Kerta kostan
Tuoll’ akkunalaudalla kyyhkyinen
 Kodin lämpöä kerjäilee,
 Mi ikkunaruuduista tihkuilee,
 Sen käyttävi lämmökseen;
 Vaikka saita, se on avuks’ sittenkin –
 Ja tiivimmin pää höyhenihin.

 Kuin kyyhky mä lämpöä kerjäilen,
 Vaan auttajaa vaan ei näy,
 Vaikk’ kasvoni peittyvät huurteesen,
 Jääpuikoiks kyynelet käy;
 Mä kömpien ikkunaviereltä pois –
 Ken siitä nyt liidellä jäisenä vois!

 Valon säde silmähän värjähtää,
 Se katsehen huikaisee,
 Hyppysoitelma korvaani lennähtää,
 Mi huoneessa kaikuelee –
 Jos huomaisivat ja heill’ pyssyä ois,
 Niin varmahan laskisit päiviltä pois.

 Mä kaukoa vieläkin tähtäilen
 Läpi ilmojen yön halavain,
 Hymy katkera jäätyvi huulillein,
 Ilosoitto se kaikuvi vain –
 Viel’ syksy on saapuva teillekin
 Kun ”kostoa!” kuulette viimeinkin.

 Mä kalman henkenä huuhuillen
 Sitte hautojen reunoja käyn,
 Ja rintanne joutuvat poltteesen,
 ”Voi!” – huudatte, armo ei näy –
 Mä ristien viitahan vaan katoan,
 Taas paikalla ilkkumahan palajan.