Kaarinan veri (1911)
Nuor Kaarina, Kuussalon kukkainen –
 Niin kertoi mummoni kerta –
 Oli immyt tuuheatukkainen. –
 Taru uhkuu syyttömän verta.

 Tuon kauniin Kaarinan seudullaan
 Moni alkoi noidaksi luulla,
 Niin loitsi hän miehet katseillaan. –
 Taru neidon on rattosa kuulla.

 Hovin aatelisknaapeista uljain, Klaas,
 Näki impyen messussa kerta;
 Hän katsoi neittä ja katsoi taas. –
 Taru uhkuu syyttömän verta.

 Klaas ratsasti kirkolta Kuussalohon.
 Ken ois sitä saattanut luulla:
 Hän aneli immyttä aviohon –
 Taru neidon on rattosa kuulla.

 Isä knaapin tästä on vimmainen:
 «Peri poikani noidan merta;
 Mut noidan saatan ma syytteesen,
 Rikos tahraa aatelisverta!»

 Niin Kaarina noitana tuomittiin.
 Et voi sitä tehdyksi luulla:
 Hän Kalmankankaalla mestattiin. –
 Taru neidon on kauhea kuulla.

 Ja mestauspaadella Kaarina huus
 Avuks taivasta, maata ja merta:
 «Oi salliman vallat, mik’ onnettomuus!
 Te vaaditte syytöntä verta!»

 «Niin totta kuin mieleni puhdas on»,
 Hän parkasi kurjalla suulla,
 «Tää paasi mun vertani vuotakohon!» –
 Taru neidon on kauhea kuulla.

 Mut pyövelin paasi se paikan sai
 Kivikirkon seinähän kerta;
 Punapaatosen siin’ olet nähnyt kai:
 Yhä vuotaa se Kaarinan verta.