Hautausmaalla (Harmaja)
On pyhäaamu hiljaisin ja kirkkain.
 Vain linnunlaulu, pääsiäistä virkkain,
 soi puissa hautuumaan.
 Punertuu yli teiden oksaholvi,
 mut jalkojemme alla entispolvi
 sai levon autuaan.

 Ja missä maahan liukuu taivaan kulta,
 vihertyy aavistaen pyhä multa.
 Ei väri maallinen,
 vaan kevään häivä heleä ja hento,
 kuin valonhäivähdys, kuin perhon lento
 on hohde sen.

 Ne kalliit ristit, jotka kohoo tieltä,
 hymyten kuulee, kuinka lemmen kieltä
 sun kanssas haastelen.
 Vei kauas yöhön meitä kova käsi.
 Nyt sydämeni laulaa vierelläsi
 taas iloon puhjeten.

 Kuin aamu-unten kuulakkailla mailla
 on sydämeni kevyt linnun lailla,
 pyhissävaeltain.
 Mut silmissäsi, joihin paistaa päivä,
 on muiston varjo, tuttu tuskan häivä.
 Sen usein nähdä sain.

 Sa, elämäni, mulle liian kallis,
 oi etkö sisimpääsi nähdä sallis
 nyt, luona nukkujain.
 Maan povessa he yksin kuulla meitä
 voi, heidän tavallansa itkeneitä
 vuoks pitkänperjantain.

 Ei huultaan avaa vainajien suku.
 Mut elävien rintaan kipu nuku
 ei okaan salatun.
 On mykkyys murtavampi kyyneleitä.
 Siks yhtä pyydän: älä tuskaas peitä!
 Sun surusi on mun.