Lo tot és poch ço per qué treballam
Lo tot es poch çó perque treballám, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
 Lo tot es poch / ço perque treballam, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

Altres versions
Lo tot és poch      ço per qué treballam,
puix, conseguint,      lo voler fart no és;
en lo volgut      lo defalt no és pres;
mas l'apetit,      com en tal part gitam?
Alguns desigs      acorren a delits,
que·l movimient      no pot hom escusar,
e d'altres molts,      que se'n pot ben guardar,
en contra nós      per nós són elegits.

Per poch lloguer      treballam jorns e nits;
no sé qué fa      perdre hom si e Déu;
molt per poch preu      se dóna ço del seu,
perdent delits      per delits ab despits.
Contra lo cors      és enemich lo món,
de l'arma és      enemich principal;
entre aquests      és nostre bé o mal;
donchs, d'on los ve      amar qui ells confon?

Diverssitats      de delits en l'om són.
À-n'i alguns      nessessàriament:
naturals són,      la spècia sostinent;
altres que·m pens      que natura no·ls don,
mas ssón per hom      d'openió stimats,
los quals per ssi      no han nulla valor,
car en ssenyal      de virtud és honor
y els diners ssón      per stima trobats.

Los hòmens      ssón axí foraviats
c·onor, diners,      crehen ser bé de l'hom;
ço és perqué      l'ull nostre no veu com
a la virtud      sien premis donats,
e veu aquells      honrats, havens diners.
Lo loch no y és      e lo senyal roman,
e tant al món      à durat est engan,
que no sap hom      altres déus verdaders.

Uns delits ssón      dels altres homeyés:
la carn no vol      treball, fam ne coltell,
e pels dinés,      axí jove com vell
se dóna mort      e pert tots sos plaers;
e la honor      ab lo diner debat,
no pas tots temps,      ans al diner segueix;
en camps ssembrats      de diners, honor creix.
Tals són los déus      que·l món ha celebrat.

Si bé à·n l'om,      per lo món l'a trobat
-dich-ho d'aquell      qui no sap altre bé-,
e si té mal,      axí pel món hy ve,
no en tot mal,      mas en gran cantitat.
Lo món fa mal      dant entendre ben fer,
e quant fa bé,      no és bé verament;
açó no·ntén      lo qui viu grossament
e lo sabent      qui passió sufer.

	Ardit e franch,      prudent, justicier,
és l'om, pel món,      sens àbit de virtud;
aquest nom ha      per lo món merescut
perqué no·s veu      ço que virtud requer.
Bon fet requer      de bé fer gran amor;
si açó y és,      delit no y fallirà:
la·ntenció      d'interés no y serà,
y el món vol àls,      ço és, béns y honor.

Infinits ssón      que obren ab dolor
y ab interés      algun acte honest,
e·ls ignorants      cuyden aver conquest
ja la virtud      ab gran dolor e por.
Altres, e pochs,      entenen lo que fan,
e faran bé      ab mala·ntenció,
dant entenent      que llur voler és bo:
tots davant gents      virutosos seran.

Sens nombre ssón      los qui tant no faran,
volents portar      si molt bé arreats,
no penssant àls      sinó com són mirats,
hy en lo poblich      ab dolor despendran.
De la virtud      qu·en conservar serveix,
tanta n'auran      com ssolament los plau,
res no metent      en obra, si·ls desplau;
sepulcre són      on res leig no pareix.

Lo bé del món      no és bé qui·l coneix,
lo savi·l sap,      e creu aqueu lo foll;
savi no és      qui·l sap e no se'n tol:
sens act·onest      prudença no·s nodreix.
De savis folls      yo faré menció,
e de aquells      qui savis hom pot dir:
dels folls cuberts      e dels menys de cobrir,
dels perdonats      e dels menys de perdó.

Seguons de molts      fon llur intenció
que·l bé de l'hom      fon en tres parts partit;
mas, enaprés      d'açò, deu ésser dit
qué és lo bé      per vera openió:
tant com hom sent      ab ànima e cos,
e tant com ssent      ab lo cos solament,
e tant quant ssent      ab mer inteniment.
Del bé celest,      d'aquell yo res no pos.

Molts philosofs      en llurs escrits an clos
ser profitós,      delitable y honest,
e tot quant és      que sia desonest
no ésser bé,      fora de tot repòs.
Lo bé honest      se'n porta·ls dos ab ssi,
car per aquest,      delit perfet s'ateny;
axí matex      a tot profit s'enpeny,
no desviant      de rahó lo camí.

