Balladi, jonka Villon teki äitinsä pyynnöstä rukouksena Neitsyt Marialle
Sa taivaan rouva, valtiatar mainen,
 myös hallitsija hornan onkalon,
 nyt vastaanota nöyrä uskovainen,
 mi piirissä kai valittujes on,
 hän vaikka onkin kehno, kelvoton.
 On hyveet suuremmat, oi rouva, sulla
 kuin synnin määrä vaivaisella mulla;
 on niitä vailla sielu hukkuva,
 en omin avuin taivaaseen voi tulla.
 Ma elän, kuolen tässä uskossa.

 Ma Pojallesi olen kuuliainen,
 hän armahtakoon minut syntisen,
 kuin anteeks sulta Egyptin sai nainen
 ja Teofilus suurioppinen
 sai synninpäästön sulta, autuuden,
 kuin oli palvellutkin perkelettä.
 Mua siitä varjele ja salli, että
 oi Neitsyt, messussa ma nauttia
 saan pyhän sakramentin rikkehettä.
 Ma elän, kuolen tässä uskossa.

 Ma vaimo olen vanha, köyhänlainen,
 en kirjain tietoa ma lukenut.
 Oon luostarissa, min oon alamainen,
 ma kuvaa paratiisin katsellut
 ja hornan, missä paistuu tuomitut.
 On toinen riemuni, mut pelkään toista,
 suo, Neitsyt, iloa mun maistaa moista,
 sa, johon syntiset saa turvata,
 suo usko, hitaus ja vilppi poista.
 Ma elän, kuolen tässä uskossa.

 Omistus.

 Sa kannoit, Neitsyt, Kaikkivaltiasta,
 hän, Jeesus, vaill’ on rajaa, loppua.
 Hän otti orjan muodon, taivahasta
 hän astui, auttoi meitä heikkoja.
 Hän kuoloon kirkkaan nuoruutensa antoi
 ja syntimme hän, taivaan Herra, kantoi.
 Ma elän, kuolen tässä uskossa.

François Villon
Kaarlo Sarkia
Runot