Aallotar tytölle (Juva)
Armas lapsi, lasket leikein
 poves aaltooni, kuin veikein
 sorjin valkolilja hohtais pinnall’ laineen vilpoisen!
 Sulle ihmiselos retket
 tuo niin vaiherikkaat hetket,
 kun vain vaihtumatta vuoni kumpuu alla koivujen.
 Multa tietämättä jäivät
 ihmisriemuin, tuskain päivät:
 vaihtumatta aallot tulvii, jäljekkäin vain virtaillen.
 Neidoks kasvat, lemmen sytät,
 sykit, hehkut, sykähdytät,
 hiljaa vain kun vuoni vierii, laakson tyyness’ solisten.

 Armas tyttö, lapsuusaikas
 vilpas on kuin vesi raikas,
 lumme sorjin oot, mi keinui pinnall’ laineen vilpoisen!
 Kohta uinut, vaivut untuin
 unelmihin outoin tuntuin,
 kun vain vaihtumatta vuoni kumpuu alla koivujen.
 Kohta polvistuin, sa ainut,
 päässä morsiusseppel painut
 viereen miekkosen, mi voitti immen kainon sydämen.
 Kohta vasten rintojansa
 painaa äiti aarrettansa,
 hiljaa vain kun vuoni vierii, laakson tyyness solisten.

 Ihmiselon salat summat,
 toivon, lemmen, kuolon kummat
 syleilen, sa kaunokainen, kun sua aalloin syleilen!
 Syysyö saapuu, kuluu kevät, –
 salat sulle selvenevät,
 kun vain vaihtumatta vuoni kumpuu alla koivujen,
 Oi, ei tieni koskaan tulle
 määrään, mi on suotu sulle,
 kun sa, elon kirkastama, riemuin sekä murheiden,
 kuoloon sammut, hetkeks haivut,
 lailla iltaruskon vaivut,
 hiljaa vain kun vuoni vierii, laakson tyyness’ solisten.

Runot
Valter Juva
Viktor Rydberg