Sitä uutta odotellessa
Soi huuto nyt ympäri maailman,
 joka ilmojen ääret huhuu,
 ja se täyttävi maan sekä taivahan.
 Näin ääni se meille puhuu:
 Pois pankaa arvojen astehet,
 pois yksilön orjuusaattehet!
 Kukin olkoon herrana itsensä,
 sillä siksipä hän on luotu.
 Kukin kuningas olkoon mielensä,
 ei muut’ ole kelleen suotu.
 Yli kaiken olkohon vapaus;
 hyvän ompi se kruunaus!

 Näin huutaa ääni ja maailma
 on niinkuni kuolemalla:
 perustukset järkkyy, rauniona
 on kaikki ja kauhun alla,
 väkevänkin voimat herpoutuu,
 kysymyksiä täynnä on kunkin suu.
 Mut kova on vastine, ankara
 ja se julma on korvan kuulta;
 jos kellä on korvat, on kuuleva
 näin elämänlakien suulta:
 Jos uutta luomisen työtä ei
 voi maailma kestää, niin sen vei
 perikatohon puuttuva perustus,
 siis oma sen heikkous!

 Ei muuta sen täytyne kestääkään
 kuin painoa raskautensa,
 ja turhaan eipä se pelkääkään,
 se kun tuntee heikkoutensa.
 Siks kuolemanpelkoa päällä on maan,
 varmuutta ja selkoa vaaditaan.
 Ja yllä sen uhkaa tuleva: uus’,
 ja sillä on vahva mahti,
 jota vastaan turha on urhokkuus
 ja elämän sokea vahti,
 mikä kantaa nimeä itsekkyys
 tai tietämättömyys.

 Ja kohta se kaikki jo tapahtuu
 ja pian se uusi ehtii.
 Elonpuu pian murtuu, murskautuu
 tai – uusia silmuja lehtii.
 Paras meidän täällä on tarkastaa,
 tulevalle tanhuat tasottaa
 ja estää tuhmien taisteluun
 sitä vastahan ryhtymästä,
 näät, sehän se estävi elämänpuun
 ihan ehjänä kestämästä!
 Tienraivaajia me olemme,
 sen tulevan eestä me seisomme
 ja vuotamme koska se hetki lyö,
 jona elämän loppuu yö!