John Otrapää
Ja pyhät, kuulut kuninkaat,
 nuo viisaat Itämaan,
 he vannoivat: ”John Otrapää
 on syypää kuolemaan”.

 He sahrat sai ja syvään tuon
 jo kynti multahan;
 he vannoivat: ”John Otrapää
 sai julman kuoleman”.

 Mut kevät armas kerkeää
 jo satein vienoisin;
 John Otrapää, hän nousten taas
 sai kaikki ihmeihin.

 Ja saapui suvi helteinen,
 nyt vahvaks varttui hän;
 pää keihäin asestettu on:
 ”Pois tieltä urhon tän!”

 Sai vakaa syys, ja silloin hän
 käy kalvaaks, painuu pää;
 kumara varsi ilmaisee:
 jo vaivat väsyttää!

 Ja yhä vaan hän kelmistyi
 ja voipui vanhuuttaan;
 taas hälle julmat vainoojat
 voi näyttää raivoaan.

 He käyrin asein polveen löi
 ja poikki silpas sen;
 he kytki hänet kärryihin:
 ”Mies kuolkoon hirtehen!”

 He nosti hänet riippumaan,
 kun syysyön myrsky soi;
 he kaatoi hänet selälleen
 ja löi ja mukkiloi.

 He yli reunain vettä nyt
 kaas suureen sammioon:
 ”Hei, alassuin John Otrapää,
 hän uikoon, – vajotkoon!”

 Taas permannolle paiskattiin
 hän uusiin piinoihin:
 sai vatkailun, jos näytti vaan
 viel’ elonmerkinkin.

 Niin yli liekin paahtoivat
 he luut ja ytimet,
 ja myllynkivi vihdoinkin
 jo ruhjoi jättehet.

 Mut sydänveret sarkoissa
 he juhlaseuraan toi,
 ja into nousi ilmoihin
 ja riemu, kun he joi.

 John Otrapää ol’ uljas mies
 ja sankareita maan;
 siks rohkaistut, jos verta tuon
 vain huulin kosketkaan.

 Se mieles murheet häätää pois,
 sun intoon, hehkuun saa!
 Se viihtää lesken kyynelveet,
 se syämet soinnuttaa.

 Hei, onneks siis John Otrapään!
 Hei, maljat pohjaan vaan!
 Tuon suku suuri varttukoon
 maass’ Skottein ainiaan!

cs:Výbor z písní a ballad/Jan Ječmínek
de:Hans Gerstenkorn
en:John Barleycorn (Burns)
ru:Джон Ячменное Зерно (Бернс/Михайлов)