Unen perhot
Mun unteni puhtaat perhot
 soran ylitse nostavat mun,
 ne kiitävät sinisiivillään,
 ne liitävät sadun hämärään
 pois kuutamoon,
 jossa kulkenut oon,
 ja aamuhun.

 Ei perhoja kullata saisi,
 ne herkkää heimoa on,
 vain hetkeksi voipi ne tointua,
 niiden siivet on vienointa sointua,
 ei muuten vois
 ne kohota pois
 yli kuutamon.

 Mut hämähäkki, hämähäkki kutoo hämyn verkkojaan,
 se soutaa seitin äärtä ja kehrää keinojaan,
 se perhoni sai ja sen verta se joi
 ja siivet se survos ja ilkamoi
 ja se kuutamokisoista raastaa.

 Se hämähäkki, hämähäkki asuu sielun surussain
 ja omantunnon toukkana se imee ilojain,
 se unteni perhoja tallaa ja lyö
 ja silloin ma herään ja silloin on yö
 ja kaikki on sekavaa saastaa.