Qui ne per si ne per Déu virtuts husa
Qui de per si ne per Deu virtuts usa, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
 Qui de persi / ne per Deu uirtuts usa, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

Altres versions
Qui ne per si      ne per Déu virtuts husa,
bé serà foll      que pena pas sens mèrit.
On mal fahents,      de lur mal fet no penen;
los ben fahents,      de ben fer no meriten.
Ja són estats      versemblants bons, per fama,
no pas en ver,      car, per fama, bé feyen
e per lurs fets      lo món los meritava.
No y rest·al món      que res de bé guardone.

Donchs lo mal hom      als hòmens ja té scusa:
cascú pot ser      tal com son voler dicta;
tot estament      son ofici no serva
-no·m sé·ls prelats;      perdon-m'o Déu com dubte-,
Papes e reys      fins a l'estat pus minve,
fan lo que els plau, mas no pas lo que volen.
Déu, amador      d'intenció primera,
és colt y onrrat      d'intenció segona.

Dret natural      és que la Prima Causa
en nostr·amor      les altres preceesca,
e quant se fa,      se faça per aquella,
e no vullam      aquella per les altres.
Ella·s la fi      de nós e lo principi,
en ella és,      més qu·en nós, lo nostr·ésser;
nós, ignorants,      regiram aquest orde,
car Déu volem,      no per si, mas per altre.

Déu no pregam      ardentment, sinó·n pressa
e quant volem      gràcia d'Él atényer;
e som tan pechs      que·ns pensam Ell nos hoja,
e nostres prechs      ab gran dret nos condampnen.
Puys no havem      l'intenció primera
en Ell, y aprés      a nós e nostres coses,
a nostres prechs      Ell hou d'orella sorda,
e no·ns partim      davant Ell menys de colpa.

No·m maravell      si·ls fets de Déu s'ignoren,
com los morals,      qui són clars, escurs paren;
llur fonament      és en nostres ventresques,
per qué no·ns cal      escartejar molts libres.
Si a travers      la fusta va a la roca,
rahó serà      puys naucher no la guia.
Si per virtuts      los hòmens no s'adrecen,
qué pendran, donchs,      per forma de lur viure?

Si Déu no fos,      ne lo món donàs premis,
per si mateix      hom deu fer bones obres,
car en ben fer      lo bon hom se delita
e l'ome reb      de sa bon·obra paga.
Mas qui en Déu      ne·n ssi no· glorieja,
mas vol haver      honor, flòria, ffama,
foll és penssant      que fent bé les atenga
e si no sab      que treball no merexen.

Segurs de Déu      són de lurs crims los hòmens
en aquest món,      puys càstich no se'n mostra,
e ja los reys      los potents no castiguen
perqué·ls han ops      y en part alguna·ls dupten.
Sí com lo lop      la ovella devora,
e lo gran tor,      segur d'ell, peix les erbes,
axí los reys      los pobres executen
e no aquells      havents en les mans ungles.

No roman sol      la colpa en los prínceps,
mas en aquells      qui en mal fer los insten;
ells ja són mals,      y en mal fer los enclinen
per lur profit      o per causa d'enveja.
De nós mateixs      pren lo mal causa prima,
qui·ns fem senyors,      ab lo poder del príncep,
en contr·aquells      qui·ns són pars e·guals frares,
per fer-nos grans      d'onor e de riqueses.

Dobl·animal      és l'om, y els altres simples,
per ço com són      en ell dues natures;
si del que fa      no·n complau al menys una,
del tot és foll      que de natura isqua:
si no complau      a la part rahonable
o l'apetit,      sol c·altre no·n dampnege.
Foll és del tot,      si·n bé fer se turmenta
per aver ço      que·l món als bons denega.

Tals com aquells      qui per la mar navegen
són desviats      si·ls fall la tremuntana,
e van en loch      on la ventura·ls porta,
són en lo món      los hòmens qu·en ell viuen,
puys la virtut      no tenen per ensenya:
cascú va lla      on l'apetit lo porta.
Qui contraffà,      és foll que s'atribule,
puix que no sab      causa per qui treballe.

O Déu! ¿Per qué      los qui·n lo món tribulen
y ell que volran      per null temps aconsiguen,
y, aconseguit,      lur voler més desija,
sí que jamés      fam se part de lur ventre,
com ne per qué      no demanen ab cuyta
si res pot ser      de qué l'om se contente?
Sabran que och      e veuran qui·ls engana,
e contra ssi      com per tots temps treballen.

Per acabat      foll se tenrà·l pus savi;
de son defalt      haurà més conexença,
penedint-sse,      donant-sse a carnatge,
servint aquell      que no sab d'on devalla.
D'oppinió      falssa pren lo seu ésser;
pres-la·n descuyt,      no és lo qui·s pensava.
Fama y diners      cuydà que virtuts fossen;
los folls les han      e savis les pledejen.

