Ihmeellinen matka historian mailla/Ensimäinen luku
Ihmeellinen matka historian mailla.

Kirj. Jalmari Finne.

ENSIMÄINEN LUKU.

Kalle ja Maija tutustuvat kummalliseen mieheen.

Kalle ja Maija olivat sisaruksia
ja kävivät molemmat koulua. Muutamista
aineista he kovasti paljon
pitivät, varsinkin luonnontieteestä,
mutta historia oli heidän mielestään
kauhean ikävää.

Kun he eräänä iltana istuivat läksyjensä
ääressä ja molempien teki
kovasti mieli päästä ulos leikkimään,
sillä oli kirkas ja kaunis talvipäivä,
paiskasi Kalle historian oppikirjan,
joka juuri oli hänen edessään,
kovalla paukkeella pöytään ja sanoi:

— Minä annan palttua koko historialle!
Eihän siinä ole mitään
muuta kuin vuosilukuja ja ihmisten
nimiä.

Maija aivan säikähtyi tällaista
Kallen puhetta istuessaan oman historian
oppikirjansa ääressä. Kyllähän
hänkin vihasi historiaa, mutta
ei hän sentään ollut koskaan aikonut
sille antaa palttua, eikä hän ymmärtänyt,
miten kirjalle sellaista
ruokaa syötetäänkään.

— Hyi, Kalle! sanoi hän. Mitähän
äiti sanoisi, jos kuulisi sinun noin
puhuvan?

— Jos hän sanoisi jotain, vastasi
Kalle, niin kysyisin, muistaako hän
mitään historiasta. Ja ellei hän
muista, niinkuin varmasti uskon,
niin sanoisi hänkin antavansa palttua
koko kirjalle. Mennään ulos,
se on paljoa viisaampaa!

— Mutta kun meidän ensin piti
lukea läksymme, lausui Maija. Minä
en osaa vielä kaikkia vuosilukuja.

— Kyllä sinä osaat kaikki vuosiluvut,
niinkuin minäkin, sillä minä
luettelen ne milloin tahansa järjestään
yhdestä tuhanteen yhdeksäänsataan
viiteentoista asti. Eihän siinä
ole vaikeaa muuta kuin panna
jokainen asia sitten oikealle vuosiluvulle.
Ja kun joka vuosiluvussa
on ainakin viisi asiaa muistettavana,
niin tulee siitä melkein kaksikymmentä
tuhatta asiaa.

— Eipäs kuin kymmenentuhatta,
sanoi Maija.

— Niin sinun ja minun erittäin,
mutta yhteenlaskettuna on niitä
kaksikymmentä tuhatta. Ja se on
hirveää! Mennään pois!

— Jos äiti näkee meidän menevän,
niin hän toruu, sanoi Maija, jonka
myöskin teki mieli päästä ulkoilmaan.

— Ei hän näe, kun menemme ikkunasta,
sanoi Kalle.

Samassa hän oli jo ikkunan luona
ja avasi sen. Hän ei ennättänyt
kiivetä ikkunalaudallekaan, kun vetäytyi
huoneeseen takaisin, sillä
hän näki jotain merkillistä.

Aivan ikkunan kohdalla oli jotain
kummallista, joka pyöri ilmassa.
Ei se ollut mikään hiekkapyörre,
sillä se oli tiuhempi, ei se ollut mikään

suuri paperin- tai kankaanpalanenkaan,
sen he huomasivat. Ikkunan
kautta käypä veto toi tuon
pyörteen huoneeseen. Molemmat
lapset katselivat sitä aivan ihmeissään.

— Mikä se on? kysyi Maija.

— En minä tiedä, vastasi Kalle.
Se on jotain, joka pyörii.

He katselivat ja katselivat tätä
ymmärtämättä siitä yhtään mitään.
Vähitellen alkoi pyörivä esine harventaa
vauhtiaan ja silloin he huomasivat,
että se ei ollutkaan mikään
kuollut kapine, vaan jotain elävää.
Ja kun vauhti vieläkin harveni, niin
näkivät he, että se oli ihminen. Vähän
ajan päästä tuli selville, että se oli
mies, joka oli puettu kummalliseen
leveään takkiin, jonka liepeet liehuivat
sinne ja tänne hänen pyöriessään.
Ja nyt he olivat kuulevinaan
jo mutinaakin. Lopulta erottautui
aivan selvästi latinankieliset
sanatkin:

— 876, 875, 874, 873.

Samassa mies pysähtyi, katsoi
lapsiin ja kysyi jotain. Maija säikähtyi
tätä kummallisen pukuista
olentoa, mutta Kalle oli rohkeampi,
hän veti sisarensa taakseen turvaan
ja lausui:

— Sanokaas tuo uudestaan!

Hän oli nimittäin huomaavinaan,
että mies puhui latinaa, jota hän
koulussa oli jo hiukan opetellut.

— Haec Roma est? kysyi mies.

— Hän kysyy onko tämä Rooma,
selitti Kalle Maijalle. Annahan kun
minä vastaan.

Hän kokosi kielitaitonsa ja lausui:

— Hic haec hoc Helsingforsia!

