Surulaulu 1850 vuoden kiellosta
Ei ole vielä lintu raukat
 Mitannunna mieltään
 Pitämähän pienempänä
 Liian suurta kieltään.

 Eikö liene asetusta
 Ensinkänä tienneet,
 Kun on aina rallatusta
 Ennellähän pienneet.

 Vaan jos vanhat pitkäparrat
 Rähinänne kuulee,
 Niin he meitä laulamahan
 Opettavan luulee.

 Sitten teidän rähinänne
 Pian kohta puuttuu;
 Kaikki koirankuonolaiset
 Meidän päälle suuttuu.

 Minä neuvon lempeästi
 Asetusten mukaan:
 Nyt ei ole laulannolle
 Julkinaista lupaa.

 Minun raukan laulantoni
 Esivalta kielti,
 Koska minä iloisesti
 Joutohetket vietin.

 Niin nyt soisin, että vielä
 Saisi linnut laulaa,
 Eikä pantais milloinkana
 Heille paulaa kaulaan.

 Sitten riemurallatusta
 Saisin vielä kuulta,
 Vaikka kohta laulun mahti
 Unehtuupi multa.

 Koska pääsky enemmältä
 Laulamahan yltyy,
 Silloin vesi silmistäni
 Yhtenähän hyrkyy.

 Vaan kun rastas lauleleepi
 Lehdikossa salaa,
 Sitten luonto laulamahan
 Minullakin halaa.

 Sitten laulan hiljaisesti
 Siellä hänen mukaan:
 Lillin, lallin, tillin, tallin,
 Ett’ei kuule kukaan.

 Käköseni kultarinta
 Älä kuku mäellä,
 Siitä saapi paha huuto
 Väkivallan väellä.

 Mene tuonne kukkumahan
 Lehtovaaran rotkoon,
 Minä tulen kuulemahan
 Illoin, aamuin notkoon.

 Ja jos siellä laulavani
 Jonkun kerran kuulet,
 Älä toki ilmoita, kun
 Venäjälle tullet!

Antti Puhakka
Runot