Jatkon huviretkellä
Jo murtunut on aikaa talven valta,
 On poissa tuiskut, poissa lumi, jää, –
 Ja taas on suvi – versoin ihanasti
 Taas Suomi-äiti armas myhäjää.
 Se kutsuu meitä mailleen, mantereilleen
 Ja kutsuu läikkyville laineilleen,
 Ja lupaa voimaa, jäntevyyttä uutta
 Ja suloansa suoda sydämmeen.

 Mut suven kanssa koituu eron aika;
 Jo eron raskas hetki meille saa,
 Mi kodist’ yhteisestä, kallihista
 Niin monta meistä ijäks’ eroittaa.
 Kun syksy saa – taas kotiliesi hehkuu
 Ja tulet kirkkahat sen lieskuvat, –
 Mut lämpöään ne eivät teille huo’u,
 Toverit poistuvaiset, rakkahat!

 Te silloin poissa ootte – kaipaellen
 Teit’ täällä usein, usein muistellaan.
 Niin vierköön aika – meille vierahiksi
 Te ette voi tok’ käydä milloinkaan.
 Oi, yhdysside luja meidät liittää,
 Ja se on lempi tähän laitokseen
 Ja rakkaus sen jaloon johtajahan,
 Jok’ kylvön hyvän kylvää sydämmeen.

 Niin yhdysside luja meidät liittää:
 Samahan meill’ on pyhä isänmaa,
 Ja sama meill’ on armas äidinkieli
 Ja sama työkin meille sarastaa:
 Annamme synnyinmaalle kaiken voiman
 Ja sille lempemmekin puhtaimman.
 Hyvästi toverit! – Nyt Herran haltuun!
 Hän suokoon siunauksen runsahan!