Tovin vain
Tovin vain sinä kiikuit polvillain,
 tovin nojasit rintaani vastaan,
 tovin vain sua kallista kantaa sain
 kuin jumala rakkainta lastaan.

 Tovin vain olit armahin mun kokonaan,
 tovin kerkeän, kiiruhtavaisen,
 tovin tuns’ surun mies-polo tunnossaan
 ilon suuren ja sunnuntaisen.

 Tovin kestävät vain ilot ihmisten,
 pian pyhinkin onnemme kuolee,
 vain tuokion rinta on riemuinen,
 mut kauan se huokaa ja huolee.