Morsian (von Schrowe)
Hän kangasta helskytellen
 Nyt kutovi uutteraan,
 Ja kultainen kihlasormus
 Hänen kiiltävi sormessaan,
 Ja niidet ne nousee, laskee
 Ja sukkula suihkailee,
 Jalat tanssivi polkusilla
 Ja loimet ne lyhenee.

 Vaan kalpeus poskipäillä
 On kutoissa morsion,
 Ja silmässä luonti, tuike
 Niin outo ja kumma on.
 Mut sukkula kiirein lentää
 Ja neitonen myhäjää,
 Ja kutrien kultalaineet
 Ne harteilla läikkyää.

»Jo herkeä lapsi parka!
 Mi kankaalla kiire on?
 Jo toisehen kuuloitettiin
 Sun kultasi uskoton.»
 Vaan sanoja näitä äidin
 Ei kuulevan neito näy,
 Sen sormissa vinhemmästi
 Vaan sukkula suihkain käy.

 Niin kutovat viikon, kaksi
 Ja kolmekin kohta on.
»Jo herkeä tyttö raukka,
 Käy lapseni lepohon!
 Sun uskoton kulta petti,
 Ja huomenna häät on sen
 Ja alttarin luona pappi
 Hänet vihkivi toisehen.»

 Jo lankevi illan varjot
 Ja himmeä ehtii yö.
 Kaikk’ käyvät jo leposalle,
 Vaan neitoa estää työ.
 Hän loppuhun kankaan saapi,
 Sen puista jo irroittaa;
 Läp’ yön puvun neuloo siitä,
 Sen aamuhun valmiiks saa.

 On aamu ja käy hääsaatto
 Nyt kirkkohon verkalleen
 Ja vieressä sulhon uljaan
 Käy morsian kruunuineen.
 Ja uhkea Herran huone
 Luo tuntehet hartahat;
 He saattoa johdatellen
 Luo alttarin astuvat.

 Vaan alttarin luona nainen
 On kalvea, verho sen
 On palttinakaapu, sormus
 Sen sormessa kultainen.
 Ja keltaiset kutrit liehuin
 Luo sulhasen rientää hän:
»Et uskoton ollut sentään,
 Oi armahin ystävän’!

 Nää morsiusvaatteet vasta
 Tän’ aamuna valmiiks sain –
 Sun pettävän äiti luuli –
 Mä luotin ja toivoin vain,
 Sun valasi kalliit muistin –
 Voi kuinka sä rikkoisit ne!
 Ja tänne mä riensin – Kulta,
 Nyt käymmehän vihille!»

 Näin lausuen autuaasti
 Miel-puoli nyt myhäjää,
 Käs’vartehen sulhon tarttuu,
 Luo alttarin lähentää.
 Taas morsiussaatto kohta
 Käy kirkosta palaten –
 Kaks keskessä mielipuolta
 Ja morsian murheinen.

Runot
Uno von Schrowe