Res no és bo      que·l mal hom poseesca,
e com honors      los mals hòmens atenguen,
los hòmens bons ab fam no les demanen,
e majorment      penssant los qui les donen.
foll és aquell      qui·l do del foll molt prea,
car ja no ha      d'aquell do la estima;
a la final,      diferença no·s molta
entre aquells      qui vanes cosses volen.

La bona honor      al bon hom no contenta,
car lo bon hom      en son acte·s delita,
no en l'onor      del qui li s'agenola.
Si onor és bé,      en aquell és qui honra,
e no·n l'onrat,      mas lo seu bé senyala;
e si no y és,      honor folla·s aquella,
que lo bon hom      de tot en tot menysprea.
No pens ser bo      qui·n tal bé·s glorieja.

Gran rahó·m par      que Déu nos avorresca,
puys lo perdem      per déu qui no·s en ésser.
Quant los gentils      los lurs déus adoraven,
en lur error      havien gran escusa,
veent aquells      ab l'ull, no sol de penssa,
e versemblants      que·ls parien miracles.
Ar·adoram      déus d'oppinió falssa,
durant aytant      com los trigam conéxer.

A la virtut      cuydam fer sacriffici
quant la honor      havem en reverença,
e no sabem      d'on fals·honor pren força,
e ignoram      d'on ver·honor pren forma.
Tota honor      nos sembla que·s deu colrre,
ne los sabents      més de l'entendre passen,
car fan honor      als qui no la merexen;
tots som eguals      al que deffora·s mostra.

Affectió      y enveg·als bons guerreguen,
enemichs són      d'onor e fama bones,
e l'ignorant      en qui ver juhí·s gasta.
Qui serà·quell      qui de lurs mans escape?
Més són, però,      los qui d'onor mal tracten
que tots aquells      qui la fama varien;
al viciós      pus tost l·és honor dada
que lo dolent      de fama no triümfa.

No solament      als pechs, qui res no·ntenen,
mas a quants som      l'ull nostre s'enfalaga,
sí que, veent,      los favorits hom honra,
e tol recort,      com no són molt colpables
qui per legs fets      són muntats a domini.
Honra'ls l'estat      més que leig fet no·ls leva.
Donchs, ¿qui·s lo foll      qui per honor bé faça,
puys la honor      per bé fer no s'atenga?

Ignorantment      al món alguns bé obren
per no saber      lo qui3ls ne dóna causa;
altres no tant,      mas pegament bé usen,
ffaents per tal      que lur ben fer se perden.
Los primers són      tenguts molt a natura,
qui·ls fa ben fer,      per moviment qui·ls dóna.
Los altres són      vers Déu e si colpables;
infern, vivint      e prés mort, posseexen.

Fàstig ha Déu      del qui·l món no té·n fàstig,
e del qui l'ha,      si d'aquell no s'aparta.
No solament      és luny qui·s en l'armita,
mas tots aquells      qui del barbul se lunyen.
Ladre és vist      qui ab ladres pratica;
superbiós,      qui per honor treballa;
avar, aquells      qui ab diners se bolca:
lo loch on és      lo mostra sser colpable.

Diners, honor,      no s'han per bones vies,
tants són los mals      qui per aquells treballen.
Qui bonament      en aquest món pratica,
no pot muntar      per los mals qui l'empachen;
qui regiment      vol, de ben fer no s'alta,
o és grosser,      no sabent qué s'i husa.
A mal a ffer      lo camí pla no·ns porta;
per nous camins      hi van hy estranyes sendes.

Si l'hom hagués      per leig fet vituperi,
¿qué farà·quell      cavaller sodomita,
havent pres grau      d'excel.lent viril home,
y aquell jaqueix      volent costum de fembra?
D'alguns sabem      aquest peccat orible;
no·n veig senyal      c·onor los sia tolta.
Qui no la tol      de on tolta deu ésser,
no la darà      en part on se meresca.

Ja no és crim      que la honor rebuge,
e ja molt menys      en hòmens qu·en les fembres:
ans fa senyal      un poch peccat en elles
que lo major      que·s pot fer en los hòmens.
Açò sdevé      perqué·ls hòmens són jutges,
passants dolor      del crim qu·eles més toca;
amant a ssy,      lo mal d'altr·encarexen,
e simples fan      lurs fets abominables.

Reptar no cal      de lurs vicis les dones,
car de aquells      natura·n pren lo càrrech;
qui no entén,      e passió lo força,
de son bé y mal      natura és maestra.
Los tres pilars      hon lo bé d'hom s'asenta,
ésser no pot      qu·en elles se recolzen:
lur fonament      deu ésser la prudença,
e lo nom sol      a elles par salvatge. 

