Alkanut vaellus
Ma vaellan jo sillalla, mi johtaa
 pois maasta, tuntemattomaan sen liittää,
 etäiseks entinen käy läheinen.
 Alhaalla moittii he ja kiittää,
 sotaiseen tapaan kirkkaat kalvat hohtaa,
 kilvessä vihamiehen silmäin kohtaa
 myös merkit kunnian ja oikeuden.
 Mua harhaan johdata ei elo mainen.
 Niin yksin ei voi olla kuin oon ma,
 avaruus tyyni, korkee, loistavainen,
 unhoitin itseni, käyn vapaana.
 Pois kenkäni ja sauvain tahdon heittää.
 Käyn hiljaa, tahdon, ettei saasta uhkaa
 maailmaa, jok’ on lumivalkea.
 Maan poveen alhaalla he kerran peittää
 poloisen ruumiin, kasan tuhkaa
 ja lausuu nimen – jota kannoin ma.

Verner von Heidenstam