Pohjalainen
Ilta-ruskon loistamalla
 Nuorukaisen istuvan
 Kaukasella Lounamaalla
 Mieli juohtuu Pohjolaan.

 Lakso kaunis on, ja siellä
 Visertäävät lintuset;
 Hän se huokaa: ”Ah jos vielä
 Maani saisin entiset.

 Suomessa ei viinapuita
 Lehtevöitä katsella’
 Viikunoita taikka muita
 Hedelmöitä kohdata’.

 Mutta kuuset sorjat, roimat,
 Vuoret jylhät suosittaa
 Sydäntäni; Luonnon voimat
 Todistaavat miehuutta.

 Pohjan mäjet mäntynensä,
 Härmä-helmet oksilla
 Kutsuvat mun lemmellänsä’;
 Heit’ en taida’ unhoittaa’.

 Elämässä, kuolemassa
 Rakas mull’ on Pohjanmaa,
 Sydämessä puhtahassa
 Tunto siell’ on liikkuva.

 Neito siellä punahuuli,
 Puna poski, lämpönen
 Rinta on, ja talvituuli
 Hoito voiman miehisen.”

Anonyymi
Antero Warelius
Runot