Koti-laaksoni
Taivon kultarusko valaisepi mân,
 Synkkæ kuitenki on sydæmmeni vân;
 Vuoristolta sæde kirkas heijastâ,
 Mutt’ei silmiæni kuivaks sâ.
 Koti-lâksoni, sæ lakso armahin,
 Oi jos nækisin sun vielæ kerrankin!

 Koska tornikello kaksitoista lyø,
 Muistan armastani vaikk’on puoli yø;
 Muistan sæveletkin viulun antamat,
 Laulelmatkin kai’un kantamat.
 Koti-lâksoni, sæ lâkso armahin,
 Oi jos nækisin sun vielæ kerrankin!

 Koska tuomi kukki, nurmi vihannoi,
 Rastas lauleli ja iltakello soi,
 Kæsitysten kæin mæ kanssa kultani;
 Oi kuin raskahaks kæy rintani!
 Koti-lâksoni, sæ lâkso armahin,
 Oi jos nækisin sun vielæ kerrankin!

 Lampaiden kans pientarella leikittîn,
 Kæen kukunnoita lehdoas’ kûnneltîn,
 Ikkunasta nækyi isæn valko-pæ, –
 Kaikki, kaikk’ on poissa onnein tæ!
 Koti-lâksoni, sæ lâkso armahin,
 Oi jos nækisin sun vielæ kerrankin!

O[lli]. W[uo]r[ine]n.

Lähde: Kansan Lehti 10.12.1870.

Anonyymi
Olli Wuorinen
Runot
Kansan Lehti
1870