Sorrettujen marssi
Ylös veikot, siskot, työhön!
 Ponnistakaa voimia!
 Jäisimmekö sorron yöhön,
 kun on aika toimia?
 Nyt on revittävä perin
 sortovallan juuria,
 kun ei voitu vähin erin
 murskata sen muuria.

 Voimmeko me elää, eivät
 riistäjämme kysyneet,
 kun he meiltä leivän veivät,
 sanoissaan ei pysyneet.
 Liian kauan ovat meille
 lakejaan he säätäneet,
 niinkuin karjaa mieron teille
 perheitämme häätäneet.

 Samoella vaimot, lapset
 saivat pitkin metsiä,
 vanhuksetkin harmaahapset
 leposijaa etsiä
 uunista, mi seisoi vielä, –
 ainoo jäännös kodista.
 Torpan rauniot ei siellä
 oikeutta todista.

 Monet kauhun päivät kovat
 olemme me kestäneet,
 sortajamme meiltä ovat
 elononnen estäneet.
 Sorakuoppihin ja soihin
 moni turhan takia
 joutui, taikka vankiloihin
 vallan vastoin lakia.

 Surmaks sudella on valta,
 miekka mielipuolella.
 Vaan ei päästä sorron alta
 surulla ja huolella.
 Pois siis valitus ja huolet!
 Vallasta on syöstävät
 alas miehet mielipuolet,
 jotka meitä ryöstävät!

 Todellako tarvitsemme
 anastajain armoa?
 Totta totisesti emme,
 jos on meillä tarmoa!
 Ylös yöstä, siskot, veikot!
 Vapautta vaatikaa!
 Alas pimeyden peikot!
 Laki heille laatikaa!

 Aina ovat sortajamme
 valtaa väärin käyttäneet,
 halveksien joukkoamme
 sormellansa näyttäneet.
 Vaan kun väkivallan lyömme,
 silloin arvon antavat
 meillekin, ja silloin työmme
 hedelmiä kantavat.