Suomen oikeus
Sen imetti äiti jo lapselleen
 ja perintö tuo oli taaton;
 sitä mietti kumara kuokkamies
 ja uneksi matkaaja maaton.

 Sukupolvesta polveen se elänyt on
 maan laissa ja veressä kansan.
 Se kamartui pohjahan kallion,
 imi peltohon juurillansa.

 Vei vilu ja rutto ja nälkä vei
 ja miekka niin miestä monta.
 Mut Suomen oikeutta ne ei
 vain kukista kuolematonta.

 Kakspäinen kotka sai saaliistaan
 toki nielemättömän eineen.
 Ei tsaari verinen Venäjän maan
 sitä hirttänyt pyöveleineen.

 Sillä kansamme kanssa se kasvanut on
 ja sen kansan henki on vapaa.
 Yön myrsky paiskasi sen kumohon
 – pää pystyss’ sen aamu taas tapaa!

 On Suomen oikeus kunniaan
 ja valtaan nouseva kerran.
 Pian kansan tahto jo on laki maan
 ja kansa on huoneensa herra!

 Pian vapaana oikeus Suomenmaan
 jo orjuuden on kapaloista.
 Te piirtäkää Suomen historiaan
 sanat ”heinäkuun kahdeksastoista!”

(Heinäkuu 1917)