Keväällä 1866
Taasen jo, taasen jo armaskin aika
 Suomemme rantoja lähenee:
       Pakkanen nukkuu,
       Käet ne kukkuu,
 Hallat kylmät ne vähenee.

 Järvistä jäätkin jo virtana lähtee,
 Koreus koivutkin kaunistaa;
       Herttanen aika
       Suomenkin maita
 Talvenkin takaa kaunistaa.

 Leivoset lentävät vierailta mailta,
 Suloisen sanoman ilmottaa,
       Suloinen suvi
       Suomeen kun tuli,
 Niin luonto luotunsa virvottaa.

 Suloinen Suomi se kukkana loistaa,
 Kuin kesä tulla keikuttaa.
       Luotujen isä
       Armonsa lisää
 Ilolla onnea nauttimaan.

 Maanmies on talven jo tarpeita tehnyt,
 Joilla hän vakonsa valmistaa
       Sitte, kun päästään
       Lumesta, jäästä,
 Jota jo kesä nyt ahdistaa.

 Auta Sä vieläkin armostas, Isä,
 Luotujas Suomessa suuressa,
       Ett’ olis meillä
       Onnea teillä,
 Pohjolan tähtien juuressa.

J. G. D[ahlman]–n.

Lähde: Sanomia Turusta 4.5.1866.

J. G. Dahlman
Runot
Sanomia Turusta
1866