Vanhuksen kotiintulo (Avellan)
Kuin muuttolintu talven jälkeen suojallensa
 Taas kääntyy retkiltään,
 Niin, synnyinlaakso, luokses saavun uudellensa
 Nyt rauhaa etsimään:

 Kun lempirannastain on meret sulkenunna
 Ja vuodet kalseat;
 Kun kaukomailla riemut kaikk’ oon maistanunna
 Ja tuskat haikeat.

 Tääll’ oon nyt taasen. – Taivas! tuolla nään jo majan,
 Miss’ seisoi kehtoni;
 Ja tuolla salmet, lehtoset ja vuorten rajan.
 Mun leikkipiirini.

 On kaikki vanhoillansa: latvat vihantaiset
 Ja puutkin entiset,
 Ja maalla, veellä äänet kaikuu tuttavaiset
 Ja laulut muinoiset.

 Ja laine lahden lumpehia tuuditsevi,
 Kuin ennen, herttaisna,
 Ja kaiku luoto luotoselta vastailevi,
 Kuin ennen, riemuisna.

 On kaikki vanhoillaan, vaan itse muuttununna
 Oon, vilkas laaksoni!
 On riemut, niinkuin posken hehku, sammununna,
 Ja suonet kylmeni.

 Mi sull’ on kauneus, en tiedä arvaella,
 En minkä annatkaan.
 Ah! virtas, kukkaa kuiskausta tajuella
 En taida ollenkaan.

 On korva kuollut jumalaisten kanteleille,
 Kut soitti aallostas;
 Ja keijoja, kut leikit toivat mantereille,
 En nää nyt tienoillas.

 Ma luotas, suojanen, tok’ lähdin rikkahana
 Ja täynnä toiveita!
 Oil mulla tunto, koitununna hartahana,
 Sun varjos hoimissa.

 Oil mulla ihanaisten keväintesi muisti
 Ja seutuis rauhaisuus:
 Ja suoja henkes, jotka kiusaukset suisti,
 Ja toivon rikkaus.

 Ja nyt, min tuonkin jällen mailman vuoltehesta?
 Vaan kiireen harmajan,
 Vaan mielen tyhjän, rauvennehen turhuudesta
 Ja kuolla toivovan.

 En pyydäkkään, min hukkasin, nyt jällehensä
 Sult’, äiti, saavuttaa!
 Mull’ hauta suo, miss’ lähtees itkee kyynelensä,
 Ja haapas kuiskuttaa.

 Niin saankin viimein helmoissasi rauhaisissa
 Viel’ unta maistella;
 Ja kukkasissa, tuhkastani koituvissa,
 Taas nousta puhdasna.