Toden kuje
Sai Tosi valhenaamarin
 ja paholaisen puvun
 ja kulki kaunokatsehin
 nyt eessä ihmissuvun,
 hän kulki valtateitä vaan
 ja astui lailla kuninkaan.

 Ja kansajoukot kaikkineen
 ja maat ja valtakunnat
 nyt saapui »Herran-miehineen»
 ja heitä seuras nunnat
 ja maassa polvin kumartuin
 ne kuuli Totta ihastuin.

 Se toivat hälle uhrejaan
 ja suitsuttivat tulta
 ja kukin kantoi kalleintaan,
 ja halpaa oli kulta;
 ja kansajoukot kautta maan,
 ne näin nyt yhtyi laulamaan:

»Oi, kuule meitä kuningas:
 sä älä meitä heitä.
 Me täytämme sun tahtoas,
 kun et sä hyljää meitä!
 Ja aina, aina, aina, oi,
 ylistysvirret sulle soi!»

 Ja joukko jatkoi juhliaan.
 Mut kuinka viimein kävi?
 Myös Valhe-herra matkallaan
 jo juhlaan ennättävi,
 hän katselee ja kuuntelee
 ja joukkohon näin haastelee:

»Voi teitä hullut, houkkiot,
 voi teitä villityitä,
 kun ette nää te tuhkimot,
 ett’ ootte petetyltä:
 se, jolle juhla tää nyt on,
 on Tosi-herra arvoton!»

 Ja kansa kaikki kauhistuu
 ja julmistuu ja suuttuu.
 Ja kansa huutaa: »Täss’ on puu,
 mut Tosi siitä puuttuu:
 hän hirtetään ja poltetaan,
 ja kuolinvirsi veisataan!»

 Näin Valhe valtakuntineen
 sen tuomionsa sääsi.
 Mut Tosi valhe-verhoineen
 myös pakohon jo pääsi
 ja juoksi, kääntyi korpehen
 ja on myös siellä eellehen.