Mies löi kätensä hammas tyksestä

yhteen ja puhui hyvin vanhanaikuisella
suomenkielellä:

— Minä olen siis Suomenmaassa?

— Niin olette, vastasi Kalle.

— Kyllä tämä on Suomi, selitti
Maijakin, joka oli tullut jo rohkeammaksi,
kun vieras ei näyttänyt haluavan
tehdä hänelle pahaa.

Mies löi kätensä yhteen ja sanoi
jotain latinankielellä, jota eivät lapset
yhtään ymmärtäneet. Sitten hän
kysyi:

— Ja mikä on tämä vuosi?

— 1915, vastasi Kalle.

— Tammikuun kymmenes päivä,
lisäsi Maija ollakseen vastauksessaan
täydellisempi.

Mies ihmetteli taas kovasti vieraalla
kielellään. Lopuksi hän sanoi
suomeksi:

— Minä olen siis pyörinyt väärinpäin!

— Kyllä te äsken kovasti pyöritte,
selitti Kalle, mutta en minä tiedä,
pyörittekö väärinpäin.

— Minä olin juuri keskellä keskiaikaa,
sanoi vieras, ja tahdoin tulla
muinaiseen Roomaan. Minä aioin
mennä kahdeksansataa seitsemänkymmentä
kolme vuotta taaksepäin
ja meninkin eteenpäin. Minä en pyörinytkään
siis vasempaan, vaan
oikeaan. Sellaista se on, kun ihmisen
päässä on niin kovasti paljon
asioita.

Hän huokasi syvään.

— Saanko minä istua vähäksi
aikaa, minua niin kovasti väsyttää,
sanoi hän.

— Kyllä täällä istua saa, vastasi
Kalle.

— Olkaa niin hyvä! sanoi Maija,
joka oli veljeään kohteliaampi, sillä
hän oli jo käynyt koululaisten tanssijaisissakin

ja osasi siis hyviä tapoja.

Kun vieras oli levännyt vähän
aikaa ja lapset häntä tarkkaavasti
katselleet, kysyi Kalle, joka ei voinut
enää uteliaisuuttaan hillitä.

— Te sanoitte äsken, että tahdoitte
mennä 873 vuotta taaksepäin,
mutta tulittekin eteenpäin. Ja sitten
sanoitte, että teidän olisi pitänyt
kiertää vasemmalle, kun kiersittekin
oikealle. Sehän on kovin merkillistä.

— Juuri niin, vastasi vieras aivan
kuin asia olisi ollut ihan luonnollinen.
Jokainen kierros, jonka teen
itseni ympäri, vie minut ajassa aina
vuoden joko eteenpäin tai taaksepäin,
riippuen siitä, kumpaankopäin
kierrän.

— Merkillistä, sanoi Maija.

— Se on visaa, sanoi Kalle, joka
tahtoi sanoa jotain poikamaisempaa.

— Ja kuka te olette? kysyi Maija,
joka oli tottunut siihen, että koulupojatkin
sanovat nimensä ennenkuin
rupeavat keskustelemaan.

— Kukako minä olen? sanoi vieras.
Minä olen Teofrastus Bombastus
Paracelsus.

— Sepä on merkillinen nimi, sanoi
Kalle. Jos minun nimeni olisi Bombastus,
niin kylläpä pojat nauraisivat.

— Kalle! sanoi Maija moittivasti.

— Anteeksi, lausui Kalle, en minä
tarkoita sillä pahaa, mutta minä en
ole koskaan ennen kuullut sellaista
nimeä. Ei kellään minun tuttavallani
sellaista olekaan.

— Sitä en ihmettelekään, vastasi
vieras. Ei kukaan sellaisia enää
käytä. Se oli silloin minun aikanani,
monta sataa vuotta sitten.

— Nyt te puhutte pehmosia! sanoi

Kalle. Oletteko te elänyt monta
sataa vuotta?

— Minä elän aina, vastasi vieras.

Lapset eivät tähän osanneet sanoa
mitään, Kalle vain hiljaa vihelsi
hampaittensa välistä. Hän arveli,
että vieras aikoi puijata heitä.

— Te näytätte hämmästyvän,
lausui Paracelsus. Mutta kyllä ymmärrätte,
kun minä selitän. Minä
elin 1400-luvun lopulla ja seuraavan
vuosisadan alulla.

— Siis Lutherin aikaan, sanoi
Maija, joka osasi jotain historiastakin.

— Juuri niin, vastasi vieras. Kyllä
minä olen usein Martti herran kanssa
puhellut. Minä tutkin siihen aikaan
syviä salaisuuksia ja pääsin lopulta
niin pitkälle, että voin siirtyä ajasta
aikaan. Tämä onkin ainoa hupini,
sillä ikäväksi tulisi olla aina samassa
ajassa. Minä olen aina ollut hiukan
levoton olento. Yksi työ ei minun
mieltäni hauskuuta pitkääkään aikaa,
minun täytyy aina päästä huvittelemaan
jonnekin.

— Aivan niinkuin meidänkin,
sanoi Kalle. Mekin olimme juuri
menossa ulos, kun te tulitte ikkunasta
sisään. Me luimme juuri historiaa
ja se maistui puulta ja sen
vuoksi tahdoimme pois täältä.

