Toivepäivä
Kaks istui eukkoa karstaten.
 – Minä toivoisin, toinen alkaa,
 silosilkkiä karstani täytehen,
 ett’ oisi mun rukkini kultainen,
 sukat valkeat suojaisi jalkaa! –

 – Hohoo! – Pani toinen jakkaran pois.
 – Jos järvet suojalla jäätyä vois,
 pyry-ilmalla ukkonen löis, salamois,
 kukot haukkuisi, koirat kotkottaisi,
 isännän kutut laitumelle saisi,
 sinun villasi silkiksi silloin muuttuis.
 Isä Jumala itsekullekin suo
 oman toivepäivän, mi myötänsä tuo
 jalokiviä, helmiä, – mitään ei puuttuis.
 Niin pian kuin miekkonen silloin ehti
 vain toivoa, puhkesi halkoihin lehti.
 Mut kenkään ei toivepäiväänsä tunne.
 Sen päivän voit laskea tyhjää juttua,
 rahill’ istuen paikata risaista nuttua.
 Jos vain minun toivepäiväni ois,
 heti polvistuisin ma lieden luona
 anoen, ett’ omaisuuteni vois
 tuhatkertaistua päivänä tuona.

 Hän empien vaikeni. Valjakko
 tuvan eessä vartosi kultainen jo.
 Tulisoihdut ympäri loistetta loivat,
 lakeijat teiskuen pokkuroivat.
 He eukoille antoivat valtikan
 sanoen: – On toivepäivä nyt teidän.
 Oi, kunpa armosta Jumalan
 myös kerran koittaisi meidän!
 Kuningas kuningattarineen Manan mailla on.
 Pien prinsessa nuori ja voimia vailla on,
 siks kunnes hän morsiusseppeleen sitoo,
 hän teidät valtikan äärehen nitoo. –

 Nyt eukot niijaili ymmällään.
 Alas pirtin orsilta kissan he veti.
 Ei muuta ollut heill’ ensinkään,
 hymysuin rupes kumpikin lähtemään
 tykö valjakon, jonne he istuivat heti.
 Lakeijat heittelivät hopeoita
 ylt’ympäri pauhaavan rahvaan joukkoon,
 ja kissa synnytti vaunujen loukkoon
 penikoita, ja pennut taas penikoita.
 Siten säätihän toive kummankin,
 ett’ ain yhä kasvaisi tuhansin,
 monin tuhansin kerroin omistamansa.
 Näin kulki kissojen naukuva kansa
 etu-istuimilla ja vaunujen matolla,
 ne piirissä ryömivät valjakon katolla,
 ajomiehen hiuksissa hyörivät nuo.
 Lakeijat myös monistui monin verroin,
 enemmän oli heitä jo tuhansin kerroin,
 kun linnassa valta-istuimen luo
 majesteettia kaksi vietihin soidessa
 tanotorvien, kanteleiden ilakoidessa.

 Komeutta nää katsoivat kummastuin,
 ylen tyytyväisinä, naurussa suin,
 tuliviiruna joka hehkui kuin
 venynyt olis aina se korvihin asti,
 kädet mustat olivat valtavasti,
 ihan liian suurista hansikkaista
 ne pistivät esiin. Lakeijain luku
 oli kasvanut niinkuin kissojen suku.
 Oli katteja, joilla ol’ täplikäs puku,
 oli mustaa, harmaata, kaikenlaista.
 Ne pyörivät ihmisten jaloissa sähisten,
 ne sylkivät, raapivat, kynsivät kähisten.
 Lakeijat ovissa, käytävissä
 kävivät, oli niitä vaikk’ ihan missä,
 ne ääriään myöten linnan täyttivät
 ne kaikkia portaita, katuja käyttivät,
 joka paikka niit’ oli tulvillaan,
 mut ain’ enentyi luku niiden vaan.
 Joka hatussa, jossa vain sulka häilyi,
 yks naukuva kissa kyyryssä säilyi.
 Sisäpuolella luostarin muurin,
 joka piispan helmihiipassa,
 joka laatikossa ja lattialla
 makas kissa penikkalaumoin suurin.
 Syväst’ oppinut mustepulloltaan
 tapas kissan, mi nuoleksi tassujaan,
 ja jos hän johonkin kirjaan tarttui,
 sen kansille kissoja paikalla karttui.
 Jos lepoa etsi hän hetkiseksi,
 heti kohta hän kissan tuolilta keksi.
 Varastettujen säkkien pohjalla,
 joka korissa, kaikissa kellareissa,
 joka joululahja-paketissa
 oli aina esille hyökkäävä kissa.
 Täpötäynnä niit’ oli talot ja kirkot,
 rakennusten ja itse linnankin nirkot.
 Savupiipuissa lauloi ja ulvoi ne,
 ja nostivat pystyyn harjan.
 Pimeässä jos jouduit kadulle,
 näit kiiluvan silmäsarjan.
 Yövartia minne vain katsoikin,
 alas maahan tai korkeuksia kohti,
 sikin sokin ja aivan sekaisin
 katin silmiä siellä hohti.

 Mut sairaana kultatuolissaan
 yhä istui prinsessa nuori.
 Hän puuhkalla leikki huolissaan,
 ja vaippansa poimuja suori.
 Hän hiljaa kuiski, ja katseensa siirtyi,
 joka sieluun silmäinsä murhe piirtyi,
 etähällä kukkulat vihannoivat:
 – Miten hupsusti ihmiset toivoa voivat.
 Minä toivoisin ruusun ikkunanpieleen,
 yks ainoa kissa ois mulle mieleen,
 pien kolkka takana maiden ja merien,
 ja lemmitty, joka mun vyyhtiäni
 pitelis, sanoen mua kullaksi,
 takan luona kun istuisin kerien.
 Ajan kulkua lasken, mut milloinkaan
 minun toiveeni hetki ei koita vaan.

Verner von Heidenstam