Kärsimykselle
Kiitän sinua elämä
 että mun kärsiä annoit,
 kiitän, että mun rintaani
 kylliksi murhetta kannoit.
 Vuodatit kirkkahat kyynelet,
 haavotit syömmen ja rinnan,
 kiitän, nyt minä ymmärrän
 elämän arvon ja hinnan.

 Kiitos, että niin mustaksi
 tummensit taivahan multa,
 kiitos, että sä sytytit
 rintaani riehujen tulta.
 Että sä petit ja nöyryytit
 että niin pirstoiksi piirsit,
 niin sinä unelma linnoista
 minut elämän keskelle siirsit.

 Laps’ olen surun ja syksy yön
 tulta on sielussa mulla,
 oon kylpenyt kyynele virrassa
 voi kevätkin kerran tulla.
 Tuskan mä tunnen, elämän
 missä on murhetta, huolta,
 kerran ne tuikkivat mullekin
 tähtöset riemujen puolta.

 Kun kerran kesä on rinnassa
 ja onneni toukoja niitän,
 oi kärsimys, silloin mä sinua
 niin paljosta, paljosta kiitän.
 Sinun kauttasi kulkevi onnen tie
 ja se onni on onnista suurin,
 joka nousevi omasta rinnasta
 ja rintaan kasvavi juurin.