Varoitus lapsille, eläviä piinamasta
”Kun kuta lapsena oppii,
Se vanhana vaatii.”
”Piina piinasta tuleepi
Päättyy päähänsä omahan”.

 Oli muinen Orjalassa
 Muuan pienessä pitäässä
 Varsin Vanhalan kylässä
 Eräs poikanen emolla
 Mikko ilkeä isällä,
 Viellä viiden vuoden vanha
 Vainko kuudelle valunna,
 Kun hän alkoi kuljeskella
 Ulos pelloille ulommin
 Kartanolta kaukaisemmin,
 Kussa kuuli perhosia
 Tahi paarmoja tapasi.
 Sitten otti olki-neulat
 Eli puusta pullot vuoli,
 Näitä pisteli pilalla
 Läpi paarmojen pahasti,
 Jotta leikin lentämähän
 Kiivahasti kinsaeli,
 Puinen puikkonen perässä
 Tahi olki takana. 
 Kun hän perhon permannolta
 Taikka mistä vaan tapasi,
 Kohta siltä siivet poisi
 Repi paikalla pahasti
 Tahi taittoi jalkasensa
 Perho raukalta perätin
 Sekä piinan pilalla
 Kaiken laadun katkerasti
 Aina paarmoja alatin
 Pahoin perho-parkasia.

 Tuli tuosta vanhemmaksi
 Juurtui poika julmemmaksi
 Alkoi lintuja ajella
 Kivitellä kiivahasti;
 Pesät raukkojen rapisti
 Munat murteli muruiksi
 Sekä poikansa poloiset
 Tappoi kaikki kauheasti.
 Vielä ehti hän emoa
 Kiini kiepata pesistä,
 Joita piilossa piteli
 Elätteli einehettä
 Kunne kuolivat katalat
 Näinpä nälkähän poloset.

 Kun oil vuosia kulunna
 Tällä lailla täyttänynnä
 Aina asti kymmenihin
 Vainko ollehen vajaalla,
 Pantiin poika paimenehen
 Mikko säädettiin salolle
 Lehmä-karjan kaitsijaksi;
 Lammas-lauman hoitajaksi;
 Vaan ei Mikko mieltynynnä
 Ollut vielä viisastunna,
 – Kohta lehmiä kovasti
 Pieksi piiskalla pahasti,
 Lammas parkoja pahemmin
 Karitsoja kauheammin
 Hakkasi kepin keralla
 Ruoski ruoskalla rumasti.

 Kerran Mikko mielusesti
 Vuoli puusta puikkosia
 Teräviä teeskenteli,
 Tahtoi paarmua tavata
 Veri lintua likeeltä,
 Johon pistää piikkiänsä
 Mikko mietti mielivänsä.
 Vaan kun paarma nyt pakeni
 Poika ponnisti perästä,
 Terä-puukkonen terävä
 Veitsi kärhäkkä kädessä;
 Kohta jalka kompastuiki
 Poika lankesi polonen,
 Veitsi nyt pahoin vetäysi
 Poikki peukalon perätin.
 Tuosta kohta tuska suuri
 Tulipa paha pakotus:
 Veri juoksi julmanlailla
 Puna pursi peukalosta.
 Mikko kömpi nyt kotihin
 Pyrki puoli pyörryksissä,
 Kussa sormi solmittihin
 Kiini peukalo kiiruusti;
 Mutta poikanen potea
 Saipa kauvan kauheasti,
 Kun tuo sormi turpoamaan
 Paisui peukalo pahaksi,
 Josta kärsi jommosia
 Mikko tuskia tuhosti.
 Vaikka viellä viimeiseltä
 Paha peukalo parani,
 Supistuivat suonet kiini
 Nahka kanssa kasvoi uusi,
 Niin sai varsin vaivaseksi
 Siksi ilmosek’ ijäksi.
 Kun nyt pääsi kumminkini
 Pahemmista pälkehistä,
 Mäni Mikko mielellänsä
 Toki toisin paimenehen;
 Vaivat vaikeat unohti
 Kivut kaikki kiirehesti,
 Etsi entistä eloa
 Huvitusta huonoimpata,
 Alkoi lintuja ajella
 Kivitellä kiukkusesti.
 Kerran äkkäsi äkisti
 Mikko mielellä hyvällä
 Pienen linnun liukkahasti
 Aivan kärpäsii ajavan
 Viholaisia visusti
 Kiini ottavan kiiruusti;
 Mikko alkoi aika lailla
 Kepin kanssa kerkeästi
 Lintuu viskoa vihalla
 Pikkuruista pilkallansa,
 Ehk’ ei taitanna tavata
 Yhtä kertoa kepillä.
 Lintu lensi liukkahasti
 Pojes paikoilla pakeni;
 Mutta muuan kärpäsistä
 Viholaisista vilahti
 Kohti korvahan Mikolle,
 Jonne syökseli syvemmin
 Korvan loukkohon kovemmin.
 Tuopa tuotti suuren tuskan
 Pahan paikalla Mikolle,
 Kohta korvasta kohosi
 Punaseksi puoli päätä,
 Niinpä kuukauden kulussa
 Koko korvansa pilasi,
 Kusta puoli-kuurneheksi
 Tuli Mikko tuosta päivin.

