Tukkipoika ja hänen heilansa
Tukkipoika se hangissa kahlaa
 ja kirveensä honkaan heittää,
 eikä ne jäljet ilmoille jää,
 nepä illan tuiskut peittää.

 Tukkimetsässä pakkanen paukkuu
 ja korvista poikaa koittaa,
 siksipä kirves heilua saa
 sekä saha liukkaasti soittaa.

 Pöllit ja tukit ne kasataan
 ja viedään Kepajoen rantaan.
 Siinä taas oottavat poikiaan –
 kyllä lauttakin poikia kantaa.

 Pankkoreki on koivunen reki,
 jalakset on liukkaat alla.
 Tukkipoika tuo kuormalla istuu,
 on suu niin makealla.

 Tukkipoika vain kuormalla istuu
 ja heilaansa laulaen muistaa.
 Työ kun loppuu niin kullallensa
 pian tämän pojan kelkka luistaa.

 Ei se ole mies, joka hirttä ei kaada,
 ei korttansa joukkoon kanna.
 Reilut tyttäret hänestä ei huoli
 eikä suukkoa hänelle anna.

 Karjalassa ne männiköt kasvaa
 ja kuusikot ilmoille varttuu.
 Tukkipoika ei korpia pelkää
 vaan leikillä työhön tarttuu.

 Siihen ne tyttäret silmänsä iskee
 ja sille vain tyttäret joutaa.
 Tukkipoikapa työnsä kun päättää
 niin lautalle heilansa noutaa.

 Iltasin haitaripoika se soittaa,
 ja kelolatvat vastaa.
 Puomien välissä käy saappaiden tähti
 ja lapikasta tukkisuma kastaa.

1929

Gottfrid Hampf