Ja kultani arveli, kultani empi
Ja kultani arveli, kultani empi,
 Vaan kuiskasi vihdoin: mikä on lempi?
 Oi miksi nimittäisin, miksi
 Tuon tuntehien taikakukan,
 Jok’ onnen taikka onnenhukan
 Tuo ihmisille ikuisiksi? –
 Niin, olkoon kukka, olkoon belladonna,
 Jonk’ istutit sa sydämmeni tarhaan,
 Kasville juottain sydänveren parhaan;
 Se kukkii siellä, nuokkuin viatonna,
 Se kerkiää ja tekee hedelmää;
 Mut luonnon ihme vast’ on marja tää:
 Jos nautit sen, käyt entist’ ehommaksi,
 Ihosi kehkii kahta kauniimmaksi,
 Myös silmäteräs sillä levität,
 Jott’ ihanaisna katsees mua kohtaa
 Ja into siitä, niinkuin nytkin, hohtaa;
 Vaan istukkaas jos irti revität,
 Sen juuret myrkyttävät kasvu-alaa
 Ja hornan liekein sydämmeni palaa.