Karjalassa
Ryysyisenä kulki miesi
 Kumartaen ohitsein;
 Silloin silmihinsä katsoin
 Ja mä kysymyksen tein:

 Turvemökki, olkikatto,
 Kansa myöskin ryysyissään!
 Näinköhän mä uskon tuota,
 Näinköhän mä totta näen?

 Tyynehesti miesi työnsi
 Kätens’ laihan kätehein –
 Totta siis! Ja sillä kertaa
 Kuohahti mun sydämmein.

 Mutta mies sen huomasi ja
 Huoahti ja lausui nyt:
»Tiedon puute, pulskat herrat
 Meitä näin on nylkenyt.

 Maatonna me oltihin jo,
 Tuskin oli taivastai –
 Pamppu heilui, ryysyt siitä
 Selkähänsä kansa sai.

 Majojamme maata vasten
 Alas aivan painettiin,
 Huoneemmekin vihdoin vietiin,
 Siitä tultiin turpeisiin.

 ’Turpeen alta tulematta
 Mies on!’ sananparsi soi –
 Mutta turpehenkin alta
 Tämä kansa nousta voi.

 Ja se nousee, uus on aika,
 Kaikki vielä paranee:
 Herrain huoneiden ja meidän
 Harjat näät jo lähenee.

 Ryysyistämme paikka paikan
 Perästä jo putoaa.
 Kansa varttuu, vilja karttuu.
 Kohoaapi koko maa!»

Jooseppi Mustakallio
Runot
Karjala