Maanpakolainen
”Vain turvaks lain ja kuninkaan
 me Skotlannista lähtiin;
 vain teillä lain ja kuninkaan
 me Iirin-rannat nähtiin,
                     kulta,
 me Iirin-rannat nähtiin.

 ”Min uljuus voi, se tehtihin,
 mut turhaks kääntyi koitos.
 Nyt lempi jää ja synnyinmaa,
 taa merten lähden loitos,
                     kulta,
 taa merten lähden loitos!”

 Hän katseen Iirin-rantaan loi,
 miss’ salaa vuotti haaksi;
 hän ratsuaan löi ohjaksin:
 ”Hyvästi ainiaaksi!
                     Kulta,
 hyvästi ainiaaksi!”

 Soturit palaa, merimies
 taas kotiin purttaan johtaa;
 mut iäks armaan kadotin,
 en koskaan häntä kohtaa.
                     Kulta,
 sua koskaan en mä kohtaa!

 Kun hämärtyy, ja tyynnä maa
 jo uneen vaipuu illoin,
 hänt’ aatellen, mi kauas läks,
 mä yksin itken silloin.
                     Kulta,
 sua yksin itken silloin!