Yksin (Lyytinen)
Lunta lyöpi seinustaani
 Tuuli talvinen,
 Pimeästä akkunaani
 Ruoskii ripsien.

 Tuolta tulta tuikkuaapi
 Kautta synkän sään,
 Läpi myrskyn raivajaapi
 Valo tiehyttään.

 Katsahdanpa. – Hökkelissä
 Kellä turvans’ on?
 Vaimo vanha vuotellessa
 Siell’ on voimaton.

 Kasvoilla on kalman merkki,
 Rauha, raukeus.
 Väre elon niihin kulki,
 Silmään kirkastus.

 Käsi kääntyy, tapajaapi
 Käden puolison,
 Jakkaralla vieressä mi
 Vuotehensa on.

 ”Sano:”, lausuu, ”Saarallemme:
 Häneen turvatkoon –
 Ei hän heitä, Jesuksemme, –
 Mull’ jo voitto on.”

 Niin hän lausuu: kallistuupi
 Päähyt pahnahan.
 Kuolon koura koskettaapi
 Silmälautahan. –

 Risahtaapi. – Ikkunasta
 laitti pärehen
 Talven tuuli. Loistamasta
 Lakkas’ lamppunen.

 Kylmä käsi kämmenessä
 Istuu vanha mies.
 Liekö silmä kyynelissä –
 Pimeessä ken ties?

 Kuuluu: ”Herra antoi, otti –
 Hälle kiitos vaan!” –
 Pirttiin tuulee, tuiskuu – leski
 Tuot’ ei huomaakaan.

Sampoinen.

Aapo Lyytinen