Ensi lumen aikaan
Syystalven harmaja ilta
 oli saapunut kaupunkiin.
 Lumihahtuvat taivahilta
 putos kujiin hämäriin.
 Me kuljimme ohitse lyhtyin,
 ylös tuomiokirkon taa
 kädet hämärässä yhtyin
 sadun taivalta ihanaa.

 Sinun valkean porttisi pieleen
 lopuks jäimmehän seisomaan.
 Mitä kaikkea yö toi mieleen,
 sitä tuskin muistammekaan.
 Putos vaatteillemme lunta,
 ens lunta viettelevää.
 Koko nuoruuden valtakunta
 heräs keskelle hämärää.

 Mehän olimme kaksi lasta
 lumen ihmeestä riemuitsevaa,
 ulos huoneesta päässyttä vasta
 – oli valkea jo koko maa!
 Sai lumelta tuoksun raikkaan
 sanat huuliltas putoilleet.
 Jos iäksi siihen paikkaan
 olis jalkamme pysähtyneet!