Ylösnousemuspäivänä
Ah armahin, kun jo arkussas
 sinä pimeässä nukut,
 minä astuva oon alas hautahas,
 minun hyväilyihini hukut.

 Sinun huulias hulluna suutelen,
 tomu kylmä ja mykkä sinä!
 Minä nauran ja itken ja vapisen,
 tomu koht’ olen myöskin minä.

 Sydänyöllä kun nurmen nukkujain
 käy karkelo ylitse hautain,
 me kaksi, me jäämme multaan vain
 ja väliin samojen lautain.

 Ja kun tuomiopäivänä kutsutaan
 kaikk’ kuollehet mättähistään,
 sylityksin me jäämme nukkumaan.
 Me piittaisimmeko mistään!

Heinrich Heine