Hymni
Ei moni tiedä
 salaisuutta rakkauden,
 tunne janoa ikuista
 ja nälkää sammumatonta.
 Pyhä ehtoollinen
 ei arkimielelle
 syvyyttänsä avaa.
 Mutta ken kerran
 hehkusta armasten huulten imi
 hengitystä elämän,
 keltä pyhä tuli
 värinäksi aallon sulas sydämen,
 kenen silmä aukes
 tuntemahan taivaan
 syvyyttä tutkimatonta,
 saa syödä jumal-ruumista
 ja jumal-verta juoda
 iäti.
 Ken lihallisen ruumiin
 tajus jalon arvon?
 Ken voinee sanoa,
 ett’ ymmärtää hän veren?

 – Vain yhtä ruumista
 on kerran kaikki,
 autuutehen aallot
 taivaallisen veren
 keinuttavat ihmisparin silloin.
 Oi jospa maailman meri
 jo punertuisi
 ja kivi lihalliseen, tuoksuvaan
 sulais elämään!
 Ei atria kallis pääty koskaan,
 ei rakkaus kylläiseksi saa;
 ei kyllin syvään, kyllin läheltä
 se autuuttaan voi omistaa.
 Ain’ hellemmiks saa huulet
 ja siirtävät nautinnon
 yhä syvemmä sydämeen.
 Kuuma nautinnon väristys
 käy sielun läpi,
 sydän isoo, janoo
 aina enemmän:
 niin kautta ikuisuutten
 jatkuu atria rakkauden.
 Jos kerran vain
 sitä saituri maistoi,
 hän kaiken jätti
 ja viereemme istuutui
 ääreen kaipuun pöydän,
 mi ei koskaan tyhjene.
 Hän rakkauden
 ylivuotavaks tuntee
 ja nauttii ylistäin
 verta ja ruumista.

Novalis
Runot