Pieni punaorpo
Ei taaton silmä hälle hymyillyt
 kun syntyi. Kertoa näin viesti ties:
 Hän taistotantereelle kylmennyt
 on äsken, pirstottuna kotilies.

 Mut äidin kai, öin, päivin hellivän
 saa pitää? – Ei, hän vainon uhri on,
 pois karkotetaan, viedään tyrmähän,
 jää avutonna pieni kehtohon.

 Pois eno, sukunsa muut ehommat,
 tie pakolaisen heillä osanaan.
 Vain mummo, lasta kaksi, ainoat
 nää tulva säästi hyökyaalloiltaan.

 Mut niinkuin nousee ruoho kulomaan,
 pien orpo kasvaa kera siskojen,
 on tähtisilmä kirkas loistossaan
 ja taivahinen säihky kutrien.

 Sä kysyt, miksi viattomuus näin
 on vihattu, pois kukka juuriltaan?
 – En tiedä! – Ristikkojen hämäräin
 takana nuori äiti yhä vaan.

 Tää lapset muistaa; kasvot kaunihit
 siks kalpenee, on sydän tuskassaan.
 Oi äidin luolassa jos näkisit,
 pyhimyshohde kuin on kasvoillaan.

 ”Ken julma tuhon toi”, sä kyselet,
 ”vei ison, emon, pesän hajotti,
 ja tuuleen syöksi pienet lintuset,
 puun jätti, vanhuuttaan mi vapisi?”

 – Ma vastaan toiste. – Katso, suloinen
 on lapsi, vesana se putkahtain
 maan mahlaa juo ja tiellä myrskyjen
 kuin ihmeen suojaamana säilyy vain.