Als qui poder      e saber han d'aprendre
e de ben fer      per favor de natura,
en contra d'ells      Déu pogra fer miracle
com, en peccar,      de lla natura hixen.
Simplament l'om      contra natura pecca
en tot peccat,      puys a rahó repugna;
de tot en tot      a sa natura·s contra,
com en peccar      trespassa d'om los térmens.

Yo guart lo cel      e no veig venir flames
per abrassar      la sodomita sechta.
¿On és lo temps      que Tu prenies venge
de tots aquells      qui natura offenien?
Mire lo cel      quant  plourà la justícia
qu·en temps passat      entre nós habitava,
e no veig res      que d'aquest loch devalle;
en fe roman      tot quant de Tu s'espera.

O senyor Déu!      E quant serà que·t mostres?
Ja tarda molt      com del mal hom no·t venges.
Yo son ben cert      que dellà t'o esperes,
mas en lo món      bé·m sembla que·t mostrases.
Vulles haver      pietat del bon poble;
poneix aquells      sients alt en cadira,
qui de l'anyell      volen la carn e llana
e són consents      que feres los devoren!

	Si dels estrems      los hòmens no s'espanten,
vicis comuns      quasi·n virtuts s'enpenyen:
ja los avars      passen per hòmens savis,
los cavallers      per mercaders s'espachen,
e los coharts      lur grau d'honor no perden,
per bé que·l nom      en los pits d'hom romanga.
Als propiis fets      enteniment no·s troba;
sí per aquells      per hon diners s'ajusten.

No·s deshonrat      per ser avar lo jove
e que passàs      Tàntalus en cobea;
si és dispost      en ser franch, essent pròdich,
ja li nourà,      si tracta matrimoni.
Vell, ignocent      de bé, mas de mals apte,
luxuriós,      cubert e ple de pompa,
no pert honor,      n·entre los pechs sa fama.
Qui són aquells,      sabent quin deu l'om ésser?

¿Qué pot valer      hom qu·endignat no sia
en contr·aquells      qui en lo món triünfen,
veent-los folls,      grossers e plens de vicis,
e tot lur bé      los ve per atrivença?
No·n ssé algú      qui·l món tant lo rebuge
que l'enderoch,      puys, no sentint, no·s canssa.
Mal dit, jutjat      pot ser, mas no l'empachen;
a l'atrevit      lo món camí ly obre.

Pels mals mijans      lo món sa ffavor dóna,
y, en son despit,      los atrevits s'avancen;
són avorrits,      e quasi·l món los dubta;
loch té cascú      en lo món hon s'alloga.
No y és rahó      l'ordenador al seure,
ne y seurà·lgú      si espera bon orde;
no contraffà      la Taula de Peruça:
orde no y és,      mas error sempiterna.

Rey no regeix      ne·ls pobles obeexen;
no ssé qui és      pus colpable a l'altre;
degun estat      a l'altre no impugne,
car no·s algú      que sa fi no·s desvie.
Si algun hom      és que la regla rompa,
tan poca part      al tot punt no altera;
ab tot açò      resta la regla ferma:
un oronell      l'estiu no denuncia.

O gent del món!      Obriu los hulls per veure
com no és ver      lo que veritat sembla,
e que honors,      la glòria o ffama,
per les virtuts      per null temps s'atengeren.
Lo cobejós,      cruel, feynt, ple de pompa,
astuciós,      inportú, sens Déu tembre,
aquest aytal      les gents per déu adoren,
ells semblant      que font de virtuts mane.

L'om que virtut      ab sol entendre toca
y en algun tant      pot glòria consegre,
és conexent      e la favor menysprea,
veent los fols      com en aquell·atenyen;
no és tam bo,      que si los bons l'avien
no la volgués      ab rahonable stima;
no és tan foll      qu·en estrem la cobege.
L'entendre ha,      mas ha virtut no basta.

¡O quant són pochs      qui de general regla
sàpien fer      als ffets singulars regles,
e aplicar      aquelles a la vida
e fer juhís      incerts e necessaris!
Tots los juhís      que·s fan entre los hòmens,
affecció      la sentència ordena;
d'on tinch per foll      qui en glòria·s munta
per lo juhí      qui tal jutge la done.

Caus·an les gents      d'esta error comuna,
puys en lo món      tal enteniment troben;
ans de aver      del ver la conexença,
han engenrats      hàbits dels mals conceptes.
No ha molt fet      qui·n conexença basta,
mas lo qui l'ha,      que la part bona prenga;
als hòmens flachs      par obra impossible,
per c·ab hull flach      miren cosa difícil.

Font: Bloc personal DMRQ, sine data

Ausiàs March
Poesia