Vapaus (Pakarinen)
Oi, vallat ikuiset, ne miksi kansain
 niin säälittömät lait laatikaan,
 käy vapauteen tie kautta kuolon ansain,
 miks parahimmat vapaus vaatikaan –
 saa kaikkensa se kansa uhriks antaa,
 ken vapaan kansan arvon tahtoo kantaa!

 Oi, vallat ylhäiset, miks polttavimman
 vapauden kaipuun rintaan loittekaan,
 päämäärän kangastuksen kaunehimman
 kansainsa parhaimmille soittekaan,
 kun vapaus niin hinnan vaatii suuren,
 ett’ katkaista on kansan elinjuuren?

 Oi, vapaus vaatii uljaan miehekkyyden,
 sydämen suuren rintaan rohkeaan,
 valoisan uskon voittoon ihmisyyden,
 mi uhrimielestä vain versoaa,
 ne yksin kansoille vain voiton takaa
 ja rikkaat, runsaat hedelmänsä jakaa.

 Tää kansa oli valmis töihin voiton,
 se vapautensa osti taistellen,
 se vapautensa näki aamunkoiton
 kun kalleimpansa antoi uhraten
 vuoks polven kasvavaisen, nuoren, uuden
 ja isäinmaansa kauniin vastaisuuden.

 Oi, muistot armaiset te, nousun suuren
 tään kansan jäykän, kylmän, pohjoisen –
 vuossadat sitte sait jo sieluus juuren
 vapauden kaipuun, kansa, kultaisen!
 Kuin kaipuus toteutit ja voittos saitkaan –
 ei tuntenut ois sua silloin lainkaan!

 Ois luullut sarkatakkis alle ennen
 sun sydämesi jäykän jäätyneen,
 vaan etelähän innoin, riemuin mennen
 ei pakohon sun kuultu kääntyneen –
 vapauden eestä seisoit, uhris kannoit,
 veresi, henkes, kaikkes maalles annoit!

 Unhoonko saisi aika urhoin milloin,
 veriset ruusut silloin puhjenneet?
 Ei, kiittäkäämme heitä aamuin, illoin,
 he kiitostamme vaikkei kaivanneet!
 Vapaus versoo haudoilta nyt heidän –
 he taisteli sen vuoksi maan ja meidän!

 Oi, vallat ylhäiset, miks polttavimman
 vapauden kaipuun rintaan loittekaan,
 päämäärän kangastuksen kaunehimman
 kansainsa parhaimmille soittekaan?
 Oi, siksi että suurin onni vaan
 on kuolla nuorra eestä isäinmaan!

1922.