Murheen helmassa
Mun murheen helmahan uinuamaan
 Sai onneni sortumus;
 Mua painoi rintahan kaameaan
 Kuni kuoleman kouristus,
 On marmoripatsas kylmä kuin jää
 Mun vieressä vuoteellain.
 Hain ystävän kättä mä lämpimää,
 Vaan kappalen louhta sain.

 Ken tuskanunta uinatessain
 Mun rintaa runteli noin?
 Kivihuulet kohtasi huuliain,
 Soi ääni tuntematoin.
 Tuo aaltona jylhänä pauhajaa
 Kuin ryske vierivän maan,
 Veri kylmäks’ käy, sydän seisahtaa,
 Kun kuuntelen haastettaan:

 «Sun nain, kera onnen kun autuuttas
 Elit riemussa riehuen,
 Mä mykkänä vaanin portillas,
 Talos loistoa katsellen.
 Nyt rappuja nousin, vaimona sun,
 Ja jyskäten löin ovellen;
 Oli ennen hetkesi onnen, mun
 On nyt joka-ainoinen.

 Luon leimani kaihiks silmies,
 Ja sieluhus tuskani vyöt;
 Olen valju valtias päivies,
 Ovat mun elos päivät ja yöt.
 Niin aamu- ja ehtoojuomasi
 Mä kyynelin katkeroin,
 Sydänöilläkin ruhjovi rintojasi
 Mun marmorivartaloin.»

 Soi hurjana laulu, kuin rantahan
 Syysyössä hyrskehet lyö,
 Haen kättä lämmintä armahan,
 Kun peittävi tuskan yö.
 Vaan murheen helmahan uinuamaan
 Sai onneni sortumus;
 Mua painoi rintahan kaameaan
 Kuni kuoleman kouristus.

Oscar Levertin
Reinhold Roine
Runot