Risti Idan Haudalla eli Ida ja Frans Alfred
v. 1.

 Sammaltunut kota
 Heklan Juuressa,
 Vastoin tuulten sotaa
 Puitten suojassa:
 Mutta sielä, murhe vielä,
 Kaunis kukka katkaistiin,
 Idan haudan päälle
 Risti nostettiin.

v. 2.

 Yli meren meni
 Fransi sotimaan.
 Ah mun sydämmeni
 Ida huokais vaan,
 Koskan kuulen Tuiman tuulen
 Meren päällä paisuvan:
 Silloin minä luulen
 Alfren palaavan.

v. 3.

 Kului kolme vuotta,
 Eikä tullutkaan
 Alfred, jota oottaa
 Ida ainian.
 Kovin aivan huusin vaivan,
 Jonka isält’ salaisin,
 Kuin ei tuonut Laivaa
 Tuuli takaisin.

v. 4.

 Kuiva niin kuin kukka
 Syksyn tullesa
 Kaunis Ida rukka
 Syväs’ murheesa.
 Tuska, vaiva sydänt’ kaivaa
 Kuin ei tule takaisin
 Ikävöitty laiva,
 Alfred ootettu.

v. 5.

 Tytärtänsä suree
 Vanha vaikiast’.
 Kipu häntä puree
 Yltä haikiast’.
 Ida kuule, älä luule
 Alfren ijäks’ kadonneen,
 Minä hänen sulle
 Tänne tuomaan meen.

v. 6.

 Ida meni Rantaan
 Alinomaansa,
 Kirjoitteli santaan
 Nimen kultansa
 Aamull’ aina: ehkä painaa
 Päivän hellet häntä tääll’;
 Valons’ myös kuu lainaa
 Yksinäiselle.

v. 7.

 Kova Raju Ilma
 Nousee merellä,
 Mustenee maailma
 maall’ ja vedellä,
 Laivat hajoo, moni vajoo
 Tuulen tuiman käsissä,
 Harvat ne kuin kajoo
 Maata hengissä.

v. 8.

 Idan vanha Isä
 Tuli sinne kans’,
 Idan kipuu lisää
 Hänen kuolemans’;
 Kaikki muuttuu, Ilo puuttuu,
 Aikani on loppunut;
 Alfred sinun suuttuu
 Sinust’ luopunut.

v. 9.

 Vanha näin nyt sanoi
 Tyttärellensä,
 Siunauksen annoi,
 Meni lepoonsa,
 Ida parka, aivan arka
 Kuuli sanan hirmuisen;
 Hänen sieluns’ karkaa
 Ylös Taivaaseen.

Lähde: Risti Idan Haudalla eli Ida ja Frans Alfred. 1836. Helsinki.

Anonyymi
Arkkiveisut
1836