Suomen Sankariloista
Kirjoitettu männä vuonna Kevät Kesästä, seuraamiseksi sitä suurta pauhinata ja mänestystä Turkin sotassa, johon myös paljo suomen poikia itsiänsä antoivat.

 Soita vielä Suomalainen
 karjalaisen kanteletta,
 sotan ketolla kovalla,
 muistellessa muinosia
 ilon teosta Jumalan;
 Koska itse Ilmarinen,
 uskollinen Taran ukko,
 paitse muita pohjolasta
 vanhan aikaiset asarit,
 synnytteliit suuret miehet,
 kalevaiset kasvattivat:
 jalot Jumot, Joukkavaisen,
 jättiläiset joukossansa;
 turilaiset tuimat miehet,
 ukot urhot ja urokset:
 että vielä ennen muisen
 tapa vanha tappavainen,
 suomalaisten suonissamme,
 syvissä sytämissämme,
 verin juoksis viereksisi,
 varsin vielä virtajaisi,
 kuin on juosnut Kalevaalla,
 vikkelästi viereksellyt
 ukon uhkeilla pojilla.
 Turri-Turras toimen ukko
 suomen sotainen Jumala!
 pane pojat pohjolaiset,
 sukkelammat suomalaiset,
 kempit kilpeellä kovalla
 sankareiksi suomen maalle,
 santteiksi sanottaviksi.
 Auta mua, armas ukko!
 vanha varma Väinämöinen,
 itse Lauluni Jumala!
 laulannossa, lausunnossa,
 runon rohkian teossa:
 että minä elämässä
 mokomasti mielyttäisin,
 mielyttäisin, myönyttäisin,
 kehumalla kehoittaisin,
 johtattaisin joukottaissa
 pojat suomen pohjolaiset
 Isäin poluille pyhille:
 että suomen semiläiset
 Keisarille kelpaavaiset
 jalostuisiit isommiksi,
 urohoksi uhkiammat;
 sotaisissa suurenevat,
 teko-töissä tuimistuvat,
 oikiaksi oivalliset
 sotan ketolle sopivat.

 Myrrysmiehet, noitanaiset:
 Hulta, Mamma, Huimalainen,
 Vaiviotar, Villattare,
 loihtovaiset, laittavaiset,
 kolasuiset Kuoharitkin,
 vanhan luvun Vänkämöiset,
 Kummissanne kuuluisimmat,
 syntyin innossa ikuiset!
 Tulkais tänne tuiskinalla:
 lumoillanne, luvuillanne,
 loihtollanne, laitollanne,
 varsin vänkämöisillänne,
 alku asian avuksi.
 Näyttäkäi te Noitat kaikki,
 velhot vanhat varmeutta,
 pohjan kuoharit paremmat,
 hyvyyteksi hyötytystä
 teitän vanhoista teoista,
 taijostanne tarpehemme,
 intoisuutesta iloa.
 Noitukai te norolaiset,
 meriläiset, metsäläiset,
 väyläläiset, vuorilaiset,
 arolaiset, aholaiset,
 taikka taloissa tekiät:
 myrtyväiset Maan-jumalat,
 loihton intojen lukiat,
 nokkelaksi nuorukaiset,
 sukkelaksi suomalaiset,
 pohjan pojat pulskiammat
 sotan kempiksi koviksi;
 että ehki ihmettelis
 NIKOLAUS nimellinen
 Keisarimme kuuluisampi
 kunniansa kukkulalla,
 armon hyvän antaissansa
 pohjan poikia peräti;
 jotka ovat joukoissansa
 upsierina uliana
 valtakunnan vahtimella,
 uhkiammat uskottuna
 sotan pauhuvan parissa.
 Mutta ah! ei Maan-jumalat,
 loihtomiset, lukemiset,
 sopotukset, sylkemiset,
 voi nyt auttaa voimillansa,
 turhan taikurin teoilla:
 ainuastaan aina meillä
 olkoon turva onneksemme,
 sekä luottamus lujempi
 Herran päälle henkellisen,
 toivo taivahan Jumalan!
 sillä hänen suomastansa,
 taniasta tahtostansa,
 milijuonet muuttuvaiset,
 mutkistuvat muotoissansa,
 moninaisissa menoissa:
 Kyllä kaikki kaikessamme,
 hyvät huonot huokaukset,
 Jumalalta kaiken ilman,
 arvot annetaan alati:
 väkevyytet, voitot, voimat
 turvatuillensa tulevat.

 Pojat suomen pohjolaiset
 isoin Isien suvuista,
 rohvastai rohkiaksi
 itsiänne ilman alla
 mainiolle männessänne:
 pankai pamppu puoliselle,
 veri-veitsi vyötimelle,
 ottakai olalle pyssyt,
 tuli-luikku lantehille,
 papu-paarunen pivossa,
 paras lakki päänne päälle,
 ristit, kilvet rinnoillenne,
 tarvis tavarat tyköönne;
 sitten mänkäi siunattua,
 käykäätte sotan ketolle,
 valtakunnan vahtimelle,
 kautta Luojan Kaikkivallan
 Isän taivahan Jumalan,
 itse luojan leitsannossa,
 varsin voimassa isossa
 tappelukseen tulisehen,
 Taran urhosen tavalla;
 että Turkki tuiman näkis,
 paholainen, pannahainen,
 vihollinen viekkahampi,
 teräksistä tehovista
 säjähtäissä säkenissä,
 kohta loppunsa kokisi.
 Itse ukko Ilmarinen,
 että varma Väinämöinen,
 ilman Ukkonen isompi,
 sekä kaikki Kalevaiset,
 pojat pitkäsen pitemmän,
 seuratkai te suomalaista –
 pohjan poikia hyviä,
 koska itse Kaikkivalta,
 ilman ikuinen Jumala,
 näin nyt suonnut, että luonnut,
 meillä tahtonut tavaksi,
 sallinut on sotat suuret,
 erinpurat elämässä,
 kauhiammat kamppaukset,
 vastarinnat vaarakiset,
 kostoksi myös kovan luonnon,
 palkaksi pahan tekomme,
 tähten turmeltun tapamme.
 Luonnottaret lausuttavat,
 Onnenneijot onnelliset,
 Sotanaiset suomalaiset,
 joutsein jalot jännittäjät:
 joutukai te joutusasti,
 ynnä kaikki yhteisesti,
 toivollanne, tarpeillanne:
 yksin mielin ylläkösti,
 aivan asian avuksi:
 että vielä elämässä,
 mainiolla, maailmassa
 sotan maine suomalainen,
 muukalaisten mainittaissa,
 kunnialla kuuluvainen,
 kauniasti kajahtaisi;
 ian kaiken iloksemme,
 sanomaksi suomalaisten
 nimi vanha vento-mailla,
 ulko-mailla uhkiasti
 kansain joukossa jalossa,
 ylennisi ynnä vielä
 mainioiksi muinoisiksi,
 Kansan kuulusan etuksi,
 aivan tähten ansiomme,
 urho tekoin uhkiaisten,
 kajahtelis korkiasti
 maitten merien ylitse!

H[erman]: E[manuel]: H[ornborg].

Herman Emanuel Hornborg
Runot