Palanen Nerkon kanavan historiasta
Seuraavalle on pyydetty tilaa lehdessämme.

 On Lapinlahden rannalla
 Pienoinen kirkko, vanha jo
 Ja puoleks’ lahonneena:
 Sen vieressä on hauta-maa,
 Se, missä viime levon saa
 Matkaajat vaipuneina.

 Sen yhteen reunaan erilleen
 On kaivettuna rivilleen
 Eri-hauta muukalaisten;
 Siin’ muista tienoin kulkeneet,
 Ehk’ toisiaan ei tunteneet
 Lepäävät rinnatusten.

 Heit’ nälkä ajoi kodistaan
 Vieraisiin seutuin kulkemaan,
 Einettä etsimähän;
 Mutt’ hirmukuolo raivosi,
 Heit’ tällä tiellä tempasi,
 Korjasi riviin tähän.

 Nerkolle työhön rientäneet
 He ol’ ja sinne tuonehet
 Vaimons’ ja monta lasta.
 Mies, minkä sieltä ansaitsi,
 Omillen näille tasaili,
 Kuin saamme kuulla vasta:

 Vaan yhden muru monille
 Vaimoille, niin myös lapsille
 Riittän’ ei nälkäisille!
 Jos heiniäki, jauhettiin,
 Jäkälät, parkit leivottiin;
 Ei niistä nääntyville!

 Ei neli-jalkasiksi, ei,
 Ne ihmiskurjat muuttuneet
 Ehk’ heiniäki söivät – –
 Vaan järjellisnä työtänsä
 Tekivät aivan myötäänsä,
 Siksi kuin loppui voimat!

 Vaan voimat koska vaipuivat,
 He sairastamaan joutuivat,
 Kuolit ja lyötiin lautoin!
 Jäi vaimot, lapset itkemään,
 Valittamaan ja kerjäämään;
 Jos kerjuu sillon auttoi?

 Kuin leipä puuttui kaikilta,
 Ol’ vaivasuutta, tautia,
 Ol’ kulkevia kyllä!
 Vaan antamist’ ei ollutkaan,
 Mutt’ anovia oli vaan,
 Ja toimeen täytyi tulla.

 Nyt yhden nimen mainita
 Mun suonet, armas lukia!
 Se viittaa vakuutusta:
 Nimensä ”Lauri Heikkinen.”
 Mies vanha soturi ol’ hän,
 Häll’ vaimo, monta lasta.

 Kuin kanavalla alkoi työ,
 Hän ensimäisen männyn löi,
 Niin kertoo toverinsa.
 Ja sitte kuokkaa, lapijaa
 Hän käytti rauta-kankija
 Kun mies, tek’ tehtävänsä.

 Kuin kuokkoa ja lapijaa,
 Myös käytti suurta henkeä
 Ja näytti sillä kertaa:
 Min’ ansaitsi päivin ja öin,
 Siit’ lapsukaisens’ eineen söi,
 Näin teki joka kerta.

 Ei vaikeroinut vaimolleen
 Jos useest’ työlle, levolle
 Sai einehettä mennä.
 Hymyillen lausuu lapsille:
 ”Ei ole nälkä isällä
 Sill’ isä on jo syönyt!”

 Niin kevät päivä kerranki
 Ruskonsa kanssa valkeni
 Ja kello soitti työhön:
 Taas nähtiin ensiks’ Heikkinen
 Astuvan miesten rivihin,
 Aikoen olla yöhön.

 Taas miehin työhön ryhdyttiin:
 Mutt’ ihme – Lauri nähtihin
 Nojaavan lapioonsa.
 Ja yhä vielä nojasi,
 Polvensa – vahvat – vapisi,
 Ne puuttui voimiansa!

 Ne polvet, jotka ennen ei
 Kanoonain jyryy säikkyneet
 Nyt voimatonna vaipui;
 Mies lapionsa pontehen
 Laskeepi kädet ristihin
 Ja tovereilleen lausui.

 Kyyneleet valui poskille.
 Kuin itku-suulla ilmoitti
 Nälkähän kuolevansa!
 Ja anoi leivän murua,
 Mutt’ tovereill’ ei antoa
 Ollunna varoissansa!

 Siin’ huokais jalon henkensä.
 Kysyn: piirsikö nimensä
 Historian lehtilöille? – –
 Se yksin tässä lohduttaa,
 Ett moni muiston rinnassaan
 Kantaa Laur’ Heikkiselle!

 Oi kansa kallis, tyyni miel’
 Et kertoo voi mun heikko kiel’
 Lukua kärsimystes!
 Kans’ kovan kuonnon taistellen
 Ja siinä kärsein kuollenkin
 Sä näytät jalouteis!

 Siis veretön, se vaivanen
 Kuin moittii meitä pilkaten;
 Kuin sortaa Savon maata!
 Tosin on pienet pirttimme
 Ja samanlaiset sarkamme;
 Mutt’ ei me vielä la’ata.

 Savomme viel’ on lapsi mies:
 Vaan taitettu on orjan ijes*)
 Ja Luoja antaa leipää.
 Me lasketellen laivoilla
 Samoomme Saimaan vesillä
 Ja meren maihin mennään.

 Suo vielä veikko virkkoa,
 Mun Nerkon työstä mainita,
 Avaus Juhlastansa.
 Kas silloin kansa riemuitsi
 Ja maljojaki maisteli,
 Ei muistan’ vaivojansa!

 Mä mättähällä istuin vaan,
 Kaikk’ siitä nähdä, kuulla sain
 Jaa, kuulla sainki kyllä:
 Kuin Hartman piti puhetta
 Sä luullet että itsiään
 Kiitti, tai päälliköitä,

 Ei, Ruhtinaille ruununsa,
 Ja päälliköille arvonsa
 Hän soi, vaan lausui muuta:
 Hän lausui kansan valvoja,
 Sen kärsimystä tuskia,
 Sen ahkeruutta suurta. –

 Mutt’ kaikki koska lopetti –
 Mun verein sillon liehahti –
 Ei kukaan Kumpulaista
 Maljoissaan muistan’ mainita
 Häntä, ken taaskin ”vaikeroi”
 Kanavaa Keisarilta**)

 Työ tehty on ja seisoovi,
 Tekiöit’ työnsä kiittäävi
 Ja teettäjiä kyllin,
 von Hartman, Bäckström nimet ne
 Muistaen kansa kiittelee –
 Jaa – muistaa riemu-mielin!

Kansalainen [Isak Hirvonen].

*) Vesi-kulku on avattu.

**) Tässä on muistettava, että Nerkon kanavan avaamisesta on jo silloin ollut kysymys kuin Saimaan ja muista tämän vesikunnan kanavista, vaikka valtiovarat eivät silloin riittäneet sitä avaamaan. Toimit. muist.

Lähde: Tapio 12.3.1870.

Isak Hirvonen
Runot
Tapio
1870