	Lo profitós,      perqué ss'esguarda fi,
lo delitós      dins si matex enclou;
tot act·en l'om      que d'elecció mou,
porta delit,      e no u cal dir a mi.
Mas tot delit      profit a ssi no trau,
e pus comú      és delit que profit:
tot animal      participa delit,
y enlo proffit hom per la rahó cau.

	D'on se pot dir      que·l bé de l'home jau
en aquests béns,      clohent-los tots l'onest;
más es a dir      qué és lo bé aquest,
e si l'ateny      lo rey e lo esclau,
e hon està      en l'ome assegut,
e qué deu fer      per consseguir tal dó,
e qué n'ateny      per sa possessió,
e com per poch      lo vol aver perdut.

Seguons per molts      e per mi és sabut,
tot quant que és,      en va no és fet res:
los elements      e tot quant que d'ells és
a certa fi      per sos migs an vengut.
Repòs ateny,      seguons qui és, cascú,
no pus ne menys      que natura·ls promet;
en consservar      si, cascú és discret,
e, fet açó,      no roman trist algú.

	L'animal hom      és animal comú,
toquant de brut      e de celestial:
brut per la carn;      per l'arma, divinal.
E d'aquest bé      molt menys serà dejú,
e serà quant      la rahonable part
atés aurà      sa fi per sson obrar:
est és lo bé      final hon vol bastar
ab que·l falç bé      romang·a hun depart.

	Cascú, obrant,      a bé ha sson esguart,
e sap que mal      de tot en tot farà;
mas per fals juhy      algun bé stimarà
plahent a ssi,      per fer l'apetit fart.
E no serà,      si·l bé ver hy defall;
car no roman      contenta la rahó
si no és bé,      mas per openió;
si n'ha delit,      no·s llunya lo treball.

Tal és lo bé,      que no és mur ne vall
tingua lo pas      que·l voler d'om nos pert;
per ssa virtud,      sens de hom lo acort,
lo tir·a ssi      e sens altr·entrevall.
E d'ell an dit      savis estocians
que·l qui l'ateny      no pot caur·en tristor;
lo philosof      açó pren per error,
dient d'aquest      no stendre tant ses mans.

Alguns han dit      qu·en les coses molt grans,
lo contemplar      d'elles la veritat
és aquest bé;      mas axí an errat.
Altres an dit      qu·en les virtuts usans.
Tots an dit ver,      e no cascuns per ssi.
Lo bé de l'hom      en dues parts se pren:
quant veritat      l'enteniment entén,
e l'apetit      a rahó conssentí.

	Del bé aquest      algú no desentí
que de per ssi      benahuyrat l'om fa;
mas, per complir      él, que l'om mester ha
dels béns forans;      e sens ells no·s mesquí,
mas que del tot      benahuyrat no és.
D'altra part diu      per ssi ésser bastant.
Entre bé y mal      l'om fa estar penjant:
entr·aygua y foch,      sens fret o calt l'à mes.

	De son poder      Sènequ·à so defés,
dient qu·en béns      forans és algun bé,
mas lo qui·ls ha,      del sobirà no té,
per ells aver,      la part de mi pugés.
Ell vol tant l'om      estrényer dins sa pell,
no pus haver      que sa natura voll;
s·alguns d'aquests      la Fortuna li tol,
que·l sobirà      fern estn son castell

	Si·ls béns forans      són mester ab aquell
complir son bé      a l'hom en aquest món,
menys de aquests      lo bé no és ne fon:
deserta és      sa pròpria obra·n él;
Ffortuna aurà      en ell sson poder llarch
y el natural,      comú a tots los bruts;
son propi bé      en él serà perduts,
si aquells béns      en ell an tant allarch.

	De aquests béns      veritat no fa·nbarch
d'ésser en hom      forans, y enteriós:
ffama y dinés      són forans e honós,
ffills e mulers,      e no·m ssé ssi m'allarch;
los a part dins,       bellea y sanitat,
e tots aquells      que natura dar pot.
Tots ssón no rres,      a mon parer e vot,
per sser comuns      e fora potestat.

	E aquest bé      no és en hom trobat,
e si trobat,      s'ateny sens los estranys:
qui perdre pot,      no ten ssegurs los guanys,
hy en perfet bé      s'entén seguretat.
¿Qui jutgarà      si aquest bé pot ser,
sinó aquell      qui és tot virtuós,
car l'ome flach      un pes molt ponderós
per tant alçar      no creu d'él fort poder?

