Alkibiadeen jäähyväiset
Saata Poseidon matkahan miestä, mi havaa
 elämän houreestaan, pattona syntymämaan.
 Taakseni portit suljen, joita en avaa,
 Hellaan kentille en astu mä milloinkaan.

 Siellä mun lapsena Artemis kymmenin nisin
 sankari-uhmailuun juovutti viinillään,
 ennustuksesta Pythian järkähti sisin,
 kiihdytti laulelmat kunnian etsintään.

 Vieläkin kuulen, kuin sanat kertovi ylväät
 urhojen seikkailut, tuiskeet taistelojen,
 pyhättöjen näen veistokset, jalot pylväät,
 kuuntelen aatokset huulilta viisasten.

 Anna Apollon voimaa lähteä miehen,
 jolta on kirvanneet valjakon ohjakset,
 kesken taivalta suistui hän ohitiehen,
 ratsu jo kiitää pois, – turhaa sinkoelet

 nuolias. – Laskee maine, mi ennen hohti
 loistolla auringon, ympäri rantamien.
 Äsken Alkibiades kansaa johti,
 voitosta voittoon vain vei sotapurret sen.

 Mies hän koittaa sai kademielien vainon,
 tuostapa murtunut ei, uhmasi uudelleen,
 lailla Titaanein kantoi vuorien painon,
 rohkea, hymyssä suin keskellä vaaranteen.

 Valtias Ateene, väistytä kostottaret
 käärmehissuortuvapäät. – Muistelot armaat suo
 ajoilta, jolloin juhlimme pyhät ja aret,
 rinteet Akropoliin riemusta helkkyi nuo.

 Öljy- ja laakeripuut oli vihreimmissään,
 lempi ja nuoruus sai sydämet tulvimahan.
 – Pois! Pois! – Pettyy ihminen pyrkimyksissään
 elämä varjoa vain, – tuonko jo oivallan?