Orjan laulu
Surun synkän helmasta mun retkeni se lähti,
 tumma oli elon taivas, peitossa ol’ tähti;
 syksyn myrsky raivosi ja kyyneleitä heitti,
 syksyn sumu elon laakson helmahansa peitti.

 Tunsin ma jo lapsosena puutteen sekä surun,
 mulle elon nuoruudesta aika näytti murun;
 katkeruuden taimia vain rintaseni nosti,
 elon synkkä syksysoitto murheen mulle osti.

 Sortui isä onnetonna puuttehien kyliin,
 äiti hukkui kyyneleihin epätoivon syliin;
 jouduin kurja orvoksi ja osattomaks’ täällä,
 elon tuskan salamat soi aina pääni päällä.

 Toisilla näin onnea, myös riemua ja rauhaa,
 sielussani orvon surut alinomaa pauhaa;
 toisilla on lämmintä, on vaatteita ja ruokaa,
 minä elon tuulosissa palelen ja huokaan.

 Toisilla on oma koti, lempi äidin, isän,
 mulle orvon ikävä tuo kyyneleille lisän;
 toiset saapi lempeyttä, riemun maljan maistaa,
 mulle elon hämärästä tuonen tuvat paistaa.

 Mulle elo kyyneltä ja surun summat jakaa,
 katson toisten kevättä mä kyynelvirran takaa;
 huomenta ei rinta tunne, surua soi tuulet,
 kohta raukee poskilleni Tuonettaren huulet.

 Muille kuuluu järven laulu, sekä metsän marjat,
 muille kuuluu luonnon syli, kukkasien sarjat;
 muille hongat huminoipi, muille kuuluu suvi,
 mulle elon tumma tunne, toisille vain huvi.

 Muiden elo eloa on, riemun runsauutta,
 mulla orvon päivä on ja syksyn suruisuutta;
 rinta kalpee syksyksi ja tuskan tuli palaa,
 aika synkän katkeruuden sieluhuni valaa.

 Ylös tahdon tästä nousta elämähän, valoon,
 taikka muuten menehdyn mä epätoivon paloon;
 katkon kurjat kahleheni, muu ei mua auta,
 elo tässä kuolemaa on, eessä musta hauta.

 Nouse huomen korkeana, orjan päivä paista,
 luo’os orjan poskipäille hohto huomenmaista;
 sytä sieluun kevättä ja murra musta valta,
 anna kuulla kevätsävel orvon korkealta.

 Huomen katkoo orjan kahleet, kansa kaunis herää,
 elon mailla onnenkukat luopi kohta terää;
 terve valo, vapaus, oi terve huomenhetki,
 pyyhi orjan kyyneleet mi nosti tuskan retki.