Nyt hulmu, sinivalkoinen!
Nyt hulmu, sinivalkoinen,
 lyö, ristilippu, lyö!
 Jo tuntee sinut Europa,
 jo valkes Pohjan yö,
 nyt vaarat, metsät humajaa
 ja koskein kohu soi:
 maa itsenäinen, Suomen maa,
 ja kansa vapaa, oi!

 Jo katkes vieraat kahlehet,
 ja tuhatvuotten ies
 on hervonnut, on lauennut,
 nyt itse rastit ties.
 Kun muinen rautakinnastas
 sa Europassa löit,
 teit toisen vuoks sen käskystä,
 vaikk’ omaa leipää söit.

 Ja toinen niitti kunnian
 ja valtaan kohos kait,
 mut sinä kotikonnullas
 ain yksin kestää sait,
 ja sadat kerrat poroksi
 sun kyläs poltettiin,
 kun laumat inhat idänmaan
 ne vyöryi yli niin.

 Mut katso: korpikätköistään
 taas kansa uusi nous’,
 taas perkas pellon hurmeisen,
 taas välkkyi kirkas jous’,
 ja korpi lauloi lauluaan
 ja vastas vuorten vyö,
 ja Suomi suurtui suuremmaks’,
 sen nosti kansan työ.

 Sen nosti työ ja usko tää:
 ei koskaan kaadu se,
 min mahti maasta kimpoaa
 kirkkaille taivaille,
 mi luottaa Ukon voimahan
 ja taikaan jumalain,
 mi uskoo varmaan voittohon
 ain valtain valkeain.

 Näin Suomi nous, näin Suomi pääs
 jo joukkoon kansojen,
 lyö vapaana nyt hulmahtain
 jo sinivalkoinen.
 Ja jokainen nyt Suomen mies
 sen tuntee sielussaan:
 tään alkoi vapaan Suomen työn
 jo isät aikanaan.

 Tää meidän työt’ ei yksinään,
 mut heelmän saimme me,
 me kuulemme kuin velvoittaa
 tuo ääni isäimme;
 Jos vaiheet mitkä tulkootkin,
 tää muista, Suomen mies,
 kalleinta täällä maailmass’
 on vapaa kotilies!