Taivaanranta
«Kas maahan kääntyy kansi taivaan;
 kas aamuruskon kultakin
 koskettaa puiden latvoihin!
 Miks’emme, äiti, kiirein aivan
 jo riennä täältä taivaasen,
 kun noin se ain’ on läheinen?»

 No, vastas äiti, käydään kohta
 nyt sinne! Ja he käyvätkin,
 molemmat tuntein taivaisin.
 Edessä lehdostossa hohtaa
 seasta varjoin valkeus,
 kuin Onnelasta kangastus.

 «Kai tää on Eeden? Ihanaista!
 Millaiset kukat, marjat, hei!
 Vaan taivasta ei tässä, ei!
 Nyt näen poissa näistä maista
 kylässä kirkon luona sen
 kultaisen pilven, kaunoisen».

 «Maan päällä jos kuin kulkun’ ohjaan,
 edellä taivas poistuupi.
 Vaan minne onkin matkasi,
 etelään, itään, länteen, pohjaan,
 niin rannalla sa taivahan,
 näet matkas määrän ainian.

 Kuuletko kelloin äänen jalon?
 Huoneesen Herran kutsuu tuo.
 On Herran päivä: Herra suo
 taas lohdutuksen, rauhan, valon.
 On kirkastettu temppeli.
 Kirkastuu siellä sielusi.

 Käy! Paratiisista sun pitää,
 laps, lähteä myös maailmaan
 matkaasi yksin kulkemaan.
 Jos niinkuin nyt sä jatkat sitä,
 niin, milloin päättyy matka maan,
 ei taivas sulta poistukkaan».