Maamme (Avellan)
Oi maamme Suomi, synnyinmaa
 Soi ääni herttainen!
 Ei laaksoa, ei kukkulaa,
 Ei rannikkoa rakkaampaa
 Kuin maamme pohjanperäinen,
 Kuin manner isien.

 On maamme köyhä, köyhäks’ jää,
 Jos kultaa vaaditaan,
 Meit’ outo oitis kierähtää;
 Vaan lempimaa on meille tää,
 Se nummin, vuorin, saarin vaan
 Meill’ tarjoo kultamaan.

 Sen virrat meille rakkahat,
 Sen kosket kuohuineen,
 Nuo metsän jylhät kaikunnat,
 Täht’yömme, päivät kirkkahat,
 Kaikk’, kaikki, lauluin, loistoineen
 Mi tunki rintaseen.

 Tääll’ auroin, miekoin, miettehin
 Oil isät vireillä!
 Tääll’ pilvisäin ja seestehin,
 Tääll’ onnin kolkoin, myötäisin
 Sai Suomen kansa lempiä
 Ja vaivat kärsiä.

 Ken lasti kaikki taistelet
 Jot’ kansa kesti tää,
 Kun vaino täytti laaksolot,
 Kun halla tuotti ahdingot,
 Ken mittas verta lämpimää
 Ja mieltä kärsivää?

 Tääll’ verta tuota uhrannut
 On meidän eistämme,
 Tääll’ riemut kaikki maistellut
 Ja täällä huolet huokaillut
 Se kansa, meidän eillämme
 Mi kantoi kuormamme.

 Tääll’ olla meidän mieluisaa,
 Tääll’ kaikki tarjotaan;
 Jos onni kuinka vaihettaa,
 On meillä maa, on isänmaa,
 Mit’ armaampata konsanaan
 Voi taivas suodakaan.

 Ja tässä, tässä on se maa,
 Sen näämme eissämme;
 Me kättä voimme oijentaa
 Ja vettä, maata osoittaa,
 Ja lausua: kas tuossa se,
 Maa kallis isiimme!

 Ja jospa meitä saatettais
 Vaikk’ kultapilvihin,
 Jos tähtitanssit tarjottais,
 Miss’ huoku, itku katkeais,
 Pois maahan kurjaan kuitenkin
 Me harrottaisihin.

 Oi vakavuuden, laulun maa,
 Sa tuhatjärvinen,
 Jon ranta myrskyt laimentaa,
 Oi muiston, vastaisuuden maa,
 Oo köyhyydessäs riemuinen,
 Oo vapaa, turvainen.

 Sun kukkas kerran puhkeeva
 On verhosulvustaan;
 Kas, lemmestämme kasvava
 On riemus, toivos kirkasna,
 Ja korkeammin kaikumaan
 Käy laulu isänmaan.

E[dvin]. A[vellan].

Lähde: Satakunta 27.12.1873.

Edvin Avellan
Johan Ludvig Runeberg
Runot
Satakunta (sanomalehti)
1873