Snöfrid
On ilta ja myrsky on raivoissaan,
 hän kuulevi äänen akkunakaan:
»Gunnar,
 tule pois, tule leikkihin laineitten!
 Jos mieles on lämmin, lähde vaan,
 jos on uljuutta pojalla rinnassaan:
 tule keinuhun keijuisneitosen!
 Jos et vilppiä säiky ja harmiakaan,
 Gunnar,
 niin soudamme onnesi saarillen.»

 Se oli Snöfrid.
 Nähnyt joskus metsän pimennoissa
 oli hän keijun, kaikkein armaimman,
 nähnyt sinisilmän loistavan,
 valko-otsan kultakiharoissa.
 He rientävät pois ja käsikkäin
 he yhdessä kulkevat rantaan päin...
»Snöfrid,
 olet kaunis, sä hopeahelmainen!»
 Nous kuu yli metsien synkeäin,
 punapalona pilvistä välkähtäin,
 ja immyt jännitti purjehen,
 veno riens’ yli vaahtojen hyrskyväin.
»Snöfrid,
 me laskemme laineilla, morsiamein!»

 Vierell’ impi
 kuulee kuinka tuulet tarinoivat,
 uneksien kuuta katselee;
 ympärillään aallot yrmyilee,
 ympärillään myrskyn viimat soivat.

 Nyt tyrskyt keulassa vaahtoaa,
 ja jo niemi korkea kohoaa.
»Gunnar,
 me seulomme kultaa kiiltelevää,»
 noin kääpiöpeikot houkuttaa,
 ne viittovat vuoren onkamaa:
»Tule, poika, onnesi etsintään!
 Et köyhänä, halpana olla saa!
 Gunnar,
 myö sielus, ja sun ovat aarteet nää!»

 Ja ilmat inkuu ja salamoi,
 ja vastahan hyrskyt hirveät soi.
»Gunnar,
 ne on julmat joukkiot Utgårdin!»
 Ja torvet ja liput ja säilät soi,
 väkivaltaa ne kiljuen kunnioi,
 min Midgård on kietonut kahleisiin.
»Myö sielusi meille, niin muisto loi,
 Gunnar,
 nimes loistavaks aikoihin kaukaisiin!»

 Tuli lahti, loistossa kuutamon,
 siell’ aalto on uupunut lepohon.
»Gunnar»,
 niin vietteli ään’, »tule lahdellen!
 Tääll’ lehdon helmassa mökki on,
 tääll’ uskollisuus on horjumaton,
 tule, löydät kaislan niin rauhaisen,
 sylin vienon ja kullan kainalon,
 Gunnar,
 elos kankaan ma lemmellä kirjailen!»

 Mut korkeena nousi
 keulassa Snöfrid:
»Paremp’ on urhon
 jalo köyhyys,
 kuin lepo kurja
 ääressä kullan.
 Paremp’ on pilkattu
 hyvälle kuolo,
 kuin maine, voittama
 itsekkyyden.
 Paremp’ on halaus
 vaaran kuin rauhan.
 Mun jos valitset,
 valitset myrskyn.

 Sillä raskaan
 sankar’elon
 runot kuuluu:
 miekkaa kantaa
 turmaks peikkoin,
 verens’ antaa
 eestä heikkoin,
 valitust’ ei,
 vaivaa vainen,
 taisto toivoton ja
 kuolo unhoksiin.

 Siin’ on elon tosi sankarmaine.
 Ellos mieli onnen saarihin!»
 Sitten sumuun
 katos keijukin.
 Yksin jäi hän aaltoin hurjain humuun.

 Gunnar! Poika!
 Mont’ on tietä, kunnes aukee hauta;
 sun jos ties on taistelijan tie,
 koetusten, tuskain tuimain kautta
 epäilyksen sumuun sun se vie.
 Yksin, vertyin
 kamppailla hän saa, ken taistoon läksi
 puolesta tän mailman pieninten,
 ja min ehti taivasta lähemmäksi,
 raskaammaks käv kulku askelen.

 Vaan jos, poika,
 uskolliseks elos unelmille
 jäät, niin joskus keiju kohtaa taas,
 vie sun vielä metsään leikkisille,
 laulaa sulle lohtulauluas,
 avaa sulle
 tarhat, joill’ on lapsuuskukkain tuokse,
 kun sa taisteluista palannet
 Idanurmikolle, nornain luokse,
 joill’ on elon taulut kultaiset.