Heikki parka
I.

 Nyt Antti ja Reeta tanssailee
 Ja riemunsa kuohuu kuin koski,
 Mut ääneti Heikki vaan katselee
 Ja kalman on kalpea poski.

 Antti ja Reeta nyt pitävät häitä
 Ja vaatteet on komeat heillä;
 Mut Heikki vaan järsivi sormensa päitä
 Ja arkivaatteet on yllä.

 Heit’ Heikki katsovi surkeissaan
 Ja miettivi mielessänsä:
 ”Jos mieltä nyt ois’ vähemp’ hiukankaan,
 Vois’ päättää jo elämänsä.”

 II.

 ”Mun suru särkee sydäntäin,
 On rinta rikkehissä,
 Mä tuonne kuljen, tänne käyn
 Ei apua oo missään.”

 ”Ma aijoin ajaa Reetan luo,
 Sielt’ ehkä avun saapi,
 Mut ensi katseellaan jo tuo
 Mun kauas karkoittaapi.”

 ”Mä vuoren laille kiipeän
 Pois ihmisien luota,
 Mä siellä seison yksinän
 Ja vettä silmät vuotaa.”

 III.

 Ja Heikki parka harhailee
 Kalpeena sivu hiljakseen,
 Ja kansa häntä kummissaan
 Kadulla kääntyy katsomaan.

 Toisilleen tytöt sipattaa:
 ”Tuo tulee varmaan haudastaan?”
 – El niin oo Immyt ihana,
 Hän sinne vast’ on menossa.

 Hält’ aarre paras vietihin,
 Lie hauta koti haluisin,
 Hän sinne siksi käydä voi,
 Kun Herran tulokellot soi.

Heine (A–o).

Lähde: Savo 12.11.1889.

Heinrich Heine
Runot
Savo (sanomalehti)
1889

de:Der arme Peter (1827)
ru:Бедный Петер (Гейне)