Kun en tieä, kusta naia
Ikävä inehmon olla
 Kaihoisa ikänsä käyä
 Kumppalitta kultaisetta,
 Kainaloisetta kanatta;
 Saati tään pojan pätöisen,
 Tämän mokoman molotsan.

 Työntynen tytön hakuhun,
 Etsohon hyvän emännän;
 Vaan en tieä, kusta naia,
 Mistä kultoa kosia.

 Tieän Helvin hienohelman,
 Sulosuun, soreavarren:
 Valmis ois vaeltamahan,
 Kerallani keikkumahan,
 Vaikka tunturin laelle,
 Poron potkimapoluille,
 Tahi santahan Saharan.
 Vaan on pikkuisen pilalla:
 Ylen äijän ymmärtäjä,
 Viisastelija visuinen.
 Minä tuhmaksi tulisin,
 Menisin mitättömäksi
 Hinnalla tytön rivakan.

 En mä tieä kusta naia,
 Mistä kultoa kosia.

 Tieän sirkeän Selinan,
 Punaposken, pullorinnan,
 Jäntterän jäseniltähän,
 Mies-alalta mieluhisen,
 Aina ihmehen iloisen.
 Taitaisi minulle tulla,
 Ruveta kotiratoksi;
 Vaan onpi vähän vialla:
 Ylen äijän ääntelijä,
 Melke’in kovin meluisa,
 Laulelija, taitelija,
 Soittojen sovittelija.
 Tuosta korvani kuluisi,
 Lukkohon lupistuneisi,
 Saisi vielä kuuromykkä
 Tästä potrasta pojasta.

 En mä tieä, kusta naia,
 Mistä kultoa kosia.

 Tieän, tieän Elli kullan,
 Muistan impyen ihanan!
 Eilen ilta myöhäsellä
 Ellin silmiä nähessä
 Lamput loisti kirkkahammin,
 Maa ja taivas loimahtivat,
 Oma syömmeni sykähti:
 Kaikki kaihoni katonut,
 Tuntehet tukehtunehet
 Astui alta jäisin kuoren
 Ehommaksi entistänsä;
 Kaikki tuskani tuliset,
 Syöjätärten syytelemät
 Öisnä häyrynä hävisi,
 Himot hurjat hiljenivät.
 Tuli tyyni tuntohoni,
 Tyyni myrskyjen tyköinen,
 Tuli riemu rintanani,
 Riemu murhe’en mukainen. –
 Tuo olis impoinen ihana
 Vielä vanhalla iällä,
 Kaunis kuolinvuotehella:
 Vaan on virhi suuren suuri:
 Kylmä on kyselijöille,
 Valju viljoin vaatijoille.

 Kuin en tieä, kusta naia,
 Mistä kultoa kosia,
 Taian taitenkin ruveta,
 Mie poika polon alainen,
 Jättövaaran vanhimmaksi,
 Kyöpelin kuninkahaksi. –

Kaskesmailta Karjalainen [Arvid Genetz].

Arvid Genetz
Runot