Tarina (Kramsu)
Nyt taru aioista muinaisista
 On vilpas, eloisa muistossain:
 Sen sain kai kansani jutelmista,
 Tai lienen kuullut sen unissain.

 Se haamun nostaapi valoisalle,
 Jonk’ unhe peitti jo vaipallaan.
 Kenties lie jäänyt sen vaipan alle,
 Mä luulen, parhaimmat Suomenmaan.

 Jo heräs Suomi ja ääntä kuuli,
 Jot’ omat kuusensa huminoi,
 Ja Nuijataistelun vilpas tuuli
 Pois sumut Suomesta synkät loi.

 Mut urhoin miekat kun aikaa öistä
 Valaisi hetkeksi hehkullaan,
 Niin sankareista ja urhotöistä
 Nous laulu innokas kaikumaan.

 Se lauloi, kuinka nyt aamuhetki
 Jo koittaa Suomelle suloinen:
 ”Pois poistakaamme nyt viimeisetki
 Me jäljet yöllisen orjuuden”.

 ”Kuin koirat herrainsa eestä, ennen
 Me käytiin taistoon ja kuolemaan.
 Nyt, eestä kansamme kuoloon mennen,
 Nyt ihmisinä me taistellaan.”

 ”Ne tahrat, joita vuossadat tuotti,
 Nyt hurmevirroilla huuhdotaan;
 Maa, jota vapaiden hurme juotti,
 Ei kanna orjia milloinkaan.”

 Tuo laulu taistohon miekat nosti
 Ja kutsui voittoon ja kuolemaan,
 Ja urhot uljahat sorron kosti
 Ja kuoli, laulu se huulillaan.

 Ken laulun lauloi? Vuossatain hanki
 Sen hautaan peitti jo veriseen,
 Ja laulun uljaan ja laulajanki
 On saanut unhola uhrikseen.

 Mut taru kertoo, – ken siihen luottaa?
 Tuo laulu kuollut ei vieläkään:
 Se aikaa rinnoissa kansan vuottaa,
 Jolloin taas virkoisi elämään.

 Ja kerran koittaapi uusi huomen,
 Ja loppuu velttouden pitkä yö,
 Ja sykkää uljaasti sydän Suomen,
 Ja suurten toimien hetki lyö.

 Ja silloin laulu, jonk’ unhe peitti,
 Sydänten kätköstä kuohahtaa,
 Kuin virta uljas, mi jäänsä heitti
 Ja paisuin riehuu ja aaltoaa.

 Ja laulu intohon mielet nostaa
 Ja kutsuu voittoon ja kuolemaan,
 Ja urhot uljahat sorron kostaa
 Ja voittaa, laulu se huulillaan.