Unohdus
Minä, jolta sydämen
 veisti armas lastuiksensa –
 palamaan ne viskaten
 lämmitellä miehuutensa –
 joka raskain kuumeöin
 syytän elävää ja kovin
 kuolleen luokse ikävöin,
 miten elän, tyhjin povin,
 miten kestän päivät nuo,
 joihin tuo
 muutosta ei aika pisin,
 pyyntö, toive, nöyryys sisin?

 Ehkä en
 nöyrry siis, ma tomuinen.
 Ehkä loin
 vääryydestä, jonka koin
 vihalleni puolustajan.
 Pyhää tietä liki rajan
 käyn jo rammoin jäsenin.
 Veinkö sinne, katkerin,
 halpuuteni mukanani?
 Eikö anteeks antaa vois
 sydän, joka tahtoo hyvää?
 Loukkausta kuolonsyvää
 luotaan pois
 eikö työnnä sielu jalo?
 Tuskan palo
 puhdista ei, tahraa vain.
 Kohtaloissa maailmain
 tiedän, haavani on pieni,
 helppo tieni.

 Mutta iskut, jotka kestää sain,
 muistot, jotka unohdusta estää,
 esiin nousee vihaa kasvattain.

 Ken ei jaksa täysin anteeks antaa,
 kärsimystä itse saa hän kantaa,
 niinkuin itse oisi syyllinen.

 Korkein Rakkaus, sua rukoilen,
 että unohduksen maistaa saisin,
 johon varjokaan ei lankeais;
 taivaan puutarhoissa tajuaisin
 vasta kuoltuani kasvot nuo,
 joiden muisto kipua nyt tuo.
 Iloisesti silloin puhuisin
 heti lähimmille enkeleille
 hymyin, säteilyin mua neuvoneille:
»Häntä nuoruudessa rakastin.
 Rinnan elää maassa saaneet emme,
 muistan – jotain nousi välillemme,
 mitä oli se, en muistaa voi.
 Silmieni valo maassa harhain
 oli hän, mun nuoruuteni parhain.»