Helsingin laulu
Kas, suojassa Suomenlinnan
 ja rannalla Suomenveen
 se nostaa kalliorinnan
 ja valkean otsanteen.
 Sen alku on koski, sen kehto on Vantaa,
 sen koti on niemi, sitä saaret kantaa.
 Se Helsinki, Helsinki on.

 Se muinaisaikojen yöstä
 on astunut historiaan.
 Es’isien raskaasta työstä
 aikakirjat kertovat vaan.
 Sitä hävitti sota ja tuhosi surma,
 oli vieraana tuli. Jo uhkasi turma.
 Se isien kaupunki on.

 Nyt johdossa Suomen suvun
 ja valtakunnan se on.
 Suurkirkon ylvähän kuvun
 yli kaupungin nostanut on.
 On taide sen sielu; työ, tiede sen mahti,
 sen suonissa lyö elon kiihkeä tahti.
 Se tekojen kaupunki on.

 Kuin kasvonsa puhtaat ovat
 ja kauniit silmät sen!
 Ken näkee vain piirteet kovat,
 hän vieras on, syrjäinen.
 Oi, puistot ja saaret, leikkikentät ja -sannat,
 meren huuhtomat ihanat uimarannat!
 Oi, kaupunki kaunis se on!

 Viel’ onnea, iloa vaille
 sen lapsista moni jää.
 Vaan kerran kotimme maille
 täys päivä se kimmeltää.
 Työ kaupungin nostaa, usko voiman suopi,
 se kaupunki suur’ on, min rakkaus luopi.
 Se kotimme, kotimme on.