Ballaadi vainon ajoilta
Satain salpojen takana,
 sellin harmajan hämyssä
 nainen valju vaikerehti,
 mustakulma näin kujerti:
»Ylen aikoja on vienyt,
 monta kuukautta kulunut,
 vuotta kaksikin ka’onnut
 näkemästä kullan kaunon,
 kä’en viime koskennasta,
 suukon saannista suloisen.

 Olipa tulossa talvi,
 aika joulun joutumassa,
 kulta silloin kauas kulki
 pahansuopia pakeni.

 Ve’et vetreät valutin
 sinisistä silmistäni
 lähetessä lähtöhetken.
 Kätes kiersit vyötärölle,
 povellesi pääni painoit
 vasten rintoas rakasta.
 Siinä sain suloisen suukon,
 kuulin lempilausehisen.

 Heltisi kätesi hellä,
 vyöhyt vahva vyötäröltä.
 Pian pistihet pihalle.
 Hyvästiksi herttaiseksi,
 viimeiseksi viestiseksi
 heitit hellän katsehisen.

 Huoli tunkihe povehen,
 mure musta mieleheni,
 kun näin kultani katosi
 synkän kuusikon sylihin,
 taakse taajan honkametsän.

 Tuon en jälkehen tavannut.

 Tuosta kuukausi kuluvi,
 vieri viisi viikkokautta,
 jopa veivät vankilahan
 panivat pahan sijalle.

 Täällä kolkossa kolossa
 päivät päättymättömiä,
 vaivoin viikot vieriävät,
 tuskin kuukauet kuluvat.
 Aina muistan armastani
 apeoina aamusina.
 Muistan puolison poloisen
 iltoina ilottomina.

 Kolmasti lumi sulanut,
 valkovaippanen valunut,
 kolmasti kevät kerinnyt,
 versonut on nurmi vehmas
 siitä kun sinut tapasin.

 Kukat kolmasti kohonnut,
 kolmet lehet koivu saanut,
 tuomi kukkaset koreat
 minun koi’on koskematta.

 Kahet on maalla marjat ollut,
 punapuolaset aholla
 poloisen mun poimimatta.

 Kahesti kesäiset linnut
 muille maille muuttanehet
 vangin kurjan kuulematta
 sulosuitten soitteloa
 helkytystä heljäkielten.

 Vieläkö minun poloisen
 tavanneepi talvi uusi,
 saavuttaapi syksy kolmas
 tässä paikassa pahassa
 ouossa olosijassa?

 Lensi, kyyhkynen kylästä
 kaunokaula kaupungista
 sellin laskihe lasille.
 Mursihe valio vaimo
 murusia muutamia,
 ripotteli rippehiä
 kyllin syö’ä kyyhkyläisen.

 Kysyi kyyhkyltä poloinen
 usein linnulta uteli:
»missä mairut matkaelit,
 kussa kaarsit kaunokaula?
 Tuletko meren takoa,
 yli selkien sinisten
 vellovan vetosen poikki?
 Näitkö tummatukkaistani
 matkoavan maata pitkin?
 Kävitkö kylässä kyyhky,
 missä armaani asuvi,
 omani olostelevi?
 Puhu kultainen puluni,
 hohtokaulani kuherra!» –
 Sanoi siihen juovasiipi:
»kulkenut en kaukomaita,
 mennyt en meren ylitse;
 ole en omaasi nähnyt,
 kaivattuasi kohannut
 Kuljin kultani keralla,
 oman kanssa kaunokaisen.
 Liitelin ihanat ilmat,
 siniaavat siivin sousin,
 valkopilvien pihoille,
 luokse hohtohattaroi’en.»
 Näinpä lauloi lieto lintu,
 puheli pulu sorea.

 Kulkevi so’an sanomat
 tie’ot tarkat taisteluista.
 Muurin yltävät ylitse,
 käy läpi lukitun uksen.

 Haastelevi vaimo valju
 kuultua verisen viestin:
»oma oisipa uroni
 miesten parhai’en parissa
 tuoksinassa taiston tuiman!

 Olet mieleinen minulle,
 jospa kannat kalpoasi
 eestä aatteen armahaisen.»

