Kylälehmuksen alla
Läks paimen pulska tanssihin,
 vöin, kirjo-nutuin, seppelin,
 hän kaunis olla mieli.
 On tungos alla lehmuksen,
 jo kaikki tanssii teiskaten.
 Heleiaa, hei!
 Ne tanssin tuuli vei,
 ja vinkui viulun kieli.

 Hän rientää, esiin syöksähtäin,
 ja sysää neittä kyynärpäin, –
 ei loukata hän mieli.
 Mut tyttö reima kivahtaa:
 Niin tuhma, hyi, ei olla saa!
 Heleiaa, hei!
 Jos tanssiin tuuli vei,
 myös tiedä piirin pieli!

 Hän tytön vyöstä sieppas vaan,
 vei oikeaan, vei vasempaan;
 ne tanssin pyörre nieli.
 Ja posket hohti, poltti pää,
 he helmatusten hengähtää.
 Heleiaa, hei!
 Taas tanssiin tuuli vei!
 Sit’ eihän eukot kieli?

 Et läheiseks saa käydä niin!
 Jo moni neito petettiin,
 ja sulho valat nieli.
 He hiipi suojaan siimeiden,
 mut kaikui alta lehmuksen:
 Heleiaa, hei!
 Ne tanssin tuuli vei!
 Ja vinkui viulun kieli.

Johann Wolfgang von Goethe
Kaarlo Forsman
Runot
Valter Juva