Voi kansani, voi!
Voi kansani miehekäs, lahjakas sie!
 Min mainehen sullekin varannut lie
 Tulevaisuuden kohtalo, vuossatain tie?
 Ylös päivähän päin vai yöhön se vie?

 Sun tähtesi Väinämö maailman loi
 Jo kätkyes vieressä kantelo soi.
 Sun kohtalo Suomen niemelle toi
 Sekä kaikkea antoi, min’ suinkin voi.

 Nyt tuomesi tuoksuu ja kukkia luo,
 Sen mehua luonnon hengetär juo.
 Mut’ miltäpä näyttää tuomesi vo?
 Mun tarkempaan sitä silmätä suo.

 Ei lehtiä siinä, ei urpuja, ei,
 Vaan madot ne varrelta urpuset vei.
 On loisia puussa, ne mehua juo.
 Ei tuoksuvan tuomen ne varttua suo.

 Ei kukkien kasvi voimia saa,
 Vaan juuret ne oksia kasvattaa.
 Mut kansani juurista huolivi ken?
 Ne kuihtuvi kourissa loisien.

 Nyt Suomeni uhkuvi, järvet ja maat
 Ja koskien partaille tehtaita saat.
 Sa lapsesi kyllä kouluhun paat
 Ja poikasi tieteitä penkoavat.

 Vaan suotta sun porvaris rintaansa lyö
 Ja turhat on parhaitten miestesi työ,
 Kun voimat työmiestesi loiset syö,
 Kun oppinut tuntonsa rahasta myö.

 Mut sillä ei synkeä toivottomuus
 Työmiehiä valtaa; aikapa uus
 Pois karsivi loiset, mi pois syö.
 On koittanut aamu, jo poistuvi yö.

 Nyt pystyhyn veikko, käy taistohon siis!
 Työvoimasi nylkijät vieköön hiis!
 Toki kerran tuomesi varttua saa,
 Ja uusia oksia kasvattaa.

Matti Kurikka.

Lähde: Työmies 4.6.1898.

Matti Kurikka
Runot
Työmies
1898