— Historia puulta! huudahti Paracelsus.
Kuinka te niin voitte sanoa?
Sehän on hauskinta, mitä olla
voi. Ellei olisi historiaa, niin enhän
osaisi elää enkä olla. Sen kautta
tiedän, minne milloinkin menen.
Minä olen monta kertaa jo ennen
ollut Suomessakin, vaikka en näin
myöhäisessä ajassa kuin tämä, mutta
olen minä puhutellut hyvin monta
suurmiestänne. Ja täällä minä olen
oppinut suomeakin puhumaan,
vaikka se luistaa hiukan kankeasti,
niinkuin kuulette, sillä se on kovasti
vaikea kieli. Olin viimeksi täällä
silloin, kun Aleksanteri ensimäinen
matkusti Suomessa.

— Ja oliko silloin hauskaa, kysyi
Kalle. Historiassa on vain muutamia
rivejä siitä.

— Tietysti siellä on vain muutamia
rivejä, sanoi Paracelsus. Historia on
aivan kuin luettelo virstantolpista.

— Meillä on nyt kilometrit, vastasi
Maija.

— Vai ovat ne jo tulleet, minä
aina puhuin silloin, kun elin aikaani,
että matkat ovat järjestettävät
kymmenlukujen mukaan. Niin,
historia on aivan kuin kilometritolppia.
Niiden välillä on sitten
kaikki muu.

— Mikä muu? kysyivät lapset.

— Ihmiset, tavat, olot, tapaukset,
vastasi Paracelsus. Ja se vasta huvittavaa
onkin.

— Ja te näette siis ne, näette oikein,
aivan samoin kuin me näemme
teidät? kysyi Kalle.

— Ja puhutte ihmisten kanssa?
kysyi Maija.

— Aivan niin, vastasi Paracelsus.

— Sepä olisi toista kuin ulkona
juokseminen, sanoi Kalle. Eikö
teidän kansanne voi tulla sinne?
Tarkoitan, eikö teidän mukananne
saa ostaa matkalippua ja matkustaa
historiassa? Minä tahtoisin ajaa aivan
kuin junalla toisesta vuosiluvusta
toiseen.

— Tekeekö mielenne siis nähdä
jotain historiallista? kysyi Paracelsus.

— Niin hirveästi, sanoi Maija.

— Minulla on nyt kyllä aikaa

nykyään, sillä en tutki tänä hetkenä
mitään erikoista, Roomassakin olisin
ainoastaan huvitellut, sanoi
laiha vieras.

— Niin, huvitella minäkin tahtoisin,
sanoi Maija. Viekää meidät
jonnekin tanssijaisiin, oikein hienoihin
tanssijaisiin.

— Tähän maahan vai ulkomaille?
kysyi Paracelsus.

— Tähän maahan, tähän maahan,
sanoi Maija. Ulkomailla en osaisi
puhua. Ja minä tahdon puhuakin
ihmisten kanssa. Emmekö pääsisi
Juhana herttuan hoviin?

— Kyllä, jos saan tietää, minä
vuonna hän piti hovia Suomessa,
sanoi vieras.

Lapset miettivät, mutta kumpikaan
ei muistanut.

— Katsotaan Suomen historiasta,
sanoi Maija.

Kiireimmän kautta he selailivat
historiaa.

— Eiköhän se ollut vuonna 1562,
sanoi Kalle. Jos me nyt pääsisimme
siihen vuoteen.

— Siis 353 kierrosta on tehtävä,
sanoi Paracelsus. Se ei ole pitkä aika,
sen minä kyllä jaksan pyöriä.
Kun ei vain tuuli puhalla meitä liian
kauaksi, niinkuin minulle kerran tapahtui,
jolloin putosin Atlannin mereen.

— Mitä silloin teitte? kysyi Kalle.

— Minä aloin kiertää uudestaan,
vastasi vieras ja tuuli vei minut
eteenpäin. Mutta meillä ei ole aikaa
viivytellä, on jo ilta ja tanssijaiset
voivat olla parhaillaan.

— Mutta tanssijaispuvut, sanoi
Maija. Mistä ne saamme?

— Ne ilmestyvät siellä, vastasi
Paracelsus.

— Mahtavat ne olla merkilliset, jos
ne ovat sen aikuiset, lausui Kalle.

— Aivan viimeistä muotia, aivan
historialliset, sanoi Paracelsus. Tulkaa
nyt tänne viittani alle ja pitäkää
vyöstäni kiinni.

Lapset tekivät niin, ja Paracelsus
veti viitan heidän ylitseen, jotta he
eivät enää nähneet mitään.

— Oletteko nyt hyvin kiinni?
kysyi vieras.

— Olemme, kuului viitan alta.

— Sitten lähdemme. Hui heijaa,
Teofrastus Bombastus Paracelsus,
leijaa!

Lapset tunsivat, miten heidän
päänsä alkoi mennä sekaisin vieraan
pyöriessä yhä kiivaammin ympäri.

Lähde: Pääskynen no 1, 1915, s. 11–15 (17–21)