Viimeinen malja
Ma muistan linnan valkean,
 veen luona, metsän saartaman
 ja vehmaan nurmikon.
 Sen rantaan läikkyi ulapat
 ja haahdet kullanhohtavat
 toi aarteit’ auringon.

 Sen ympärillä suven maan
 ma muistan nuoren, riemukkaan,
 eloa sykkivän.
 Se iloks ihmismielen vain
 loi ilmi ihmeet unelmain
 ja hurmat elämän.

 Ma muistan armaan kaunoisen,
 kuin tuoksu tuoreen keväimen,
 kuin merten kimallus.
 Muut kalliit muistan, hymyt nään,
 ne väikkyy, katoo hämärään
 kuin rinnan huokaus.

 – Ma olin linnan valtias.
 Mut olin liian onnekas,
 maan lapsi heikko vain.
 En onneani kestänyt,
 – pois muistoihini hautaan nyt
 sen viime maljassain.

 Pois aarteen juon, min elo soi,
 en sitä muille jakaa voi,
 sit’ yksin juhlin näin.
 Yö ympärillä heläjää
 ja malja kallis kimmeltää
 mun, köyhän, kädessäin.

 Pois verkkaan, raskain pisarin
 se katoo autuus, ainoisin,
 min koskaan näki maa.
 Viel’ elämätä kiittäen
 voin juhlia tään hetkisen
 ja aamun unhoittaa.

 Näin juhlain juhlaa vietetään!
 – Käy kohta aamuun kelmeään
 tie keppikerjurin.
 Vain muistost’ elää silloin saan
 sen onneni, – jot’ ainiaan
 vain uness’ aavistin.