Priki ja Pursi
Ylevä, jalo priki, jonka
 puuaine oli vanhaa göötiläistä honkaa,
 uraansa täysin purjein kulki vakavaan.
 Rinnalla sen ui aivan murheetonna vaan
 purs, joka välkkyillyt ei Ranskan vernissasta
 eik’ ollut puuta Englannin,
 metsästä Suomenmaan se oli syntyisin
 avuja useita sill’ oli kuitenkin.
 Ja sitä priki myös niin suojeli kuin lasta,
 ei yksin hinannut, vaan vaarast’ estääkseen,
 syliinsä nosti turvaiseen.
 Prikiä palveli ja helli pursi siitä,
 sen kanssa saaristot ja meret mieli kiitää.

 Nyt valtamerien seljälle lähdetään. –
 Vaan miksi, miksi hylkäätkään
 sä vuorten varjon? Käänny, onneton, ja pelkää,
 kun myrskyt hirmuiset käy valtameren selkää!
 Hän lähti vain. Ah! monet myrskyt kokenut
 hän on ja aina voittanut.
 Vaan tämä! – Suuri Jumala! Voi, kauhun hetki!
 Turmeltuu mastot, purjeet, touvit; prikin retki
 – karilla, jonne kerrassaan
 sen paiskaa myrsky – päättyy varmaan kokonaan.

 Prikistä purren pois vei aalto vaahtoovaisin
 ja miehistön, min piti sitä pelastaa.
 Se vielä ponnisteli airoin katkonaisin,
 voidakseen ystävänsä saavuttaa
 ja – siinä hukkua, jos ei ois pelastusta.
 Vaan turhaan! Väliin tunkee laiva tavaton;
 täys tulikitoja se on;
 ne todistavat Montesquieu’tä, Grotiusta
 paremmin. – Laukaisten ja touvin laskien,
 sai laiva – ruorin jo ollessa murska –- purren,
 mi kulki tuulen mukaan ajelehtien.

 Voi, mitä tehdä nyt? sen väki mietti surren,
 Niin, onko ylivoimaa vastaan neuvoa?
 Sen sietää täytyy vain ja kuulla, totella.
 Ei ole sekään lohtu suuri,
 kun järjestystä saa se pitää samaa juuri
 kuin prikin väki, miehet vapaat, uljahat.
 Kyyneltä turhaan salaten he katsovat –
 tuskimpa voittajaa, kun kuuliaisuuden saapi,
 tuo huokaus, kyynel suututtaapi? –
 He katsoo takaisin ja mittaa aaltoja,
 jotk’ ystävän ja veljen riistää toisistansa,
 isästä tyttären ja äidin pojastansa.
 Erossa ollenkaan he eivät unohda
 sydämen velkaa veljeskansallensa pyhää,
 kun valo, opas, tuki, tulkki tuo ol’ yhä
 ja jakoi heidän kanssaan varat tasan vain.

 Prikissään seisoo, kurottain
 jäähyväisiks hän syliänsä.
 Kun huomaa hädän ystävänsä,
 hän omat surut unohtaa, sit’ itkeissänsä.
 Ja pelkää, että se jo hukkuu kokonaan
 vaan näkee – ken tuon uskoikaan? –
 kuink’ armaan veljen kohtaa ihmepelastus.
 Hän maahan langeten huudahtaa: sallimus!
 Osani tahdonkin mä kärsivästi kantaa;
 on nimi veljelläin ja maine, vapaus
 pelastettuna: se minulle riemun antaa.