Merimies G. Lundströmin muistelmia/18
Merimies G. Lundströmin muistelmia.
(Jatkoa viime numeroon.)

Ihmeekseni ja ilokseni näin perheenikin
saapuneen tänne jo minua ennen. Tunnin
kuluttua sen jälkeen kun heistä erkanin met­sässä, 
oli höyrylaivasaapunut kylvynrantaan,
tuoden sairaille ruokatavaraa. Sen ilmaan­tuminen 
ajoi kaikki Kolossit käpälä-mäkeen.
Laivan väestö etsi lähitienoilta sairaat pako­matkoiltaan 
ja löysitvätkin kaikki paitsi minut
ja erään kirjurin 16 vuotiaan pojan, jonka
Kolossit, ensin pahoin rääkättyään, olivat
raksineet mukaansa. Ampuminen, jonka hor­roksissa 
maatessani olin kuullut, tuli lai­vasta, 
sillä he olivat lauaisneet tykin saa­dakseen 
paremmin kaikille tulonsa ilmi. Lai­vassa 
olivat sitte tuoneet kaikki sairaat tänne
sahalle ja minunki perheeni oli täällä niin
muodoin jo raittiina ja tervennä minua vas­tassa. 
Parin päivän kuluttua saattoi sama
laiva meidät kaikki kotia. Tänne tultuamme
kohtasi meitä Kolossien puolelta kauhea näky.
Kylään oli nimittäin pystytetty pitkä tanko,
jonka nenään oli hiuksista ripustettu ihmisen
pää. Kun tätä kiikarilla tarkastimme, tun­simme 
sen olelvan edellä mainitun kirjurin
pojan pään, jonka julmat Kolossit olivat.
riemuten menestyneestä retkestaän, asettaneet
siihen voittonsa merkiksi. Pojan isä ynnä
muut herrat menivät päämiehelle ilmoitta­maan 
Kolossien väärästä käytöksestä, sekä
vaatimat näille siitä sopivaa rangaistusta,
— mutta päämies ei ottanut korviinsakaan
heidän puhettansa. Päinvastoin hän vaan
puolusti Kolossia, syytäen kaiken syyn toisen
saaren asukkaiden niskoille ja väittäen tuon
tangossa riippuvan pään olevan ainoastaan
jonkun oman kansalaisensa, jonka he syystä
tahi toisesta, olivat murhanneet. Koko ri­koksesta 
ei siis mitään peräänkysymystä nos­tettu.

.

Kohtaloni oli nyt kova sillä jalkani oli
sangen kipeä ja kaikki vähät säästöni olivat
joutuneet Kolossien käsiin. Kuitenki lohdutti
minua lääkäri ja vakuutti jalkani piakkoin
paranevan nautitun kylvyn voimasta. Pa­ranemisen 
ainoana ehtona oli levollinen olo
ja välttäminen kipeän jalan vaivaamista.
Viikkokauden kuluttua toteuntuiki tämä en­nustus, 
ja ennen pitkää oli jalkani aivan
terve. Ellen omin silmin olisi nähnyt, en
olisi voinut uskoa niin voimallista luonnon
laittamaa lääkettä löytyvän, kun mainittu
lähdevesi oli.

Taaskin tuli päämiehen muutos. Suoma­lainen 
meni pois ja venäläinen tuli sijaan.
Kolossit tapansa mukaan nytkin alkoivat
niskotella saadakseen itselleen jälleen huopia,
mutta vastatullut päämies ei ollutkaan juuri
mikään variksen poika, vaan uhkasi heti am­pua 
heidät kuoliaaksi, elleivät heittäisi tyhjiä
kujeitaan. Kolossit vaikenivat ja olivat kuin
kiltit lapset.

