Kaksi unhottui
Nouseepi patsahia ain
 ylväänä kertomahan
 tekoja suurten mahtavain,
 ja viisaan, nerokkahan.
 Vaan kahden neron unhola
 sai vöhön ijäks’ omata.

 Sai sotasankar patsahan
 jälkeensä loistavaisen
 ja »musikuksen» rauhaisan
 elääpi muisto mainen.
 Vaan kaksi sentään unholaan
 sai meiltä jäädä vaipumaan.

 Sai keksijätkin kivistä
 myös muistomerkit oivat,
 ja kirjailijain nimistä
 patsaatpa tarinoivat.
 Niin, kaksi sentään, tunnetaan,
 pois vaipui meiltä unholaan.

 On runoilijat lauluissaan
 vain muita kiitellehet,
 ja näitä kahta milloinkaan
 ei missään muistanehet.
 Se onkin suurta häpeää,
 kun parhaat meiltä unhoon jää.

 Nää kaksi loivat toimellaan
 elomme sulokkaaksi,
 ja autuus tulvi päälle maan,
 pois murheitamme saatti.
 Oi! katkeruutta kalvavaa,
 neroja mieli kaihoaa.

 Loi toinen löylyn, saunasen,
 niis’ sielustani riipun,
 ja toinen, jota kaihoilen,
 niin, hän se keksi – piipun.
 Heit’ unholasta avittaa
 ei voine, täytyy valittaa.