Vaikk’ kävis mistä tuulen tie
Vaikk’ kävis mistä tuulen tie,
 sain rakkaaks länsituulen;
 se saapuu luota lemmityn,
 tuo viestit armaan huulen.
 Veet välill’ on, vyö hongikon
 ja vuoret ilmanrannan;
 mut aikaan työn ja uniss’ yön
 oon aina luona Hannan.

 Sun nään, kun kukat tuoksuilee
 ja hohtaa kasteess’ aamun;
 sun äänes lintuin lauluss’ soi
 ja ihastuksiin saa mun!
 Jos missä vaan on kielo haan,
 tai lilja puron-sannan,
 jos pesällään mä kyyhkyn nään,
 ne mieleeni tuo Hannan.

 Ja Clyden rannall’ liiveissään
 on neidoill’ lastikoita;
 mut vaikka vaatteet hienot on,
 ei Hannaani he voita.
 Kun kauppalaan hän saapuu vaan,
 on muita kaunihimpi;
 sen joka mies ja poika ties,
 vaikk’ onkin röijyss’ impi.

 Et vartta nää niin viehkeää,
 mut hymy saa sun taikaan,
 ja silmät nuo ne säihkeen luo,
 kuin kaste aamun aikaan!
 Hän veikaroi, taas olla voi
 luo äidin mieli keidon.
 Mua lempii hän, – vain seikan tän
 voit väittää viaks neidon.

 Oi, leyhki, länsi vienoinen,
 kautt’ alhoin, metsänrantain;
 mailt’ tuoksujen sä mettisten
 suo tulla simaa kantain!
 Sa pojan luo taas tyttö tuo,
 luo kevätkoivun kannan!
 Pois huolet jäis, kun hymyäis
 taas sulo huulet Hannan.

 Taas valat sois, ja siimeiss’ ois
 niin armaat meillä retket;
 oi, minkä hurman kohtaus tois,
 min kaihon eronhetket!
 Sa Taivainen, vain tiedät sen,
 kuink’ kaikki hälle annan
 ja ainiaks ma kalleimmaks
 sain rakkaan sulo Hannan!