Joulukuusi (Mäkinen)
Sali on hohtavan kaunis,
 Keskellä loistava – ai!
 Kuusonen vehreä siinä
 Kallihin pukimen sai:
 Latvassa tähtöset kulta
 An’ armahat säihkyilee,
 Oksilla hopean härmä
 Ja käpyset välkkyilee.

 Ja riemuissaan isä herra
 Läp’ huonehen katsahtaa,
 Äiti kun ilohon joulun
 Jo lapsoset johdattaa:
 Ja riemuin häärivät lapset
 Ja lahjain runsaus saa
 Niin hämmästyksihin kaikki
 Mon’ ilosta ailahtaa!

 Vaan synkkänä loistossansa
 On kuusi – hän ihmehtii
 Tää riemu mik’ on, ja kansa
 Mik’ onnessa ylvehtii:
 Hän tunsi sen kansan onnen,
 Jok’ asui armahan maan
 Ahovieret ja korpien kohdut:
 Siell’ eli hän aikoinaan.

 Hän syntyi suossa ja kasvoi,
 Suon yläsyrjässä sen
 On mökki, joss’ eli perhe,
 Sen elo on murheinen:
 Ei riistaa lii’aksi saatu,
 Vaan useinkin puutteissaan
 Sen lapset kärsivät nälkää,
 Ja itkivät viluissaan.

 Tään mökin mies teki työtä
 Ja ahkera toimissaan
 Oli nainen – muttei puute
 Pois paennut kuitenkaan.
 Mies oli kaatanut kuusen
 Ja saattanut kaupunkiin
 Ja vaihtanut rikkaan herran
 Lantteihin kiilteleviin.

 Sen tehtyä rientää – ostaa
 Hän leipeä lapsilleen
 Ja vaimolleen vähän keittää
 Nyt kahvia joulukseen.
 Mut’ itselleen mitä ostais?
 Hän katsoo säästöjäns’ – oi!
»Joku penni vaan – ei, näillä
 En mitään ostaa voi!»

 Silmähän nousevi kyynel;
 Hän ympäri katsahtaa:
 Niin loistavat ikkunat kaikki
 Ja rikkahat reuhastaa!
 Siin’ ostajat kilvan kiitää,
 Ja paikasta paikkaan käy
 Moni herran riemusa rouva:
 Vaan köyhäll’ ei mitään näy!