Päivät päättyivät, viikot vierivät, ajat
kuluivat ilman erinomaisempata tapahtu­mata. 
Uusia siirtolaisia oli taaskin tuotu
Turusta, — vanhoja, ulospalvelleita viety
pois. Saimmepa niin kerran kuulla sodan
syttyneen Venäjän ja Turkin välillä ja en­nen 
pitkää näimme jo kaksi Englantilaista sota­laivaa 
purjehtelevan satamamme edustalla.
Erästä yhtiön höyrylailvaa olivat ne ahdis­taneetkin, 
vaan eivät kuitenkaan kerenneet
kiinni saamaan ennenkuin tämä jo pääsi sa­taman 
turviin ja sai olla rauhassa. Mutta
vuonna  oli tärkeissä asioissa laiva
lähetettävä Aasian puolelle Ajaanin kolo­niaan. 
Tämän laivan päälliköksi pantiin
eräs suomalainen katteini, Juselius nimeltä,
joka hiljakkoin oli tullut tänne Turusta.
Kun hän ei vielä tuntenut Venäjän kieltä,
annettiin hänelle suomalaiset merimiehet, paitse
perämiestä, joka oli venäläinen, nimeltä Jer­koloff. 
Tämä matka oli meille sangen vai­valoinen 
ja hankala, sillä alituiset vasta­tuulet 
vainosivat meitä koko välin. Olimme
kuitenki saapuneet niin pitkälle, että maa jo
pilvenä hohti edessämme. Silloin eräänä
aamuna, päivän valetessa, huomasimme kaksi
englantilaista sotalaivaa purjehtivan meitä
jo sangen lähellä. Katteini tarkasteli hetken
heidän liikuntojaan, ja huomasi niiden pur­jehtivan 
meitä kohden. Nyt komennettiin
miehet laskemaan venheet alas veteen, jonka
tehtyä viipymättä varustettiin niihin ruoka­ja 
juomatavaraa niin paljon kuin mahdol­lista 
oli. Sen jälkeen pantiin katteinin joh­dannon 
alla valkea ruuti-kirstuun, jossa
sailytettin noin tynnyrin verran ruutia.
Valkea asetettiin sillä tavoin, että vasta
englantilaisten laivaan jouduttua ennättäisi
ruutiin. ”Vaikka näkevätkin meidän veneillä
rientävän pois,” sanoi katteini, ”eivät he kui­tenkaan 
heti lähde meidän jälessämme, vaan
ottavat ensin laivan huostaansa.” — Nyt
näimme kaksi suurta venettä lähtevän vihol­listen 
laivoista. Emme mekään viivytelleet
laivaltamme lähtemistä. Katteini ynnä neljä
soutu-miestä sekä perämies läksivät pienem­pään 
veneesen. Näiden joukossa sain minäki
kunnian voimiani koetella. Muut läksivät
suurempaan venheesen, ja niin lähdettiin yh­dessä 
soutamaan maata kohden.

Soutaessamme sopi meidän oivallisesti
katsella vihollisten vehkeitä, kun kasvomme
olivat käännetyt kohden hyljättyä laivaa.
Kun he olivat hetken olleet laivalla, kuului
ankara räjähdys ja samassa silmänräpäyksessä
näimme laivamme kappaleet sinkoavan lin­tuina 
ilmassa. Erittäin somalta näytti suuri
masto, noustessaan suorana ylös, aivan sem­moisena 
kuin se oli, ainoastaan raa’at me­nivät 
kiivaasta noususta poikki. Muuta­man 
silmänräpäyksen kuluttua oli laivamme
tyyten, jälkeä jättämättä, kadonnut meren
pinnalta, — mutta samalla myöskin huoma­simme 
kaksi venhettä taaskin lähtevän vi­hollisten 
laivoilta ja täyttä vauhtia souta­van 
meitä kohden. Nyt syntyi kilvan-soutu,
jommoista en ikänäni ole toista nähnyt en­nen 
enkä jälkeen.

”Vetäkää miehet!” huusi katteini meille
aina vähän päästä ja, mi lienee voimaa jän­tereissä 
ollut, niin totta liikkeelle pantiin.

Maa teki nyt pitkiä soukkia niemekkeitä,
jotka suuremmalle venheelle olivat paljon
haitaksi mutta meille vaan onneksi, kun oli
pieni venhe; sillä heidän täytyi kiertää sillä
välin kuin me vedettiin venheemme maata
myöden suoraa päätä niemen poikki. Aina
lähemmäksi ja lähemmäksi joutui vihollinen.
Me soudimme henkemme edestä, — mutta
vainoojamme eivät olleet meitä huonommat.
Nyt saavuttivat he jo suuremman venheen,
joka oli hiukan jäänyt meistä jälkeen. Jopa
pääsivät niinkin lähelle, että pyssyjensä kuu­lat 
meitäkin hätyyttivät. Kuulat surisivat
mennessänsä veneen sivuitse ja sattuipa yksi
riipasemaan mennessään perämies Jerkoloffin
käsivarresta palasen pois. Pääsimmepä vih­doin 
kuitenkin rantaan ja nolona täytyi vi­hollistemme 
kääntyä pois. Pahaksi onnek­semme 
olimme kuitenkin sattuneet tulemaan
asumattomalle paikalle, jotta »viikkokauden
saimme kuljeskella milt’ei aivan syömättä, en­nenkuin 
saavuimme Ajaaniin. Täällä saimme
nyt oleskella vuosikauden aikaa, ennenkuin
eräässä valaskala-laivassa onnistuimme
Päästä Sitkaan jälleen. Tällä aikaa oli
taaskin rauha tullut.

(Jatk.)

Jatkokertomuksen osat