 Vietti vaimo päiviänsä
 surren sulkujen sisällä
 kaihoin vankikammiossa.

 Miespä maita matkoavi,
 uros urkeni ulomma.

 Muisti vaimon valkeaisen,
 naisen nauravan kotona.

 Mies se mielevä puheli,
 noinpa haasteli halulla:
»vieläkö minua muistat
 kaipaelet kultoasi?
 Tokko tahtonet takaisin
 suvainnetko saapuvaksi
 poloisen palajavaksi?

 Poves onko pohjukassa
 vielä rahtu rakkautta?
 Sykkiikö syän sinulla
 yhä eestä ystäväsi?»

 Aika kulki kulkuansa.
 Mies nyt toimissa tosissa,
 partaurhojen parissa
 askarteli aatetyössä.

 Yhä muisti murjuttansa
 mustakulmoa murehti.
 Näin nyt haastoi huolissansa
 uros uhkea pakisi:

»Kusta löy’än kultaseni
 mistä omani osannen,
 täältä poies kun palajan
 koitunen kotisijoille?
 Yhytänkö ystäväni
 uroon uu’en kainalossa
 vieraan vierellä verevän?

 Jospa ystävän yhytän
 kaunon toisen kainalossa,
 Painuvan povea vasten
 ojentauvan olkapäälle,
 toki toisen surmoaisin,
 tahi tappanen molemmat!

 Eli ehk’en soimaele,
 ehk’en kurjoa kiroa.
 Ovelta takasin työnnyn
 ukselta jo poi’es pyörrän,
 vaikka on syän sytenä.»

 Aika eellehen eteni.
 Uro urkeni ulomma.
 Saapuvi sotisijoille,
 tuli tappotanterille.
 Kantoi kauno kalpoansa
 puolesta hyvän asian,
 tempasi teräksen vyöltä
 eestä aattehen ylevän.

 Tuli tuimat syksyn tuulet
 kylmi kukkaset koreat.
 Puunti puolaset mäellä,
 lehet, koivun kellertivät,
 pihlajat punassa hohti.

 Saapuvi paha sanoma,
 vierivi viluinen viesti
 naisen valjun vankilahan,
 koppihin kovaosaisen:
»Kuoli kultasi sorea,
 kaatui kalvan kalskehessa,
 miesten miekanmittelössä.»

 Saatua surusanoman
 vaikerteli vaimo vaisu:
»Lähtenen manan majoihin
 painun tuonelan tuville,
 tästä huolihuonehesta
 kauheasta kammiosta,
 koska kuoli kulta kaunis
 sortuihe sorea sulho.»

 Silloin muisti hän emosen,
 äitikultansa kotona.
 Muisti äitinsä murehen
 vanhempansa vaivan suuren.

 Tuosta helmiksi heruivat,
 kyyneliksi kirposivat
 iltojen ikävät kaikki,
 öitten mustien murehet.

 Äiti kirjeen kirjoitteli,
 emo saatteli sanoman
 taakse rautaristikkojen.

 Noinpa virkkoi vanha vaimo:
»Tytär telkien takana,
 lapsi vaisu vankilassa
 olet mielessä minulla,
 muistossa murenematta.
 Kyynel virtana valuvi
 tähtesi tytär poloinen,
 eestäs lempilapsueni.

 Aamulla anivarahin
 toiset töillensä menevi,
 ahkerat ahertamahan,
 minä, muistan marjuttani.
 Päivin kaikin kaipaelen
 tytärtäni tuutimaani,
 käsivarsin kantamaani.
 Ilta kun tulevi tuosta,
 levon aika aukeavi,
 maata miekkoset menevät
 siirtyvät leposijoille.
 Minä vanha vaimo kurja
 saa en silmähän unosta
 ainoalta aatokselta:
 saatko vaisu vankilassa
 unhoa unettarelta?
 Ristin rinnalle käteni,
 polo painun polvilleni,
 rukous kohoopi kohta
 isälle ikihyvälle
 puolesta tytär poloisen.

 Oipa lempilapsueni,
 tytär tuskin tuu’iteltu,
 kaikki haikeat halusi
 synkimmät sy’änsurusi
 heitä helmahan Jumalan!
 Siitä auvo aukeaapi,
 lohtu lempeä tulevi.
 Vaikka konsaan et kohanne
 elossa emo poloista,
 saanen taivahan salissa
 asunnoissa autuaitten
 sulkea sinut syliini.
 Kukaan siellä ei erota,
 pahansuovat poi’es raasta.»

