Syysilta (Rydberg)
Päivä jo laskee, pilvet kaihoa täynnä kulkee
 pois yli vaahtisen veen, yli huohuvan salon siimeen.
        Lokki luodolla kirkuilee,
        haukka rotkonsa kätköön jää:
        ajoon uupuin, se päänsä peitti
        siipensä märkiin untuviin.

 Päivä jo haipui, häälyy yö yli kankaan honkain,
 vuorilla häälyy, miss’ sammal turpuu ja tihkuu, huokaa.
        Sairaankelmeän kajon näät
        lännen kunnailla viipyvän,
        päivän jäähyväiskuiske murhein
        sumuun synkkähän hälvenee.

 Veet kun paasille roiskii, soi tarut kaihonkummat,
 pilvein miettimät maan yli lonkuvat usvamietteet;
        laine, mi rantaan hyrskyää,
        kuohuu julmuutta kohtaloin;
        äänet, tuskasta värjyin, huutaa
        metsästä myrskyn huminaan.

 Yksin jylhäkön keskellä, painuin paatta vastaan,
 lumouneena seisoo mies sekä kuulee, nauttii.
        Sointuuko yhteen sielu tuon
        lauluun, min sääntää synkkä yö?
        Haipuuko kaihon ääni syksyn
        murhelauluhun mahtavaan?