Eesti Entsüklopeedia (1932–1937)/Alutaguse
Alutaguse. 1) Kagu-Virumaa ja Kirde-Tartu-maa osa,   mis    piirab   Peipsi järve  põhjast ja loodest.    A.    on   maastikuliselt   väga   ühtlane ala,   iseloomustatud   enamasti   tasase   pinna   ja ulatuslikkude metsade ning soodega. Põllupinna osa  on  siin  suhteliselt  vähene   ning  asulastik ja teestik hõre. Maastikuline A. ulatub kirdes piki Narva jõge Peipsist Narva linna alla, mahutades   eneses   ka  Narva  jõe   tagused   maad, põhjas    umbkaudu Tallinna—Narva    raudteeni Jõhvi—Soldina vahemikus;  Jõhvist   lääne   pool tuleks   tõmmata   A.   põhja-   ja   loodepiir   piki madalama   ja   metsasema   maa   serva   ümber Puru,   Kahula,  Rutiku,   Ereda,  Võrnu,   Aidu, Uniküla ja Soonurme  Sondani ning Kabalani, kust piir kaldub lõunasse suure Sirtsu soo takka üle   Avijõe   ülemjooksu   Tormani   ja   Omedu jõe suudmeni Peipsi looderannikul. A. ühtlase maastikulise   ilme   põhjuseks   on,  et  kogu   see ala   on   hilisjääaegse   Suur-Peipsi   end.   põhi. Seda tunnistab ala viirsavine ning liivane pinna-kate, mille alt paene aluspõhi tuleb vaid väiksemate saartena  nähtavale, kuna järve   aste-ast-melise taandumise jäljeks on edela — kirde-suu-nalised   luideteread,    mida    on   rohkesti   eriti ala kaguosas.  Läbi A. keskuse   käib  pikk liivane ja kruusane seljastik Iisakust Illuka, Kurtna ja Vasavereni, mis on kuhjunud jääaegse mannerjää  serval  selleaegsesse  kõrgema  veeseisuga Peipsi järve. Järvepind asetses   sellal   u. 30 m üle praeguse järvepinna e. 60 m ü. m.  Endise kõrgema   veeseisu   jäljeks   on   peale   mainitud seljastiku veel selgekujuline vana rannikuastang Torma kohal (u.  sama   kõrgusel üle praeguse järvepinna). A.   rahvastikust   on   osa  venelasi, kes   elavad   Narva   jõe   ääres   ja   selle   taguseil mail ning piki Peipsi rannikut,  elatudes   peam. kalastusest   ja   juurvilj kasvatusest. Rahvasuus   on   A-l   pisut   teine   tähendus: selle  all mõistetakse  Virumaa nelja  idapoolset kihelkonda: Vaivara, Jõhvi, Iisaku ja Lüganuse, mõnikord on temasse arvatud ka Viru-Nigula. Administratiivselt on A. alati Virumaa külge kuulunud, välja arvatud lühike periood Rootsi ajal, mil ta kiriklikult allus Ingerimaa superintendendile, ja ajajärk 1704—19, mil ta moodustas  erilise  Narva  provintsi.  Nii Taani kui orduajal  kuulus   osa  maad    eraomandi   kõrval Narva, Vasknarva ning Rakvere lossi alla; Rootsi ajal  oli  siin  väiksemaid  kroonumõisade  lääne. A. elanikkond, koosnedes Taani   aja alul   enammasti eestlastest, Lõuna-A-1 ja Narva jõel osalt vadjalastest, osalt eestlastest. Peipsi ääres mõnevõrra  ka  venelastest,   oli esialgu   Ida-A-l õige hõre, kuna Lääne-A., eriti näit! Lüganuse khk., näib   juba   arheoloogilisel   ajal   võrdlemisi  tihedasti asustatud olevat, nagu tõestavad sellekohased leiud. A. kannatas esialgu palju vene rüüsteretkede, hiljemini Rootsi ja Vene vaheliste laastavate   sõdade   all,   kusjuures   harv   asustus muutus  veelgi  hõredamaks.  Tühjunud kui ka metsastele  aladele,  samuti  järve   ja  jõe  äärde suundus märgatavalt suur kolonisatsioon Venemaalt, mis suuremal arvul   algas XVI s. keskpaiku ja kestis XVIII s. alguseni, eriti Iisaku kihelkonda.  Uute asunikkude  seas oli rohkesti Venemaal tagakiusatavaid vanausulisi. Aja jooksul assimileerusid   venelased   eestlastega,   moodustades kohati praegugi veel erilise keelemurdega elanikkonna. XIX s. viimsel veerandil Eestimaa kuberner S. Šahhovskoi poolt kavatsetud A. elanikkude taasvenestamine Kuremäele vene õigeusu naiskloostri  asutamise kaudu  ja siit  edaspidisele   eestlaste   ümberrahvustamisele   kindlal kantsi loomine äpardus täiesti; klooster elutseb vaevaliselt   tänapäevani.   —   Eesti   iseseisvuseI
algaastail  oli  kavatsus  luua  omaette  A.  maakond Narva linnaga   (RT  1920, nr.   145/146), mis jäi aga teostamata. [O. Liiv, Vene asustus Alutagusel, 1929.]
A. T.; O.Lv.

2) Küla Saaremaal, Kihelkonna v.