Haaksirikkoinen (Manninen)
On kauhu katsoa taaksi,
 jos erhetyst’ oli tie,
 jos harhaan vei elon haaksi
 ja haaksirikkoon vie.

 Niin suuri on laivurin vastuu,
 kera monta hän turmaan vei.
 Hän tuomiolle astuu,
 joss’ armahdust’ ole ei.

 Se siiskö saalis sun pyytös,
 se siis, joka pysyy ja jää!
 Joka katse on synkkä syytös,
 se kiroo, se kivittää.

 Joka katse, jonk’ olla hohto
 kuin suvi ja siunaus vois,
 jos ollut oikea johto
 ja oikea laivuri ois.

 Alus uppoo. Puhki on laidat.
 Kaikk’ aallon armoille jää.
 Vähä tee se, mink’ enää taidat,
 sydän kylmänä, selvänä pää.

 Vyöt, renkaat jaa, mitä riittää.
 Aja muut alas venheisiin.
 Ja katkaise kaikki, mi liittää,
 mi veis kera syöveriin.

 Ole valmis, kuin allasi hauta.
 Pian pääs yli aallot lyö.
 Ei tuntoas turvaan auta
 tulikuohuista korkkivyö.

 Ole tyyni. Täytymys ohjaa
 nyt tinkimätön sinun ties.
 Päin pohjattomuuksien pohjaa
 menet, rauhaton, mennyt mies.

 Meren liekussa liejuinen pielus
 on painua raukean pään.
 Meren kuilu on kuin oma sielus,
 syvä, hautova synkeitään.