Ritari Olavi


I. 

 Katedraalin eessä kaksi
 miestä punakauhtanaista:
 kuningas on toinen niistä,
 toinen pyövel’ ammatiltaan.

 Kruunupäinen pyövelille
 puhuu: »Pappi messun alkoi,
 pian päättyy vihkiminen – 
 pidä piilus valmihina.»

 Kellonsoitto, pauhu urkuin,
 kirkost’ ulos väki tulvii:
 keskell’ uljaan juhlasaaton
 nuoret vihkikoruissansa.

 Kauhun-kalvas, vapiseva
 tuo on kaunis prinsessainen;
 huolt’ ei huimall’ Olavilla,
 suulla punaisell’ on hymy.

 Hymy suulla punaisella,
 niin hän puhuu kuninkaalle:
»Hyvää huoment’, appiukko,
 katkot tänään kaulan multa.

 Kuolen tänään –  suo mun vielä
 elää keskiyöhön asti,
 että voisin hääni nämä
 pidoin, soihtutanssein viettää.

 Suo mun elää, suo mun elää,
 kunnes juon mä viime maljan,
 kunnes tanssin viime tanssin – 
 suo mun keskiyöhön elää!»

 Kruunupäinen pyövelille
 puhuu: »Vävy säilyttäköön
 keskiyöhön asti hengen – 
 pidä piilus valmihina.»

II. 

 Nämä häät ovat ritari Olavin,
 nyt juo hän viime pikarin.
 Ja nyt painaa vasten poveaan
 hän armastaan – 
 oven takana pyöveli seisoo.

 Soi soitto, ja Olavi nuorikon
 vie karkeloon: raju, huima on
 tämä tanssi loimussa soihtujen,
 elon viimeinen – 
 oven takana pyöveli seisoo.

 Mikä riemu nyt viulujen kielissä soi,
 miten nyyhkiä huilun ääni voi.
 Ken heidän tanssivan nähdä saa,
 sitä kouristaa – 
 oven takana pyöveli seisoo.

 He tanssivat kauan ja lähekkäin,
 mies puolisolleen kuiskaa näin:
»Miten rakas oot, et tietää voi – 
 vilu haudass’ on, oi!» – 
 oven takana pyöveli seisoo.

III. 

 Herra Olavi, on jo keskiyö
 ja päätös matkasi maisen.
 Jo mielin määrin nauttinut
 olet lempeä prinsessaisen.

 Jo munkit messua hymisee,
 ja punakauhtanassa
 mies seisoo piilu kädessään,
 jo on pölkky vartomassa.

 Ja ritari Olavi hoviin käy,
 valo, miekat kipunoivat.
 Ja ritarin suu on punainen,
 suu hymyy, ja sanat soivat:

»Minä siunaan auringon, siunaan kuun,
 joka tähtiretkeläisen,
 minä siunaan linnun jokaisen
 sini-ilmassa livertäväisen.

 Ole siunattu, meri, ole siunattu, maa,
 ja keto kukkinesi:
 minä siunaan orvokit, suloiset
 kuin vaimoni silmien mesi.

 Ah, tummat silmät puolison,
 nyt kauttanne päätän retken.
 Minä siunaan seljan: ah, alla sen
 näin antaumukses hetken.»

Suom. Uuno Kailas.

Heinrich Heine
Runot
Uuno Kailas

de:Ritter Olaf
ru:Рыцарь Олаф (Гейне/Михайлов)