Kaupunki
Jo kertyipä herroja daameja
 yli kaunosen kansakunnan
 ja liittivät kunnaan kohdalla
 niin näppäriin ansakunnan.

 Se ansakunta hallitsi –
 nimi sen oli »hyvälistö.»
 Se toinen muureja rakensi –
 nimi sen oli köyhälistö.

 Se ansakunta kylläinen
 unen puutteessa ähkyi öitä.
 Se toinen uhkalla nälkäisen
 yli voimainsa raatoi töitä. –

 Elo kaupungin on kuin kummulla
 ois turve irti luotu
 ja ylle vihreetä nurmea
 ylenympäri käättynä tuotu.

 Alapuolella nurmikko kellastuu
 ja turpeessa auhtuu ja kuivaa.
 Ne kumpikin korsii ja surkastuu
 elononnea voihkivat nuivaa.

 Ken turpeen kääntäisi paikoilleen;
 kedon taasenkin tasoittaisi?
 Oi, silloin kasvuun vihreeseen,
 koko nurmikko taasen saisi. –

 On laaksonen laidalla kaupungin,
 ja se kukkivi vehmakasti.
 Sen lehvien verhosta viittailee
 sulo Luonnotar houkuttavasti.

 Se äiti se kutsuvi lapsiaan
 ikivihreille helmoillensa.
 Se alttiisti, auliisti tarjoaa
 sulorunsaimmat antimensa.

 Sen hellässä helmassa lohdun sais
 se auhtunut ansakunta,
 ja siellä vaivansa vaimentais
 se kärsivä kansakunta.

 Oi, nouskaa te köyhät ja kulkekaa
 sulo äitiä lähemmäksi!
 Hän polttavan otsanne tuulettaa
 niin vilposen viileäksi.

 Ja nouskaa te kylmät sortajatkin,
 hyvän äitinne helmaan tulkaa!
 Hän hiipovi jäisiin rintoihin
 ikilämmintä lemmensulkaa.

Lauri Soini.

Lähde: Työmies 14.8.1901.

Lauri Soini
Runot
Työmies
1901