	Menys de delit      tal bé no·s pot haver,
e lo major      que·s pot aconsseguir,
e res no·l pot     per natura venir:
tant acordat      aquest lo fa saber.
Picurus dix      ell ésser lo delit.
Açó és fals,      mas és per conssigüent:
sens lo major      delit no·s hom content;
sson senyal cert      és fer l'om ahunit.

Saber no·s pot      tal bé, si no·s sentit,
e no·l ssent hom,      si donchs sabut no és;
l'enteniment      sab lo bé on és més,
mas pel voler      deu ésser elegit.
L'om és mester      que faça unió
de sses dos parts,      la principal seguint,
ffahents tals fets      que sia hobehint
son apetit      ssenssual a rahó.

En est obrar      cau delectació,
donant ssenyal      d'ésser l'acte perfet;
sens lo delit      l'àbit no·s mostra fet,
car mostra·l cos      ser en rebel.lió.
Clarament és      deshobedient fill
qui, murmurant,      per lo pare treball;
si l'apetit      l'obediença fall
a la rahó,      la pau és en perill.

	Damunt és dit      que virtud pren exill
si l'om, obrant,      obra per interés
e per delit;      que l'àbit complit és,
e sens aquest      no vall un gra de mill.
Mas si delit      és sola caus·al fet,
per interés      nomenar se farà;
no·l cal penssar,      al qui bé obrarà,
se v·a delit,      e tristor a malfet.

	Al bé obrant,      virtud delit promet,
y el mal fahent,      s·algun delit ateny,
no passa molt      que tristor lo constreny,
e no·l deffén      loch públich ni secret.
Ab ell se va      conexença de mal,
qui per tots temps      la conciença·l rrou
si és malvat,      tant qu·en mal sa fi clou;
lo seu delit      a dolorir li val.

	Plató volch dir      que bo ni cominal
no és delit,      mas ach molts enemichs.
Picurians      posaren, com inichs,
que·l bé de l'hom      era·n delit carnal;
mas derrer vench      son dexeble matex
que anul.là      vanes openions,
e del que dix      dóna·videns rahons,
y el bon delit      de l'àvol divedex.

	Delit e bé      sol orde·ls departex
Delit és bo      en tots fets naturals,
sinó en l'om      quant passa·n los brutals,
car en tal cas      natura desseguex.
Quant à Déu fet      seguex natural cós:
lo cel e·l món,      los vegetals e bruts;
axí rahó      met a l'hom instituts;
si les romp, és      animal ociós.

De quant fa l'om      delit és occasiós,
car tot agent      entén semblar a ssi
per convinent      de la cosa per qui
ffa lo que fa,      essent-ne cobejós;
si bé és ver      que molts actes l'om fa
qu·entre voler      e no voler se fan,
de qué·ls fahens      porten voler penjan,
mas, elegint,      a voler se refà.

	Sí com dolor      contra delit està,
axí fa·n l'om      contràri·acció;
de tot quant fuig      dolor és la rahó:
tals passions      nostra natura·ns da.
Amor e hoy,      primeres pressions,
són termenats      en delit o dolor;
a sguart de bé      lo camí és amor,
e per fogir      dolor ne da rahons.

Savis no ssón      tots qui les qüestions
determenar      ssaben e dar conssells,
si contra por      ssón simples com anyells,
e vers delits      ardits com a lleons.
Savi·s aquell      qui sap si consellar
envers lo bé      qui propi és e sseu,
prenint aquell,      jaquint l'àls en relleu,
mirant los folls      en lo món tribular.

	Savis ssón dits      los qui poden justar
honor, dinés      e favor de grans gens,
e ssón villans      de cor e mal ssabens
que res del ver      no ssabrien penssar.
Cuydant esser      ssavis, ells ssón astuts;
poder avent      d'esser bons, ssón malvats;
aquests aytals      no sseran perdonats
pel savi hom      qu·en sa fi és venguts.

	Molts ssón errants,      d'ignorança vençuts;
altres que ssón      errants ignorantment,
gran causs·avents      de llur defalliment,
penedint-se      del cas on ssón cayguts.
Tots aquests són      sens culpa llur pecants,
no l'ignorant      que per colpa no sab;
rahó serà      que perdó no acap,
e sí aquells      sens llur culpa errants.

	Aquells ssón folls      qui ssón llurs béns guastants,
menys de servar      manera·n res del lur.
Parlar de tals      larguament yo no cur,
mas d'altres folls      saviessa mostrants,
comprant molt car      treball, dolor e mort
per guanyar poch,      e·ncar açò no cert.
Pleguats al lloch,      lo troben tot desert,
clamants del món,      e açó ab gran tort.

