Pieni näkijä
Pieni lemmikki, vain kyynelissä
 näen sarastukses suloisen,
 hennon olentos, mi katkoksissa
 iti alla kalliin sydämen.
 Aroin ruususormin liikkuu käsi,
 jossa elämä on ummussaan,
 elämä, mi äsken äidissäsi
 puhkes kukkaan kuumimpaan.

 Yöstä aurinkoon hän sinut kantoi,
 yöhön syvään syöksit kantajas;
 veren suonistaan hän sinuun antoi,
 hengen vaadit, sokko valtias.
 Suojas, voimas, vaalijasi parhain
 mykkänä on alla kylmän maan.
 Kädet heikot, vanhentuvat varhain,
 nyt sua hoivaa murheessaan.

 Silloin alta kukanhennon luomen
 taivassilmin katsot suruiseen,
 niinkuin pimeyttä katsoo huomen,
 valo tunkee varjon sydämeen.
 Silmin miettivin ja hämyn-kirkkain,
 pieni näkijä, mua katselet,
 kuurolle ja sokealle virkkain:
 mitään tiedä et.

 ***

 Syvä katse, mi tunne
 tomuhuntuja ei,
 sinä tiedät, kunne
 tie vaipuva vei.
 Hymy pieni, mi hohtaa
 näkymättömän taa,
 mitä ilosi kohtaa,
 jota nähdä en saa?

 Sano, äitisi näätkö
 ja siks hymynnet?
 Hänen helmaansa jäätkö,
 jota tuntenut et?
 Sulo loistavan hellä,
 min jäykisti maa,
 sekö hengähdellä
 sinun luonasi saa?

 Oli kauhea kantaa
 rakas kammiohon,
 maan hautaan antaa
 työ auringon.
 Nyt silmiini näytte
 te kaks sylikkäin.
 Valoaallossa käytte.
 Minä multaan jäin.

 ***

 Sielu, joka nukkuu siemeneen
 itääkseen
 mullassa ja auringossa vitkaan,
 ihmeen-täysi kohtalos on sun.
 Verhotun
 ummun läpi näet yli maisen,
 olevaisen
 rajattomaan näet sydämeen,
 polun ikivanhan näät ja aina uuden.
 Mutta tuskin terääs raoititkaan,
 kun jo sulkeutuvat himmeten
 portit Salaisuuden
 ylhäisen.