Bobrikoffin pimeänä yönä
On kolkko yö, vaan pyhä juhlallinen,
 Käy kansa rukoilemaan Taivaan Herraa.
 On tuuli tyyntynyt ja korven kuuset
 Ja kankaan hongikotkin rauhaan tyyntyy,
 Vaan kylmät huurut järvein päällä kierii;
 Karjalan kankaat, Maanselän uljaat harjut
 Ja laaksot Pohjanmaankin usvaan peittyy.
 On synkkä Suomen luonto, kaunis ennen
 Ja himmeä sen puhdas, kirkas taivas.
 Ei tuika miljoonien tähtein silmä,
 Ei kuuhut kuumata ei revontulet välky,
 Vaan ilta-tähti tuikkaa kuni orpo,
 Luo sammuvaisen katseen usvain halki,
 Kuin jäähyväiset tahtois maille heittää,
 Sitt’ ijäks sulkeakseen kauniin silmän.

 Ei vongahtele kellot temppeleissä,
 Ei messupappi nouse alttarille,
 Jää unheen litaniiat, messut muutkin
 Ja pyhän kuoron kajaust’ ei kuulu.
 Kuin kuolevainen, kohoo kansan rinta
 Vaan hengittäen kylmää uhmaa, usvaa.
 Näät kansan henki murtaa kahleitansa;
 Se taikaan uskoi, ihmislupaukseen
 Ja salais-oppein horjuvahan valtaan,
 Valoihin uskoi kurjain kuolevaisten –
 Ei usko enää valoihin ei taikaan,
 Se yksin liiton Jumalahan uskoo.
 Sen henki kohoo korkeelle kuin kotka,
 Se lentää usvain halki autereille
 Ja halki miljoonien tähtitarhain
 Ja sadat auringot se taakseen jättää
 Kuin kuplat vaan, yhä lentää korkeemmalle.
 Ei taivaan ympyräinkään helskähdystä
 Se riennoissaan nyt ihailemaan jouda,
 Ei katsomaan kuin Herran leimut loistaa.
 Mi matkas määrää, kansain valju henki,
 Mi pyhä vihuri sua lennättääpi,
 Kun ilmakerrat koskein lailla pauhaa
 Ja sadat auringot kun taakses jääpi.

 Et vastaa, suuri Hengetär, et jouda,
 Sä riennät vaan kuin tuhat tuulispäätä;
 Sä henki, sonnustettu taivaan kalpaan
 Ja luotu valonvallan voittajaksi –
 On sotarientos Jumalien suomaa
 Ja Taivaan vihkimää tuo pyhä kulku.
 Ei vallat helvetin voi tuota estää,
 Ei esteet hornan edessäsi kestää.
 Maan sortajat ne murtuu, maahan kaatuu,
 Ne ei voi henkes voimaa suurta kestää.

 On kolkko yö, vaan pyhä, juhlallinen,
 Käy kansa rukoilemaan Taivaan Herraa.