P. E. Pavolinille
»Ei tainnut vanha Väinämöinen luulla»,
 ett’ oisi koskaan Suomen säveleillä
 vaeltaa siivet laulun valtateillä
 ja Suomen virttä virkkaa maalla muulla:

 kuink’ immen hius helkkyy kannelpuulla,
 käkösen kullat kukkuu, kuink’ on meillä
 runoinen rusko mailla pimenneillä,
 kun päiv’ ei paista eikä kuuhut kuulla.

 Nyt Suomen suvihaaveet niittää halla,
 on murhe maassa, mielet miekan alla.
 Mi jäävä he, kun lankee laaja niitos?

 Vaan uusin soinnuin, suloin kauas helää
 se syntylaulu, jossa Suomi elää.
 Sen siivittäjä, Sulle Suomen kiitos!

1911.