Bergliot
(Bergliot puhuu kansalle talonpoikien sotilasmaja-paikassa.)

 (Arvokkaasti.)

 – Nyt kuningas Harald
 suo käräjärauhan,
 kun Einarin kanssa
 viisisataa on miestä.
 Einride poikani
 saartavi talon,
 kun taattonsa vanha
 käy kuninkaan luokse.
 Kai muistavi Harald,
 että kahdesti Einar
 jo kuninkaat ennen
 on valinnut Norjaan,
 ja rauhan suo
 ja lakia suojaa;
 hän lupas sen meille,
 sitä kansakin toivoo. –

 (Nopeasti, mutta hilliten levottomuuttaan.)

 – Miksi lentävi hiekka
 tien ylitse tuolla?
 Ja melua kuuluu? –
 Sitä tarkasta, huovi!

 (Rauhallisesti.)

 – Se ehkä on tuuli!
 Täällä aina se riehuu:
 niin väljät on veet
 ja tunturit’ loivat.
 Ma kaupungin muistan
 jo lapsesta asti;
 aina tänne tuo tuuli
 nuo karjuvat koiransa!

 (Nopeammin.)

 Mutta pauhinan nostaa
 siellä tuhannet äänet?
 Siellä välkkyvi teräs
 niin valmisna taistoon!

 (Kasvavalla kiihkolla.)

 Niin kilvet ne ryskyy!
 ja tomu se lentää!
 Ja keskellä peisten
 on Tambarkajaelve!
 On saarrettu siellä!
 Sa uskoton Harald!
 Sun käräjärauhas
 tuo haaskakotkat;
 mun korjani tänne
 ma tahdon nyt taistoon,
 ken kotona istuis,
 nyt vaarass’ on henki.

 (Tiellä nopeasti.)

 Häntä suojele kansa!
 Ja muodosta piiri!
 Einride, vanhaa
 sa taattoas turvaa! –
 Tee kiivistä linna
 ja ojenna jousi,
 sillä Einarin nuolet
 on kuoleman aura!
 Ja Olavi pyhä,
 sun poikasi tähden
 sa hänelle armo,
 suo salissa Gimlen. –

 (Lähempänä, nopeasti.)

 Nyt parvet ne laukee,
 ja taistelu taukoo,
 joukko taajana, laajana
 käy virralle päin.
 Miksi kaikki nyt muuttui?
 Miksi horjuvat näin?
 Heiltä onniko puuttui?
 miksi viipyvät tiellä,
 miksi miehet ei ennä? – – –
 vaan ympäröi siellä
 kahta ruumista vielä?

 (Hiukan hitaammin)

 Ja Harald saa mennä?...

 (Taas nopeammin.)

 Mikä tungos on tuolla
 nyt kartanon puolla? –
 Miksi vaieten kansa
 näin hajalle kääntyy? – – –

 (Vähitellen yhä kasvavalla levottomuudella.)

 Eindride missä?...
 Miksi kääntävi kansa
 pois katseitansa,
 ei kyselyt auta...
 nyt aavistan kaikki:
 vei molemmat hauta!

  (Nopeasti.)

 Tilaa!
 Nähdä mä tahdon!

 (Nopeasti.)

 Niin heidät ma nään!

 (Kovaa, hitaasti.)

 Näin käydäkö voi? – –

 (Hyvin hitaasti.)

 Niin, heidät ma nään.

 (Leveästi.)

 Mahtavin sortui
 Pohjolan urho,
 Norjan paras
 jousi katkes!
 Sortui Einar
 Tambarkjaelve,
 vieressä poikansa
 Eindride!
 Murhattu salaa
 hän, joka oli
 isäänsä suurempi!
 Hän Knut Suuren
 poikien holhooja.

 (Kiihtyen.)

 Vainoten murhattu
 Svolderin jousi,
 leijona uljas,
 Lyrskog aron!

 (Yhä kiihtyen.)

 Pettäen surmattu
 johtaja kansan,

 (Suurella voimalla.)

 Trondjemin kunnia,
 Tambarskjaelve!

 (Heikontuen.)

 Harmaja päänsä
 koirain on saalis,
 vieressä poikansa
 Eindride. –

 (Nopeasti.)

 Nyt toimehen miehet!
 On päällikkö kuollut,
 mutta surmaaja kurja
 hän elävi vielä!
 Mua ettekö tunne?
 oon Bergliot, tytär
 Håkon Hjörungavågin.

