Piijan jenkka


1. 

 Herranjesta!
 Kahdeksannesta
 kello jo käydä litkuttaa.
 Vaiva on mulla,
 orjuutetulla,
 rouva kun lähtöni vitkuttaa.

 Kantaa ja laittaa
 nostaa ja taittaa
 saan minä iltaan myöhäseen.
 Rintani sykkii,
 kiukkua lykkii,
 kun en jo ehdi kyöhäseen
 taivahan alle
 kaunoisalle
 kummulle vierellä kirkkaan veen,
 missä on riemu,
 karkelo, kiemu,
 laulelot nousee taivaiseen.

2. 

 Vasta kun kehnyt
 kaikki oun tehnyt,
 saanut rouvalta toria,
 saan minä mennä. –
 Päälleni lennä
 orrelta pukuni koria!

 Takia heilin
 edessä peilin
 laittelen kulmille kiharat.
 Varmaan se hellä
 silmyellä
 huomaa ne koukkeet ihanat!

 Kasvoni hohtaa.
 Katseessa kohtaa
 loistoa syvää ja lempeää.
 Huulissa uutta
 kuumekkuutta
 armasta varten on hempeää.

 Jessus sentään!
 Pääsis jos lentään
 ylitsi peltojen, taivalten,
 kankahan laitaan
 missä hän aitaan
 nojaa armasta outellen!

3. 

 Silmät sen hohtaa,
 katseeni kohtaa,
 hertasta huulensa hymynnee.
 Meitä on kaksi.
 Rattoisaksi
 lintuset matkamme laulelee.

 Mennähän hyppyyn.
 Leukansa nyppyyn
 salaa ma säihkyen vilkasen:
 siinä on karvaa,
 tuuhetta, harvaa...
 Rintani värisee kutkuillen.

 Viikset hän laittaa –
 vyötöni taittaa –
 vasemman poskeni vierehen.
 Kutitus huima...
 Kirkaus tuima
 tulvii metsähän kaikuen.

 Sitä hän säikkyy –
 rintani läikkyy –
 päästävi poveni irralleen.
 Poika se paha
 mitään ei maha!
 Astua uskallan rinnalleen.

4. 

 Yksi ja kaksi –
 rakkaammaksi
 yhä hän tuntuvi minulle.
 Lintusen lailla
 lentäsin mailla,
 jos olis siipinä riemu se.

 Lauluksi lyödään.
 Namuja syödään.
 Mieli on niin kuin irrallaan.
 Kaipaa ei ketää,
 isää ei setää,
 ollessa hänen rinnallaan.

 Kouransa lämmin
 kiihkeämmin
 kättäni hentoa puristaa.
 Hehkua liitää
 suonihin kiitää,
 vereni villinä huristaa.

5. 

 Soittopa kaikuu,
 vastahan raikuu.
 Jalka sen tuntee, hytkähtää.
 Katseeni kääntyy,
 silmäänsä jääntyy,
 hauskasti ruumiissa nytkähtää.

 Mielet se lumoo.
 Puoleksi kumoo
 poikani minut nojalleen.
 Partahan asti
 rakkahasti
 taivutan otsani armaiseen.

 Hänenpä kanssaan
 kauvan ma tanssaan.
 Hellemmin mieltäni hivelee,
 kulta kun muistaa
 kättäni puistaa,
 vyötäsi... sistäni pitelee.

 Hei lali lalla!
 Ompa kuin alla
 tuntisi kallion kiikkuvan,
 huojuissa soiton
 onnelan koiton
 meille kahdelle liikkuvan.

6. 

 Tanssi kun lakkaa
 sorja hän pakkaa
 seuraani, saattaen kotia.
 Taasen, kun tullaan
 lehvien lullaan,
 armasta kuulen kuisketta.

 »Omani oisit,
 istua soisit,
 hetken vierellä viipyä».
 Lehvien alla
 nuortevalla
 nurmella näkyy viehettä.

 Nestehet juoksee.
 Kukkaset tuoksee.
 Ilma on hertas hengittää.
 Lintunen laulaa.
 Poikani kaulaa
 koskee ja kätösen lengittää

 selkäni yli.
 Vahva sen syli
 povea lujasti likistää.
 Kuinkapa voikaa
 sellaista poikaa
 karkuhun siitä vilistää!

 Vereni kiehuu,
 lehti kun liehuu
 haavan oksalla herkkyen.
 Armaani halaa.
 Aivankuin palaa
 huulilla hellä suukkonen.

7. 

 Voi sitä paikkaa!
 Laulanta raikkaa
 vieläpä tyyneessä aamuyön.
 Ihmiset varmaan
 suvisen armaan
 aikana unohtaa unten vyön.

 Käyskennellään.
 Kiire ei kellään,
 kohta kun alkaa aamunkoi;
 yötä se poistaa,
 kaunosna loistaa,
 rantoja laajoja purpuroi.

8. 

 Sitähän varmaan
 vierelle armaan
 jäin minä lehtohon outtamaan.
 Kasvot se kultaa,
 katsehet tultaa,
 antaissa luomishehkujaan.

9. 

 Siellä kun liekkii,
 vienosti viekkii
 meillekin hellät hyvästit:
 väikkeissä valon
 näämme jo talon,
 missä on kuistit kaunihit.

 Sinnepä hiivin.
 Hetkisen viivin
 Kultani kanssa portailla.
 Viimeinen kuisku.
 Muistoksi muisku.
 Aika on meillä erota.

10. 

 Sinne hän poistuu.
 Mieleeni toistuu
 matka ja sulhoni soria.
 Tähden sen armaan
 aamulla varmaan
 saan minä rouvalta toria.