Syys (Polén)
Tuuli puista puhaltelee,
 Lehtosia lennättää,
 Nurmi maalla nukahtelee,
 Ketonen jo kelloittuu;
 Ylehensä muuttuminen,
       Vaihe, kuollo,
       Jättö, toivo,
 Mantereilla majailee,
 Oloansa arpailevat.

 Ehto aamut pimertelee,
 Tähtisiä synnyttää;
 Taivahassa alottelee,
 Jumalat jo soitantaa;
 Ilot, laulut laksohia,
       Kun ei soita,
       Eikä kuulu
 Metsolassa ilontaa,
 Ikävyyttä immen lemmen.

 Lammin kalvo kuvastelee,
 Kyyneliä tuskissaan,
 Aamuruskoa oottelee,
 Sulosuven palantaa;
 Halut, pyynnöt riemuhia,
       Rantasille,
       Kun ei kanna,
 Eikä kuulu kukuntaa,
 Käön kullan laulantoa.

 Mäillä kuuset kumartelee,
 Kukkasia katsahtaa;
 Kyyhky puussa kukertelee:
 ”Jo on poissa, armahat!
 Kukat, ruukut juuriltasi,
       Perhonensa,
       Hohtonensa,
 Hajonneet; nyt kuollo vaan
 Kadonneille naurailevi”.

 Niinpä uskoni päättelee,
 Mielialan mulle tuo:
 Saispa kuolla, kun nuo elää,
 Ilona ja täytössään!
 Kukan kuollo, lemmen elo,
       Luonnon sointo,
       Hengen synty,
 Rientelee ja iloilee,
 Vapise ei vaiheitansa.

O. P. [Rietrik Polén]

Rietrik Polén
Runot