veli haudassansa.

 Vuoren kaiku ihana
 Hälle toi ne jälleen;
 Vastasiko vainaja
 Näin nyt ystävälleen?

 Edespäin nyt mentiin vain
 Pitkin seudun teitä,
 Kauvan kuulin korvissain
 Torven säveleitä.

Minna Krohn
Nikolaus Lenau
Runot