Huomensynty (runo)
Suviaamusta juopunut kammio on,
 tuoll’ uudin kuin ruusuista lunta!
 Näin hullua, viehkeää unta,
 kun havahduin, olin kahleeton!
 Kukat kurkkivat ikkunan takaa,
 terät tuoksuvat syreenin,
 sinisilkissä patjoina makaa
 joku syyttään iloisin.
 Kesän kelta ja kultainen
 siniseinillä kammion välkkyy,
 ja ulkona soi ja helkkyy
 häälaulut peippojen.

 Pihamaalla kartanon, kujilla saa
 joka kärpänen, itikka lentää,
 arin kukkanen norolta entää
 ihanuuteen kamarin, salinkin saa!
 Minull’ ilot on Murheitten Herran:
 monen kyynelen kuivata saan,
 povin täysin riemuita kerran
 ja tuhlata anteja maan!
 Vain onnea puhjetkoon
 nyt sirkkalehdistä aamun.
 Kevät eteen hautojen haamun
 käy käskijän asentoon.

 Kuin vasta nyt syntyneet jäsenes,
 kuin laulujen pesä on rinta,
 meren suolassa karaistu pinta,
 surun meressä karaistu sydämes.
 Suvi tulvii ikkunan takaa,
 sylinannit aurinko suo,
 ei vereni vanha, ei vakaa,
 se päivää yksin nyt juo.
 Vetojuhtani elpynyt
 ikisuota jo kartanon raivas,
 sydän taannoin kuin tiili, ties taivas,
 kuin vaahteran siemen nyt!