Muistoni lintu
Ken se liekin? Unteni hämy sen toi.
 Lintu pienin? Kainona pyrki se luo,
 Enkö tuntis! Tuttu kun ääni taas soi,
      lintuni laulu.

 Kas! Se onkin muisto jo mulle kallis,
 hellä, – hellin? Kerta se – niin ah silloin
 riipi rinnan, raasteli – – mut et salli,
      lauluja noita?

 Ei siis! Kätken lintuni työt jo tuhmat,
 Pieni värjyt? Poskeni sulle painan.
 Suuta hellin. Vaikeni vaivat summat
      lintuni töistä.

 Ilta hetket antavi armaat, kas! Oi!
 Tuolla puiston kuutamo hehkuu, uhkuu,
 tenhovälkkein kiitävi virta, soivat
      sirkkojen viulut.

 Lintu, lintuin, leikimme kerran ennen
 puiston yössä, huumaava tuoksu leyhyi
 ruusuvöistä, uinuimme rinta rinnoin
      nuorinta hurmaa.

 Sentään, pienin, luule en minä huollen
 että hetket yöhyen vielä silloin
 riemu korkein ollut ois. – Sydän kuollen
      eroa itki.

 Muita teitä kohtalo johti. Kumman
 ihmemaailman tuntea sain ma, uuden.
 Meidät, lemmen, puiston ja surun nuoren
      unohti aika.

 Mutta kiitos, lintuni, aina sulle!
 Suita sai mun eloni ensi hurman,
 annoit ensi lempeni laulut mulle,
      kaunista kylvit.

 Muisto vanhin. Unteni hämy sen toi.
 Lintu leikin! Hellänä pyrki se luo.
 Ällös värjy! Siunaus suurin nyt soi
      lemmestä lasten.

Runot