Sonetista
Rakastan vaikeen sonetin ma ihanuutta.
 On mulla, näyttää, marmoria palanen,
 ja siitä talttani saa vapaast’ veistellen
 vain ikivanhaan muotoon luoda yhä uutta.

 Ma rakastan sen täyden soinnun vaskisuutta
 ja muotoa tuon aina saman sävelen,
 min aihevaihtelu on silti ikuinen
 kuin pilvitaivaan, joka kuvioitaan muuttaa.

 On mulle rakas pieni pyhäkkö tää, johon
 suur’ mahtuu Jumala kuin kirkon holvistohon,
 on rakas tämä vuoripolku kapea,

 jolt’ kaatuu, ken ei tarkoin taida astua,
 on rakas tähtönen, mi valaisee kuin koi,
 ja kellon kumina, mi yli myrskyn soi.

Kazimierz Przerwa-Tetmajer
Reino Silvanto
Runot