Maailman valkeus (Franzén)
»Hämärään nyt peittyy salo:
 Piilee suuri maailman valo
 taakse vuoren mahdikkaan.
 Unissa vain muuta maata
 näemme; emme nähdä saata
 aurinkoa piilossaan.

 Muinoin aaltoon korkealta
 peilasi se taivahalta
 jumalaiset kasvonsa;
 ja sen säteet purppuraiset
 hohtaa vielä loistavaiset
 tuolla idän vuorilla».

 Täten tuumi efemääri
 – illan laps, mi eli, hääri
 jonkun himmin tunnin vaan –,
 aiottuaan tunturille;
 mutta matka pitkä sille:
 raukes ruohoon huokaamaan.

 Tuli yö, ja tuhansia
 tähtösiä tuikkivia
 taivaalla hän huomasi.
 »Jumalat!» hän kunnioittain
 huus – mut moninaisuus voittain
 hänen näköns eksytti.

 »Ken tuo suuri tuolta tullee?
 Kas, kuin sieluun, mieleen mulle
 riemua sen tulo toi!
 Aurinko, min unhotimme,
 lauhkeasti silmihimme
 loistat: katsella sua voi».

 Kuu se oli, vaan sen valo
 oli päivän. Samoin jalo
 Isä Pojass’ ilmaikse.
 Valo valosta! Yön vallan
 poistit. Isän kaikkivallan
 Sinussa me näemme.