Ulkomaan magyareille
Voi te paiseet ruumiiss’ isänmaani!
 Mitä teistä virkkaa vois?
 Jospa tulta oisin, teidät tyynni
 Polttain kaluaisin pois.

 Tult’ en ole enkä liekin kieli;
 Mut on teräv’ ääneni.
 Kirousta vaan se huutaa teille,
 Kirousta yhäti.

 Niinkö maallamme on aarteit’, ettei
 Siihen kaikki mahtuiskaan?
 Köyhyyttäänhän yhä tää maa raukka
 Sairastaa ja potee vaan.

 Ja, te rosvot, minkä lääkkeeksensä
 Maamme hikoo tuskissaan,
 Sen te viette epäjumalille
 Alttareille ulkomaan.

 Isänmaa tää leipää kerjää, vaan ei
 Sille riitä saalinne;
 Verta itkee se, vaan pikarinne
 Viinillä te täytätte.

 Isänmaahan vasta mieron sauvoin
 Takaisin te palaatte,
 Kerjäläiseltä, min siksi teitte,
 Vielä kerjätäksenne.

 Niinkuin tästä köyhäst’ isänmaasta
 Itsenne pois syöksitte,
 Helmastaan niin hauta luokoon luunne,
 Taivaskin niin sielunne!

Uno von Schrowe

hu:A külföld magyarjaihoz