Minä aikana ihminen kaunein on?
Olen miettinyt toisenkin tuokion,
 minä aikana ihminen kaunein on.

 Valokummulla suojatun kotimäen
 hänen lapsena leikkivän ensin näen
 sinitaivaan puhtaus silmissään,
 sulot kutrit kullasta ympäri pään.
 Elon nuoren siinä on aamunkoi,
 jota päivä kaukainen purppuroi.
 Hän on ystävä tähtien, enkelten,
 hän on kevään kaunehin kukkanen,
 hän on toivon nouseva, vihryt saari,
 hän on auringon hohde ja sateenkaari.
 Hänt’ aina ma katselen ihailuin,
 väliin kyynele-silmin, mut naurussa suin:
 hän kaunis on, min’ en tietää vois,
 minä hetkenä ihminen kauniimpi ois.

 Minä nuorukaisena sitten saan
 hänen nähdä rientävän maailmaan.
 On toiveita täysi ja uljas hän,
 hän uhkuvi voimia elämän;
 viel’ otsalla kirkkaus aamuinen
 kuin sankari käypi hän riemuiten,
 on poskilla verevä rusko,
 poven täyttää luottamus, usko.
 Hän seppelöidyllä purrellaan
 elonvirtaa valmis on laskemaan,
 meren aavan hän etsivi selkää,
 ei kareja, myrskyjä pelkää.
 Sen tehdä, mi toisilta kesken jää,
 sen voittaa, min vuoksi muut maatuu,
 sen tahtovi hän, se on määränpää;
 hän sen saavuttaa tahi kaatuu.
 Kun silmänsä näen mä säihkyvän,
 kun uhrauksiin on valmis hän,
 hän on kaunis, min’ en tietää vois,
 minä hetkenä ihminen kauniimpi ois.

 Hänet kesässä kypsässä nähdä saan.
 Häll’ on elämän vakavuus kasvoillaan;
 hän taistelee ja hän tekee työtä,
 tuul’ enemmän vastahan käy kuin myötä.
 Hänen matkan varrella ainiaan
 on pakko hillitä purjeitaan,
 sillä keskellä kuohuvan aallokon
 hänen pieni purtensa vaarass’ on.
 Elo pettää niin monet toivehet,
 monet kuihtuvat kesken kukkaset;
 minne kylvää hän, siitä toinen niittää,
 häntä tuskin kenkään muistaa ja kiittää,
 joka riemu murehen myöskin tuo,
 valohetket kaikki ne varjon luo.
 Hän on vavissut kohtalon ankaruutta,
 kun huolen jälkeen sai huolta uutta;
 hän onnen iskuista maass’ on maannut,
 mut kilvoituksesta vaan ei laannut,
 kun toipui, riensi hän taistoon samaan
 ja oppien itsensä unhottamaan
 hän velvollisuutensa täyttäen
 niin siirtyi päivästä toisehen.
 Hiki virtaa otsalta, rinta lyö,
 mut jalouden leimankin antaa työ.
 Kun joskus hän pyyhkivi otsan hien
 ja huokaa hetkisen laidassa tien,
 hänen katseessansa ja piirteissään
 näen jälkiä kestetyn myrskysään,
 näen suuren, ylevän ilmehen,
 joka uhmaa oikkuja hetkien,
 jopa sortuessakin vielä on
 luja pantti voittoisan taistelon...
 Hän kaunis on min’ en tietää vois,
 minä hetkenä ihminen kauniimpi ois.

 Hänet näen sitten vanhuuden syksyssä,
 pää harmaana, hartiat kyyryssä;
 ovat kasvot ryppyiset, silmiss’ on
 valo lauhtunut ilta-auringon.
 Tuoss’ sauvan turvissa astuu hän
 ja hän näyttää alati miettivän
 tien kulkua kummuilta lapsuuden
 sen loppuun, hautojen äärehen.
 Hän matkan tappiot, harhailut
 on kaikki tyynenä kuitannut.
 Kun elon vaihtelevaiset kuvat
 taas vuoroon hänelle ilmaantuvat,
 hän niitä katsoo ja hymyää:
 "Niin, unta vain oli kaikki tää!"
 Hän lepää töistään ja odottaa
 vain tuonen airutta kutsuvaa,
 ja niin hän taipuu sen vietäväksi
 kuin muinoin leikistä kehtoon läksi.
 Ja armaat lapsuuden muistelmat
 ja nuoren unelmat uhkeat
 ja parhaat hedelmät miehuustyön
 hän kokoo, luo niistä kukkaisvyön,
 jota kantain käypi hän tähystäin
 unelmainsa uusihin maihin päin.
 Kun kilvoituksien raueten
 ja haudan-vuotehen aueten
 hän kunniaseppele ympäri pään
 käy luottavaisena lepäämään,
 hän kaunis on, min’ en tietää vois,
 minä hetkenä ihminen kauniimpi ois.

Lähde: Runoja onnesta. 1990. Toinen painos. Toimittanut Sanna Jaatinen. Gummerus, Jyväskylä.

Alpo Noponen
Runot
Lähdeluokattomat