Kahden puolen rajalinjaa (1936)
Kahden puolen rajalinjaa
 samat vaarat kiertää,
 samat kosket kohisee
 ja samaa virttä viertää.
 Kahden puolen rajalinjaa
 samat kukkuu käet,
 konsa kevät humisee
 ja viherjöivät mäet.

 Kahden puolen rajalinjaa
 sama korpi huokaa,
 sama kansa vartovi:
 jo meille päivä tuokaa,
 kahden puolen rajalinjaa
 elon lupa luokaa,
 elon ilo, kodin onni
 selvä, suuri suokaa!

 Meill’ on mieli yhteinen
 ja yksi meissä veri,
 taatoiltamme, maammoiltamme
 jokainen sen peri;
 peri kansa Suomen puolen,
 kansa rajan takaa,
 laulun onnen, kannelsoiton,
 missä mieli vakaa

 itkee alla kyynelten
 ja haastaa samaa kieltä,
 huokaa itkuvirttänsä
 se kalmistoinsa tieltä,
 taikka saattaa morsianta
 poies maammon luota,
 polkee pitkin pitkospuita
 määrätöntä suota,

 taikka juhlii lempimielin
 sankarsulhojansa,
 tanssii päivän, laulaa viikon
 heimojuhlissansa.
 Mutt’ ei konsa lannistu,
 ei kontioita pelkää,
 uhmaa talven tuiskussakin
 vuorta, järvenselkää,

 sillä sill’ on tiedossansa
 luotteet lujimmaiset,
 syntysanat suurimmat
 ja taiat taivahaiset.
 Niitä oppi lapsena jo
 polvenkorkuisena,
 taikka lauloi mannun henki
 karjan paimenena. –

 Lauloi ilma, lauloi vesi,
 kaartui kaunis taivas:
 Ota taiat, luonnon taiat,
 vaimentele vaivas,
 opi itse Ukolta
 ja uhrikuusikoista,
 varvikoista valitse
 ja unten unelmoista.

 Noin ne sulle kuiskivat,
 noin puhuu korpihonka,
 lausuu Luojan taivahalta
 pitkä pilvenlonka:
 Itse tääll’ on ylettävä,
 tahdoin, taikavoimin,
 kohottava korven tieltä
 töin ja kovin toimin,

 ristit tielle rastittava,
 pilkat selvät puihin:
 tästä käyös karjalainen,
 älä luota muihin,
 älä oudon veljeyteen,
 älä valhehurmaan,
 joka voipi viekotella
 vilppiin, velisurmaan,
 hukuttaa, kuin painuu päivä
 meren helmaan hiljaa,
 taikka niinkuin halla niittää
 kypsyväistä viljaa. –