Kevään kynnyksellä
Kevään kynnyksellä
 Tuli Tuonelan tytär tumma
 Valon laulajan luo.
 Katsoi ääneti, katsoi kauan –
 Käden vaipua suo.

 Katkaista ei henno
 Miehen lempeän elonlankaa. –
 Hiljaa liukuvi sää,
 Kerimään kun kuontalolle
 Tytär Tuonelan jää.

 Päivä kultaa seinää,
 Sammuu siunaten lännen rantaan
 Metsän huurteisen taa.
 Vaippaan yöttären pehmoisesti
 Peittyy meri ja maa.

 Kerii tytär Tuonen,
 Kiertää hellästi kuontalolle
 Elonsäikehen pään.
 Silmä sammuvi, henki liitää
 Valoon välkkyävään.