Säkki
Laattialla porstuvassa
         Nurkassa
 Venyi tyhjä säkki aikojaan:
 Siihen monet pyyhki jalkojaan.
         Vaan yhtäkkiä
         Tuota säkkiä
 Ken vaan kerkesi, se kunnioitti!
 Kuinka säkki kunnian nyt voitti?
 Näes – kultakolikoilla täytettynä
 Se on rautakirstuhun nyt pyntättynä.
 Isäntä itse sitä hyväilee
 Ja suojeleepi säkkiä kuin mitä.
         Ettei sitä
         Tuulet tuivertaisi,
 Ettei kärpänenkään sille istuutua saisi.
 Ja säkille – sep’ onkin hauskin juttu –
 Nyt kukin tahtoi olla hyvä tuttu.
 Kun isännälle ystävä tul’ milloin
 Niin kohta puhe säkistä nous’ silloin;
 Ken sen viereen istuu, sitä nyppii,
 Ja onnellisna sydämensä hyppii;
 Ja kun säkki suunsa aukasee –
 Kaikki ihastuen sitä katselee.
 Huomattuaan ett’ on noussut kunniaan,
         Niin suurennella
         Ja viisastella
 Hän kohta alkoi, arvon-tunnossaan,
 Kaikkeen kerkesi nyt säkin huomio:
 ”Se ei oo niin, tää ei oo näin,
 Ja tuo on aivan mäntyyn päin” –
 Se on kaikesta vaan tuomio.
 Ja kaikki häntä avosuin nyt kuuntelee,
 Vaikka päästäis valheen ankan
         Kuinka vankan,
 Niin että korvat lattuun lupsahtais!
 Vaan niin on ihmisillä tapa:
 Jos kultasäkki mitä latelee –
 Kaikk’ ihmetellen sitä kuuntelee.

 Juohtui mielelleni yht’äkkiä:
 Tunnettehan tekin monta kultasäkkiä!

Lähde: Työmies 23.11.1895.

Ivan Krylov
Runot
Työmies
1895

ru:Мешок (Крылов)