	Axí com l'orp      no trob·ab l'ull deport,
perqué no y veu,      per falta d'un gros tel,
e tolt aquell      pot veure terra y cel,
ne pren a·aquell,      qui d'entendr·à confort
en veure·l ver,      e per mal apetit
és ignorant,      que lo mal jutga bé.
L'incontinent      per passió·n tal ve;
l'intemperat      en fer mal pren delit.

	De semblants gents      està lo món fornit;
en tals recau      la major part del món.
Quals ssón aquells      qui de aquests no ssón?
Lo dat a Déu      hy el de natur·axit.
En general      l'incontinent entén,
mas ja no sap      com passió lo prem;
él sap lo bé      e va per lo estrem.
L'intemperat      no·l sap, e, donchs, no·l prem.

Encadenat      deu sser qui no comprén
que tota res      deu sser jaquit per Déu;
mas, escapant      d'ací, tot home creu
que altre bé      lo cor de l'hom encén.
Del bé aquest      és de maravellar
com se pot fer      que·l cerch fals l'entenent,
en part hon fi      e lo començament
ab la rahó      pot bé de ssi llunyar.

La major part      del món no pot amar
lo bé honest,      perqué bé no·l percep.
¿Qui és aquell      qui·n paciença rep
que tot sson bé      dins ssi puscha estar,
e per virtud      tal bé sse n'aconsech,
e que la mort      no deu hom avorir,
e que honor      e béns ssón de jaquir,
e de aquells      qui·ls amen que renech?

	Savi e foll,      scient e home llech,
en algún bé      sa esperança met,
e si l'honest,      llançat, a part tramet,
de falssos béns      l·és forçat fer aplech.
Seguons qui és,      tal fi li aparà;
lo temps e·ll lloch,      la disposició
li mudaran      sa mala openió;
jamés en ferm      sa voluntat aurà.

	L'home avar      son bé·n dinés està,
hy en lo delit      del cohyt, lo fembrer;
l'om ergulós      desiga honrat ser,
mas entre ssi      açò diverç serà.
Molt hom avar      lo llogre té per mal,
e vol robar      en places e camins;
si bé·lls avars      volen guany a part dins,
en lo guanyar      hu d'altr·és desegual.

L'om ergullós      vol sser, en general,
honrat, lloat,      mas en diverç cascú:
hu vol ser dit      franch, ardit, pel comú;
altr·en saber      creu ésser sson cabal;
altr·, en virtud      del cos o bell cantar.
Tot açó fa      qualitat dessemblant
e per ssaber      de l'hom, qui és tirant
entr·aquests béns, qual      per milor li par.

	Nessessitat      fa la fi cambiar,
car lo malalt      en sanitat la met,
lo sedejant      diu qu·en fartar la set,
lo pobre hom      en aver creu estar;
lo flach e lleig      fort voll ésser e bell.
Tots aquests béns      ans d'aver an gran preu;
lo bé honest      no·s pot fer algun preu
sinó·l prudent      qui posseex aquell.

De l'hom sabent      és dret qu·em maravell
qué és açó      que de tot seny lo trau,
com no coneix      que foll és més qu·esclau;
volent delit,      lo pert per mal conssell,
car natural      passió ell no·l mou.
Tals desigs ssón      trobats d'openió;
per no usar      lo delit de rahó,
sa voluntat,      cerquant sson bé·lls enclou.

Nostra rahó      aquests delits exclou;
no·ls vol la carn,      ans aquells avorrex.
¿Qui més de prou      ha com voler li crex
a desigar      çó qu·a la vida nou?
Quant l'om de poch,      en pau, munta senyor,
¿qué li plau més,      per tots temps treballant,
obrant mals fets,      nulla virtut usant,
no esperant      sinó falssa honor?

Delits del cos      no ssón de tant·arror,
car no·s algú      que·s llunye lo començ;
restant en carn,      llur delit res no venç,
l'espècia d'om      d'aquells trau sa valor.
Sobresvolguts,      nostr·arma·n àbit ve
e vol-n·eccés      per sa·nfinida part;
en terme ssón,      e de llur terme·lls part:
ffer-los vol grans,      natura no u sosté.

Donchs, al sabent      ¿quina sperança·l té
en los dinés      e honor de mal lloch?
No dich, si·ls ha,      que com a serp no·ls toch;
no·s don a ells,      sabent com no an bé.
Tant com dinés,      lo cor d'om res no streny;
en cor avar      algun bé no s'assiu,
ne pot haver      amich home altiu.
Qui pecca·n tot,      o, quant de bé ateny!

