Hautausvirsi (Lindström)
Jo vaikene valitus vaikee,
 Pois katkeruus kyynele-virtain!
 Kas! kuoleman uni ei haikee,
 Vaan hupa ja vaivoista irtain!

 Ah! mitästä raamatut takaa
 Ja hautojen patsahat haastaa?
 ”Se ruumis, kun levossa makaa,
 On hereille nouseva maasta.”

 Nyt himojen myrskyistä vapaa
 Ja kätkössä rauhallisessa
 On vainaja; vihdoin hän tapaa
 Taas sielunsa kirkkaudessa.

 Ei viivy se riemuinen koitto,
 Kuin vallastaan luopuupi tuoni,
 Ja ruumiille tuleepi voitto,
 Ja tykyttää sydän ja suoni.

 Ja jäsenet maaduttuansa
 Ei katoo, vaan olonsa muuttaa
 Ja autuaan sielunsa kanssa
 Taas alkavat eloa uutta.

 Kuin siemenki virkoopi, vaikka
 Sen maaksi on muuttanut multa,
 Kuin lähenee hedelmän aika,
 On tähässä kiiltävä kulta.

 Niin rauvennut ruumiskin vielä
 Päin valoa varallisempaa
 Käy sieluhun liittymään siellä,
 Kun kuolo ei riistä, ei tempaa.

 Siis kuolo on hurskaille hellä,
 Kuin katoavaisuuden kautta
 Ja tuskien päättämisellä
 Pois vaivoista ilohon auttaa.

 O, kätke nyt, maa, tämä jalo
 Sun povehes laskettu haamu
 Ja suojele siksi kun valo
 On nousnut, se autuas aamu!

 Oli hengelle majaksi luotu
 Tuo levossa lepäävä veli,
 Oli viisaus hänelle suotu,
 Hän Kristuksen uskossa eli.

 Jää rauhaan! Hän sanansa muistaa,
 Vanhurskas, kun puhelee totta,
 Hän lainansa takaisin puistaa
 Ja omansa tykönsä ottaa.

 Siis aamu on koittava kerran
 Ja puhkeeva maanalan povi;
 Niin täytetään lausehet Herran
 Ja aukenee taivahan ovi.

–t–t–t– [K. L. Lindström].

Tämä on mitä kauniimpia virsiämme, alkuperäisesti latinan kielellä Prudentius nimisen kirkkoisän kirjoittama. Se on sekä ruotsalaisessa että suomalaisessa virsikirjassa (katso virsi n:o 399) ollut niin huonosti ja oikein rumasti käännetty, ettei käännöksessä rahtuakaan alkuperäisestä kauneudesta taida lukia huomata. Uudessa ruotsalaisessa virsikirjassa on ikuisesti muistettava Wallin sen aivan suloisesti ruotsintanut; tämä tässä annettu suomennus ei mielestämme anna paljo perää Wallinin käännökselle. Toivomme tähän lehteen saada usiampia virsien suomennuksia samalta mieheltä.

Tietty on että Suomen kielen harrastajat kauvan ovat riidelleet millä kannalla uusi suomalainen runomme tehtäisiin, joko tavujen korkoa vai mittaako seuraten. Tämän lehden toimittaja on aina pitänyt korkorunon parempana kuin mittarunon. Myös tässä virressä on korkoa yksin seurattu, ja lukiamme päättäkööt mitä siinä on suomalaiselle korvalle vaikiata. Meidän luullaksemme on se paljo sujuvaisempi ja sointuvampi kuin kaikki ne runokoetukset, jotka mittaa seuraten ovat tehdyt. Niitä on Suomi nimisessä aikakautisessa kirjassa kyllä viimiseltäkin vuodelta. Todella sanoen ne oikein korvia repelevät, kuin suomalainen niitä kuulee värsyn vaatimuksen jälkeen luettavan.

Lähde: Sanomia Turusta 1.9.1857.

K. L. Lindström
Prudentius
Runot
Virret
Sanomia Turusta
1857