Satu (Vala)
Oli kerran kuninkaantytär
 hento kuin pieni vilukukka.
 Ja Elämä tuli eikä kuullut häntä,
 sillä hänen äänensä oli hiljainen.

 Ja kuninkaantytär otti sydämen rinnastaan
 ja puhui sille.
 Se oli jalomuotoinen kuin malja
 punaista rubiinia.

 Ja kuninkaantytär hän meni pois
 päivääkään elämättä.
 Mutta sydän kiisi kuin soihtu
 yli erämaiden,
 löysi Elämän
 ja särkyi punaisiksi pisaroiksi
 hänen julmille käsilleen.