Luovutus
Niin, eivät ne palaa, ne päivät,
 ne syksyiset, ainainen sade
 kun solisi kontuihin katon,
 mut kirkkaus aavistamaton,
 suviaurinko alenematon
 sydämiimme.. Niin, sinne ne jäivät,
 ne aika jo ahmaisi kade.

 Edes muistonsa pitää pyytäin
 sydän, entinen onnen kehto,
 sitä muistoa keinutti vuoden.
 Kuut kulkivat vieden ja tuoden,
 yhä enemmän ottaen, suoden
 yhä niukemmin. Minunko syytäin?
 Mikä siis on elämän ehto?

 Se on tää: mitä elämä antaa,
 pois sen pian vaatii se jälleen.
 Juur rikkain oltuas mailla,
 nyt vaivaisna, kaikkea vailla,
 osas vielä on luopua, lailla
 sen lesken, jok’ ainoan kantaa
 rovon Herralle pelkäämälleen.

 Mitä tahdot, kohtalo? Meni
 jo kaikkeni! Muiston säteen
 vain omistan viimeisen! Senkö
 nyt viet? Ota pois! – sitä enkö
 minä antaisi? Säästelenkö?
 Ota! Rippeetkin rikkauteni
 näin luovutan velkojan käteen.

 Ne on poissa, ne päivät. Ne laina
 oli ankaran Elämän Herran.
 Elo käydään aavikkoretkin,
 pian häipyvin keidas hetkin.
 Lain tään, sydän, ymmärtänetkin:
 surun portti on avoinna aina,
 ovi onnen vain kiitävän kerran.