 Vaimo vuoteella viruvi,
 avosilmin siirteleikse.
 Poltto suonissa palava,
 rinnassansa tuska tuima.

 Emon saatua sanoman,
 viestin vienon äitivanhan,
 suru itkuksi sulihe,
 pisaroiksi rinnan pinne.

 Voihki vaimo vuotehella:
»Oipa nyt oma emonen,
 äiti kallis kantajani,
 lopun tunnen jo tulevan,
 piinan pitkän taukoavan.
 Nähä en sinua saane,
 heittyä en helmahasi.
 Suloiset luin sanasi,
 lauhat lempilausehesi,
 tunsin tuosta maamon mielen,
 äiti, äänesi tajusin.
 Kiitos kulta äitiseni,
 kiitos hoivasta hyvästä,
 hempeästä hellinnästä!
 Ällös maamoni murehi,
 vaikkapa varahin painun
 mullan mustahan povehen!
 Ehk’en toivo taivahia,
 tie’än tehneeni parahin,
 osanneeni oikeahan,
 näin kun kannan kahlehia
 puolesta pyhän asian.
 Hyvästi emoni hellä!
 Katkeaa jo kahle julma,
 pääsen paulasta pahasta
 oman puolison povelle.«
 Ääni vaisu vaimenevi
 voihkeeksi kivun kipeän.

 Yksin vietti yönsä pitkän.
 Aamuauringon sätehet
 pilkki pienestä lasista,
 löysi vaimon vuotehelta.
 Kerran henkäs hento rinta,
 käsi valkea vavahti.

 Kyyhky itki ikkunalla,
 hohtokaulanen kuhersi
 kuolemata naisen nuoren.

 Saivat äidille sanoman
 tie’on tarkan tyttärestä:
»Sairas salpojen takana,
 siukka muurien sisällä
 on nyt lempilapsuesi.»

 Läksi lasta katsomahan,
 omaa tyrmähän tytärtä.
 Kysyy portilla poloinen:
»Nähä saanko sairastani,
 lempilastani kohota?»
 Vastas vartija vihainen:
»Kuoli kurja tyttäresi.»
 Kysyi vielä vaimo vanha:
»Saanen kuollutta kohata,
 panna paarille poloisen,
 asetella arkkusehen?»
 Vartija äkänen äyski:
»Jo on kuollut kuopattuna,
 mullan pantu jo povehen.»
 Portin paiskasi pahasti,
 tylyn työnsi kiinni uksen.

 Maahan vaipui vanha äiti,
 rinnassa tulinen tuska,
 oas pistävä povessa.

 Itki maassa marjuttansa,
 tuonen tuhoja nureksi:
»Oisit taatto taivahinen
 minun korjannut kotia
 vanhuksen vaeltamasta,
 kun nyt kutsuit naisen nuoren,
 valkeaiseni valitsit.
 Oipa lapseni omani!
 Pienenä sua pitelin
 sylissäni sylkyttelin,
 hoi’in hellin helmassani,
 vierahan vihattavaksi,
 pahain syyttäsi sysiä.
 Poi’es kuolit kukkaseni,
 punapuolani putosit
 kä’en hellän hoitelutta.

 Oisin ottanut omani,
 asetellut arkkusehen,
 pessyt pehmein kätösin.
 Oisin puhtaihin pukenut,
 vaalitellut valkeahan.
 Kultasuortuvat sukinut.
 Kukat pannut kulmillesi,
 punaruusut rinnan päälle.
 Tie’ä en tytär poloni,
 mihin sun pahat panivat,
 hautasivat kerjäläiset.
 Ei kukaan kumpuas kukita,
 solmi sulle seppelettä.

 Mihin nyt kuljen kurja vaimo?
 Kusta koito saan kotini,
 mistäpä majan matalan?
 Poissa on vävy väkevä,
 poissa mairut marjaseni.» –

 Nousi kurja kulkemahan,
 vavisten vaeltamahan,
 tietä käymähän kivistä.