Kevätlaulu Kannaksella
Yhä vieläkö luminen vannas
 yli ylpeän Äyräpään,
 yhä vieläkö Karjalan kannas
 sun rantasi riitteessään?

 Yhä vieläkö vilussa värjyt,
 alastonnako puistosi puu,
 ja vangitut meresi ärjyt,
 hyyvaipassa Vammelsuu?

 Ja vieläkö harjujes hongat
 ne uinuvi jähmeessään,
 ja taivoas pilvien longat
 yhä pääsikö peittelemään?

 Vai aurinkoruhtinas toiko
 jo luoksesi keväisen sään,
 ja kurkien joiku jo soiko
 taas kertoen ihmeitään?

 Joko kirposi maaemon parmas,
 loi kummut vehmauteen,
 ja sävelten karkelo armas
 joko leikitsi vireessä veen?

 Miten lie? – Toki ellös surros;
 pian talven ja hallojen yö
 ohi on, saa valtava murros
 ja vapauden tuokio lyö!

 Käy tietään taas kevätmyrsky,
 hyykahlehet katkaisee,
 lyö rantoja valtava hyrsky.
 Suvi maillesi ryntäilee.

 Pois väistyy, mi talvea, lunta,
 ikinuoruus nostavi pään!
 Elo suurta on satua, unta,
 taas Karjalan heräävän nään.