Sukan kutoja
Kopissansa Lyyli rukka
 istuu, kädessänsä sukka;
 aatos karkaa kauvas pois,
 täällä eipä olla sois,
 kotiin hartahasti halaa.

 Siinä sukkaa kutoissansa
 muistaa pienet rakkahansa,
 puute, hätä heillä lie,
 edessänsä mieron tie,
 äiti jos ei kotiin palaa.

 Kyynelistä silmät kastuu
 muistot nää kun mieleen astuu.
 Sukka jatkuu joutuisaan.
 Muurit synkät varjollaan
 kaiken maailmalta salaa.