 (Hitaammin.)

 Nyt oon nainen,
 Tambarkjaelven
 leski!

 (Taas nopeasti.)

 Ma kehoitan teitä,
 te sankarit kuulut:
 on surmahan syösty
 mun mieheni vanha.
 Kas, hurmetta tippuu
 nuo valkeat kutrit.
 Se ylitse teidän
 vielä tulevi kerran,
 jos hyytyä hurme
 saa kostamatta.
 Nyt taistohon urhot,
 on päällikkö kuollut,
 hän, kunnianne,
 hän, vanhempanne,
 hän, lastenne ilo,
 koko laakson taru,
 koko maamme urho!
 Täällä hän sortui,
 te ettekö kostais? –
 Pettäen murhattu
 Haraldin tuvassa,
 käräjätuvassa,
 lakituvassa,
 murhannut lain
 valvoja itse!
 Vielä salama iskevi
 taivaasta maahan,
 jos puhdistu tämä
 ei tulessa koston!
 Nyt vesille laivat!
 Einarin yhdeksän
 purtta on täällä!
 Ne koston vieköhöt
 Haraldille.

 (Leveästi.)

 Jos täällä nyt oisi
 Håkon Ivarinpoika!
 Jos täällä nyt oisi
 mun lankoni kuulu,
 ei Einarin tappaja
 vuonolle ehtis,
 ei raukkoja teitä
 mun rukoilla täytyis. –

 (Heikommin.)

 Mua sankarit kuulkaa,
 on mieheni kuollut,
 mun aatoksein istuin
 viiskymmentä vuotta!
 Se maahan nyt sortui,
 ja rinnalla lepää
 mun poikani ainut
 ja kaikkien toive!
 On tyhjä nyt mulla
 mun kätteni väli!
 Ne voisinko nostaa
 vielä taivoa kohden!
 Tai minne ma käännyn
 ja kulkuni ohjaan,
 jos lähtisin täältä
 ma vieraaseen seutuun?
 Voi, sitä ma kaipaan,
 missä elimme ennen!
 Jos minne ma käännyn,
 voi heitä ma kaipaan!

 (Hiukan nopeammin.)

 Valhallan Odin
 ei pyyntöän kuule,
 sillä hylkäsin hänet
 jo lapsena ollen.

 (Hiukan hitaammin.)

 Ja Jumala uusi,
 mi Gimlessä asuu,
 riisti, voi, multa
 mun onneni kaikki.
 Kostoon?
 Ken kostosta haastaa?

 (Kiihtyen.)

 Se voisiko nostaa
 taas kuollehet eloon?
 Tai suojata voisko
 se vilua vastaan?
 Se rauhaisan paikan
 taas leskelle suoko

 (Yhä heikommin.)

 tai lohtua äidille
 lapsettomalle?
 En kostosta huoli,
 minut jättäkää rauhaan!
 Hänet nostakaa korjaan
 ja poikani viereen,
 me lähdemme kotiin. –
 Tuo Jumala Gimlen,

 (Kasvavalla voimalla.)

 tuo mahtava, julma,
 mi kaikki riisti,

 (Heikommin, mutta pontevasti.)

 hän saakohon kostaa,

 (Hitaasti.)

 hän taitavi sen! –
 Hitaasti aja,
 Einarin tavoin
 ajoissa kuitenkin
 saavumme kotiin.
 Koirat ei riemuiten
 vastahan juokse
 ne surkeasti, ulvoen
 surevat häntä,
 ja kartanon ratsut
 ne korvansa nostaa
 ja hirnuvat riemuiten
 ovea kohden,
 kun vuottavat Eindriden
 ääntä.

 (Vähitellen kasvavalla voimalla.)

 Konsahan jälleen
 ei äänensä kaiu,
 ei Einarin askelet
 salihin kuulu,
 mi ilmaisi kaikille:
 nouskaatte, urhot,

 (Suurella voimalla.)

 nyt päällikkö saapuu.

 (Heikommin.)

 Suuret tupani
 suljen ma kaikki,
 soturit luotani
 lähetän pois.
 Naudat ja ratsuni
 tahdon ma myydä,
 siirtyä kauas
 ja elää yksin
 Hitaasti aja,
 ajoissa kuitenkin
 saavumme kotiin.

Bjørnstjerne Bjørnson
Jalmari Finne
Runot