Nuoruus (Avellan)
Mahdeista kut vallitsevat maata,
 Katoovaisuus yksin ei voi laata;
 Kuolo säästää, langeta ei saata,
 Ei sen miekka ruostukkaan.

 Kammoksutkos surmaa, nuorukainen,
 Saa’os hetken juhlaa viettään vainen!
 Tiedä, elo iki-autuainen
 Kasvaa tuokioisessa.

 Maa ja taivas mahtuu piiramahan,
 Maa ja taivas siinä nautitahan;
 Suurra, rikkahana muistetahan
 Tuota kadonneenakin.

 Vaan ei aatos, laille kuuliainen,
 Tunto hetken hempeyttää vainen;
 Tuokiossa tunto liikkuvainen
 Touvot korjaa tuhannet.

 Riemahtele, nuorukainen! Vielä
 Taivon lainaa sult’ ei päivät kiellä;
 Syömes pyhyydessä liikkuu vielä
 Tunto nuorra, vahvana.

 Mutta hetket karkaa ihanaiset,
 Hetket autuuttasi holhovaiset;
 Vanhuus joutuu, kevään antiaiset,
 Nuorukainen, tallitse!

 Nauti kevätpäivääs autuaista!
 Puuskat syyn ei säästä kukkivaista,
 Talven yötä pitkää, kalseaista
 Aurinko ei kirkasta.

 Miksi turhanpäiten reutoaisit,
 Ilon kannikkata tuhloaisit?
 Miksi syömes verta uhroaisit
 Onnen huolten eljeille?

 Lempi luokseen kutsuu; – kuuletkos sa
 Jumalaisen ääntä tienostossa?
 Impeä et vainen morsiossa,
 Kaikki mailmat syleilet.

 Viinaköynnös liehuu, marjat tuikkaa,
 Riemu vainen lähistössä luikkaa;
 Kuninkaana käypäläinen suikkaa
 Alla viinaköynnöksen.

 Lemmi, nuorukainen, – hehku haihtuu;
 Juu’os, – marjat, talven tullen, laihtuu;
 Leiki, naura, nauti, – riemut vaihtuu
 Puuttumukseen kohtakin.