Merimies G. Lundströmin muistelmia/1
Merimies G. Lundströmin muistelmia.
Todenmukaisesti kertoellut T. A.

Lähes kaikki ihmiset, jotka asuvat meren
läheisyydessä, rakastavat suuresti meri-elä­mää. 
Heitä ei ensinkään peljätä ne sanomat­tomat 
vaivat ja vastukset, eipä hengen vaa­ratkaan, 
jotka meri-elämään ovat yhdistetyt.
Päinvastoin ovat vanhojen, kokeneiden me­rimiesten 
kertomukset kovista kohtaloistaan
nuorille, vasta alkaville ainoastaan innos­tukseksi. 
"Siinäpäs vasta mieheksi varttuu,"
ajattelevat he "kun semmoisten vaarojen
kanssa saa taistella." Niinpä ajattelin mi­näkin 
nuorena; nyt ajattelen toisin.

Jo pienestä alkaen oli haluni mennä me­rille. 
Vanhempani sitä aina estelivät sanoen:
"opi ensin kirjoitusta ja luvun laskua, niin
pääset pikemmin perämieheksi." Tähän heidän
tuumaansa tyydyinkin ja harjoittelin erään
Vanhan merikatteinin johdannon alla sekä
halulla että uutteruudella luvun laskua ja
kirjotusta. Näin kului aikani, kunnes jo olin
rippikoulun käynyt. Näihin aikoin oli van­hin 
veljeni päässyt kippariksi erääsen aluk­seen, 
joka kuljetti matkustavia Turun ja
Tukholman välillä. Silloin ei, näet, vielä
löytynyt höyry-aluksia Suomen rannoilla.
Mieleni hehkui nyt merille niin voimak­kaasti, 
ett'ei mikään voinut minua sieltä
enään pidättää. Rukoilinpa sentähden vel­jeäni 
ottamaan minua edes kokiksi laivaansa.
Veljeni lupasikin seuraavan kevään alusta
täyttää pyyntöni.

Ikävällä odottelin nyt kesää, jolloin vih­doinkin 
pääsisin toivojeni perille. Talvi tun­tui 
kovin pitkältä, vaikka kyllä ahkeraan har­joittelin 
luku- ja lasku-taitoani. Vihdoin
tuli tuo toivottu kevät ja sen kanssa kutsu­muskirja 
veljeltäni Turkuun. Tästä tulin
niin hyvilleni, ett'ei pariin päivään käynyt
syömisenikään.

Odotettuani Turussa viikon päivät, läh­dettiin 
matkalle. Alussa tuntui ruoan lait­taminen 
kovin hankalalta ja vaivaloiselta,
kun alus häilyi sinne tänne; liki piti välistä
ett'en katumusta tehnyt ajatuksissani. Loh­duttelin 
itseäni kuitenkin sillä, että tässä am­matissa 
ei montakaan muotta tarvitseisi ol­lani. 
Eihän kukaan kapteeni syntyissään ole
ja juuresta puuhun noustaan. Näin ajatel­lessani 
koin toimittaa virkaani hyvällä mie­lellä.

Kun ensi kerran tultiin Tukholmaan, näytti
kaupunki silmiini varsin somalta. Matkus­tavaisten 
kiirehtiessä kaupunkiin valmistin
minäkin itseäni sinne lähtemään, mutta sil­loin 
huomautettiin minua, ett'ei minulla ol­lut 
kaupungin, maan kyökin kanssa tekemistä.
Tämä kovin kävi luonnolleni, mutta siihen
täytyi tyytyä. Tultiinpa toinenkin kerta
Tukholmaan, jolloin eivat enään olleet niin
kovia, vaan päästivät minuakin kaupunkia
katsomaan.

Näin kymmenkunta kertoja kuljettuamme
tätä väliä, tuli talvi päälle. Talven ajalla
päätin käydä koulua, varsinkin kun vanhem­pani 
tähän tarpeesen tarjosivat minulle apu­ansa 
rahojen puolesta. Koulussa käynti oli
minulle erittäin mieluisata, myös edistyinkin
siellä hyvin.

Tulipa jälleen kevät; lumikinokset sulivat,
räystäät tippuivat ja sydän-parkani alkoi
taaskin hytkähdellä, kun muistui mieleeni tuo
toivottu merielämä. Päätinpä kun päätin­kin 
olla kokkina vielä tämän kesää samassa
aluksessa. Tässä ammatissa kului kesä ilman
erinomaisempaa tapahtumaa. Syksyn tullen
muutin asuntoni erään vahtimestarin tykö,
jolta sain helpolla hyyryllä vähäisen kamma­rin. 
Täällä jatkoin nyt lukuani semmoisella
innolla, että keväällä, jo otin Itämeren
päälle perämiehen tutkinnon.

(jatk.)

Jatkokertomuksen osat