 Kun oil vuosien kulussa
 Mikko mieheksi valunna,
 Että liikkua etemmin
 Hepon kanssa kaukasemmin
 Alkoi reisuja ajella
 Matkat pitkät matkustella,
 Niinpä kerran hän kesällä
 Rahti tiellä rattahilla
 Sattui kurja kulkemahan
 Vaivanen vaeltamahan
 Ruunan kettärän keralla
 Ori-varsan oivallisen,
 Joka juoksi jonka jaksoi
 Aivan ruoskan auttamatta
 Mutt’ ei Mikko mielellänsä
 Ollut ruunaa ruoskimatta,
 Joten kerran kelpo lailla
 Tuota ruoskimaan rupesi
 Ihan syyttä ilkeästi
 Alvan asjatta pahasti.
 Tuosta ruuna ruttosesti,
 Aina arka lyömiselle,
 Käänsi kärryt kiirehesti
 Syrjään rattahat sysäsi,
 Josta kuormanen kumohon
 Tienpä puolehen putosi;
 Mikko alle aika lailla
 Kaatui kaksin kertohinsa,
 Jalka varttanan välissä
 Tässä murrettiin muruiksi,
 Itse ilman tietämättä
 Kohta kannettiin kotihin.

 Eipä viellä viisastunna
 Mikko tuosta mieltynynnä,
 Vaikk’ oil jalka varsin poikki
 Peukalo perin pilalla,
 Kadotettu korva kanssa
 Puoli kuuloa kumossa;
 Mutta kun hän muuan kerran
 Taintui taudista pahasta
 Pääsi vaivoista vapaaksi
 Kiusauksista, kivuista, 
 Niin hän kämpi kartanolle
 Kahden kainalo-kepillä
 Läksi tallia lähemmin
 Hepo-huonetta likemmin,
 Otti tuolta nyt orihin
 Varsan varmemman valitsi.
 Tämän taiten hän talutti
 Ulos uksesta pihalle,
 Käski rengin reimakkaasti
 Nopeasti nostamahan
 Ilomielin itseänsä
 Heti selkähän hepolle;
 Otti piiskan oivallisen
 Kelpo-siimosen keralla,
 Alkoipa ajaa hepolla
 Ulommin ulos pihalta.
 Kohta ruoskalla rupeisi
 Piiskan kanssa pieksämähän
 Aivan arkoa hepoa
 Ori-varsaa oivallista,
 Jok’ ei tuota tuntemahan
 Ollut vielä oppinunna.
 Tuosta tuiskahti heponen
 Ori-varsa varsin suuttui,
 Alkoi juosta aikalailla
 Kaiken voimin kauheasti,
 Ett’ ei Mikkomme enempi
 Voinut hillitä hevosta
 Ori-varsoa vakaasti
 Asetella arka-päistä,
 Mutta mutkahti pihalle
 Kauheasti kartanolle
 Päänsä paiskasi pahasti
 Kivi latteaan lujasti,
 Jost’ ei nousnut nostamatta
 Eikä hengissä herännä,
 Mutta kuoli kurjemmalla
 Tuiki tuimalla tavalla.

 Tuo on tunnettu asia
 Aivan tietty tismallensa,
 Että kun kuka rupeepi
 Lapsi-raukoista rajuksi,
 Etsii piinata pilalla
 Ensin pieniä elävii,
 Niin hän juurtuu julmemmaksi
 Aivan paisuupi pahaksi,
 Ettei tuntoa enempi
 Ole oikeaa hänellä,
 Vaan tuleepi tuimemmaksi
 Vanhempana valjummaksi
 Ettei anna aasillensa
 Hevosellensa helleyttä,
 Mutta kiusaa kiukussansa
 Viatointa vimmassansa,
 Joten sattuupi samaten
 Kun Mikolle – kuolemansa.
 Siis nyt oppi ottakaatte
 Lapset kaikki karttamahan,
 Ett’ ei piinata pitäsi
 Eläviä ensinkänä,
 Joill’ on Herra hengen suonut
 Taiten taivahan Jumala,
 Kun on kaiti kaikki luonut
 Sukunensa suuret, pienet,
 – Jos tahdotte taitaviksi
 Ilman alla ihmisiksi,
 Tahi tulla taivahassa
 Aivottenki autuiksi.

P[ietari]. M[ansikk]–a.

Lähde: Sanan-Lennätin 15.10.1858.

Pietari Mansikka
Runot
Sanan-Lennätin
1858