Lapsi ja tiainen
Lapsi:

 Tipu, tipu, tiainen,
 kuulin äänes, tunsin sen.
 Se on yhtä kirkas aina,
 arkena ja sunnuntaina.

 Talven tuuli puissa ryskää,
 etkö saanut edes yskää,
 kun ei kintahia sulla?
 Kaksi paria on mulla.
 Toiset annan sinullen,
 Tipu, tipu, tiainen.

 Armas talvituttuni,
 saat mun villanuttuni.
 Päällystakkia ei sulla,
 kuinka voitkaan toimeen tulla
 talven säissä ankarissa,
 tulipalopakkasissa?

 Tiainen:

 Lapsi kulta, ällös sure,
 mua pakkanen ei pure
 eikä vilu mua haita:
 mull’ on lämmin villapaita
 untuvista hienoisista
 alla höyhentakkini.
 Lämmin on mun lakkini.

 Lapsi:

 Mutta eikös nälkä haittaa,
 kun ei ole sulla aittaa,
 pienintäkään pellonsarkaa?
 Säälin sua, tinttiparkaa.

 Tiainen:

 Luoja kattaa mulle pöydän,
 aina siitä sirun löydän.
 Kun on vähään tyytyväinen...

 Lapsi:

 Ah, vaan oksa on niin jäinen.
 Lennä taakse ikkunani,
 siin’ on lintulaudallani
 sulle aina aamiaista.
 Tule, herkkujani maista!

 Tiainen:

 Sydämesi on kuin kulta,
 kiittäin otan lahjat sulta.
 Tiedän: Luoja meitä auttaa
 hyväin lasten kätten kautta.

1927.