	Donchs, ¿qui dirà      d'aquell hom haver seny
que·ll propi bé      pert per mal accident,
car per haver      favor de folla gent
a grans despits      e vergonya s'enpeny?
No venç primer      de trobar-se vençut,
e serveix ans      que no sia servit,
e pert plaer      ans d'aver-ho sentit,
e si l'ateny,      ab dol és retengut.

	Cell qui no sap      qu·en obra de virtut
és un tal bé,      donant delit perfet,
e que·l desig      per àls no·s satisfet,
no·m maravell      qu·en Déu sia·rascut,
com veu que res      no·l bast·a contentar
e no·s pot fer      que sson desig castich,
e de tal bé      veu tot animal rich,
y él, qu·és senyor,      que n'haja pobrejar.

S·entre los béns      forans lo vol trobar
y els naturals,      e no·l pot consseguir,
en est·arror      açò lo y fa venir,
com cantitat      penssa que·l deu fartar.
E jamés fon      hun hom tan bell e fort,
honrat e rich,      que per ço fos content;
seguons qué vol,      à l'hom contentament,
no seguons quant,      si bé y à·lgun deport.

En la honor      ha bé, com fa report
de la virtud,      mas bé no ha per ssi;
son bé està      en qui la fa y a qui
és dat, si u vall;      si no, tots reben tort.
L'onrrant ha bé      com al bó fa honor;
l'onrrat n'à més      com la honor merex,
e la honor      algun tant voler crex,
e si l'és tolt,      per ço no·n sent dolor.

Honor és bé      quant no·l seguex amor,
mas plau al bo      pel moviment primer;
no s'estén pus,      car virtud no sofer
que·s delit hom      en estranya valor.
Mas ¿qué·s dirà      d'aquell entés malvat
-més, si és vell-,      cerquant favós e béns?
En tot barat      esperons ha sens frens,
no conexent      tenir camí errat.

De l'home pech      no só maravellat,
puix no sent res      defora sa carn;
de l'hom sabent      se cové traur·escarn,
qu·en sson saber      sia·n tant enguanat,
perdent a ssi      e Déu, y el món no guany.
¿Qué conexem      tan savi e tan bo
que mal e bé      no sse'n dig·ab gran sso?
E, donchs, al bo,      de fama poch li tany.

Foll és aquell      qui lo bon home plany,
com no·s preat      del poble malastruch;
ja no és bo,      e més pech és que ruch
qu·en tal favor      e de fortuna·s bany.
Plànyer-sse deu      lo bo, com no té loch
d'executar      sa famosa virtud,
e que·l poblàs      sse trobàs sort e mut,
anant badant      a·algun bestial joch!

Poble yo dich      a rey, peons e roch,
duch, cavaller,      juriste, menestral,
avens per bé      l'openió general
qu·en la honor      e dinés tot bé toch.
E sobr·aquests      són unes poques gens
dients que·l bé      és en vergony·aver;
altres, tan pochs,      dients qu·està·n plaer,
menys de haver      d'altre bé sentiments.

Per donar fi      a mos breus parlaments,
pens lo bon hom      com, qui·l lloa, e de qué;
e si bon hom      lo lloa e de bé,
aja'n delit,      restrenyent bonbaments.
Glòria stà      en conéxer a ssi
ple de virtuts      e no lloat de folls;
d'aquells no u dich      qui stan caden·a colls,
mas dells sabens      que ignoren sa fi.

Vaja cerquant      lo foll grosser, mesquí,
lo sseu delit      entre los populars,
car tot semblant      sse delit·ab sos pars,
e no deman      a degú lo camí.
Si l·és mostrat,      camí no girarà,
mas no irà      ab tan acuytat pas.
Si, donchs, no·s foll,      qu·en saber no bastàs,
quin és lo jorn      que meng·alegre pa?

Per qué·l valent      home fastig no ha,
com veu lo món      pels dolents possehyt,
e per qué vol      d'aquells ser favorit?
No és d'alt cor      qui tras tal favor va.
Magnànim és      qui lo món té·n menyspreu,
e molt mesquí      lo qui·ll penssa sservir.
E com aquest      lo's veu contra venir,
qué fa, lo llas?      Sospirant, lloha Déu.

Hon virtud és,      la veritat ss'asseu,
e la rahó      ab aquestes se juny:
hon una és,      les altres no ssón lluny;
d'elles no sap      qui no·ls dón·agual preu.
La ver·amor      és dad·als llochs on són,
e lo revés      al qui sse'n troba buyt;
l'om qui n'és menys,      és arbre menys de fruyt;
homs en bell ort      són los hòmens del món.

Font: Bloc personal DMRQ, sine data

Ausiàs March
Poesia