Neitokolmikko
Suuren seljän niemekkeellä,
 lehväkuusten katvehessa,
 kaiteilla mykevän kummun
 vihannoivat viljapellot.
 Pellon keskikenkämällä
 koti kaunonen kohosi.
 Kodin helmassa kasusi
 kolme nuorta kaunokaista,
 neitoa solakkavartta.

 Yksi näistä neitosista
 kesin kulki marjamailla
 karjojansa kaitsemassa.
 Illoin laulellen, iloiten
 toi hän karjan kartanolle,
 villoi vuonat, lypsi lehmät,
 vaali, hoiteli visusti.

 Toinen noista neitosista
 viiletteli venhosella
 kiikutellen, keinutellen.
 suuren seljän rantamilla
 lainehitten läikkehessä.

 Kolmas niistä neitosista
 allapäin, hajallamielin
 istuskeli ikkunassa,
 siinä silmänsä hapuillen
 katselivat kaukomaille.

 Tuli sulho sarkatakki,
 immen karjan kaitselijan
 kopallutti karjahansa,
 viedä kiidätti kotiinsa,
 huonehensa hoitajaksi,
 suurentajaksi sukunsa.

 Tuulen henkonen heräsi,
 aallot korkeiksi kohotti,
 toisen noista neitosista
 purren kanssa kaikotutti
 järven aaltojen ajolle.

 Kolmas impi ikkunassa
 katsoi kaihoten alati.
 Silmät siintävät hapuillen
 häilyivät jälessä toisten
 kauvemmaksi kaikotessa.

 Ensimmäinen neitosista
 elinaikansa kulutti.
 hyörinässä, pyörinässä,
 Lapsensa samalla lailla
 jatkoivat eloa äidin.

 Toinen sortui soljuessa
 järven aaltojen ajolla,
 kuohuaallot kumpuellen
 vieryivät väsähtämättä
 kuolinpaikkansa ylitse.

 Kolmas hukkui huolihinsa,
 kaihomielen kyyneleihin,
 missä hukkui, siinä huolten
 kyynelhelmyet kimalsi.

1896.