Rauhatoin sielu
Näin lapsena Vuoksen valtavat veet,
 Ja kuulin sen koskien pauhun
 Ja suurien selkien harjanteet,
 Ja Imatran mahtavan laulun,
 On rauhaton sielu se ainiaan
 Vapahana riehuvi kahleissaan.

 Ja lapsoset rannalla Imatran,
 Sen lauluhun nauraen yhtyi,
 Kun riemuiten näkivät mailman
 Ne tutkien koskelta kysyi:
 Miks’ rauhaa et löydä sa milloinkaan,
 Ja asetu levossa uinumaan?

 Kun kysymys moinen soi huulilta
 Saitpa vahdosta vastausta,
 Se roiskien sinkoili kasvoilla
 Meitä muistutti rikkahasta,
 Mi köyhää sylkevi silmille vaan,
 Ja tuota pitävi kunnianaan.

 Lapsiko tuota ois oivaltanut –
 Ei ennenkuin mieheksi varttui
 Kun tarkaksi käivät sen silmäilyt
 Ja ikää sen mukahan karttui,
 Kapitaali rauhatoin sielu on vain,
 Sen tiedän – sepä kunnianain.

 Se villinä rientää tietänsä vain,
 Vaan siitä se kerran myös lakkaa,
 Kun varttuvi joukot nuo kasvavain
 Ne salvat sen tielle myös hakkaa.
 Se silloin saa rauhan myös sielulleen
 Ja nukkuvi unholan unehen.

Tiupan Otto.

Lähde: Työmies 13.8.1900.

Otto Tiuppa
Runot
Työmies
1900