Kurjet muuttavat
Käyn polkua korven,
    kun päältä pääni
 syyskuullosta sinen
    soi kantava ääni
 niin ihmeellinen
    kuin torahdus torven –

 ja kiireelle mäen,
    mist’ aavalle näen.
 pian jalkani entää
    ja silmin haen;
 yli taivaanlaen
    jono kurkien lentää.

 Näen yhdeksän purren
    yli soutavan harmaan,
 ja raikuvat torvet
    kuin riemuiten, surren
 – jäähyväistä varmaan –
    ja kaikuvat korvet.

 Ja pohjoinen puhuu,
    sävel soi kuni urkuin,
 salo huokaa ja huhuu.
    Käy tie ojokaulain
 etelään, helokurkuin
    menojoikua laulain.

 Minä kurkoitan kättä,
    kuin pyytäisin mukaan,
 Vain viivähtämättä
    ne kiitää, jo haipuu..
 Ei saavuta kukaan,
    ei kannata kaipuu.

 Minä askelin raukoin
    vain mittailen multaa –
 siniauerta aukoin
    päin lounaisen kultaa,
 läpi ruskojen veren,
    yli keinuvan meren,

 kuun kuullossa, tähtein,
    päin päivää ja poutaa
 ja onneen ja kesään
    pois syksystä lähtein
 ja uuteen pesään
    ne soitellen soutaa..