Retinga'm Déu en mon trist pensament
Retíngam Dèu en mon trist pensament, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
 Retingam Deu / en mon trist pensament, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

Altres versions
Retinga'm Déu      en mon trist pensament,
puix que no·m tol      ço per que pas tristor;
en ella sent      una tan gran dolçor,
per si, e com      altre delit no sent.
Sens grat seré      si jamés la'm despull;
e solament      assaig d'ella exir,
tant gran delit      me sent d'ella venir,
que no desig      res fora mi, ne vull.

Tot quant yo pens      e tot quant veu mon ull,
tant com és bell      e m'és portant delit,
de tant me trob      yo pus adolorit,
car en mon cor      bon delit no·s recull.
Fet és de mi      lo que·s devia fer;
perdent Amor,      no vull que m'ajut Déu
en fer que·l món      me done res del seu,
puix no té res      dispost a mon voler.

Menys de ser trist,      no·m plau delit haver;
d'aquell ho dich      ab la tristor mesclat,
car aquest és      lo pus terrible stat
de tots aquells      que·s pot al món saber.
Yo pert açó      que molt hom ha perdut,
e me'n dolch més,      tant com d'amor los pas;
per mass·amar      yo·m trob en aquest cas,
no havent àls      preat ne conegut.

Amor ha fet      qu·en açó só vengut:
que pert lo món      per no poder amar,
e pogra's fer,      si pogués comportar,
que amàs yo      e qu·Amor no m'ajut.
Tot fon ensemps:      veure mi no dispost
e leixar-me      de Amor totalment,
de que romanch      en tal trist pensament,
que a la mort      visiblament m'acost.

Trist, ab delit      la mort yo pendré tost,
e ja en mi      és perdut lo remey;
fort passió      abasta mudar ley
e fer d'acer      e pedra cor compost.
Yo só aquest      qu·en la mort delit prench,
puix que no tolch      la causa per qué·m ve;
ma passió      en tristor me deté,
que no sent pus      en son temps ni entench.

Mon mal no és      tant com en altre·n vench;
yo l'he fet gran,      preant molt lo que pert,
car, vent-me ser      de tot·amor desert,
la terra·m fall      e al cel no m'estench.
Mentre no pens,      yo trob algun repòs,
mas l'esperit      meu tostemps està trist
per l'àbit pres,      que lonch temps és que vist
d'un negre drap      o celici molt gros.

No·m fa delit      res pertanyent al cors,
puix l'esperit      no y és participant;
natura·n mi      sàviament obrant,
vol que m'esforç,      e mon decret no y pos;
e ya del tot      vençut per l'àbit vell,
no prench delit      en res fora·l costum:
pensant mols mals      tot lo temps hi consum,
essent-hi bé,      puix me delit en ell.

No trob en mi      voler e menys consell
a desijar      cosa·lguna del món;
mos pensaments      recollits dins mi són
per no pensar      res que sia d'aquell.
Lo dia clar      volria fos escur,
udulaments      e plors en loch de cants;
no té lo món      coses a mi bastants
a fer que dol      per tostemps no m'atur.

Per ignorar      ve que l'om se procur
grossos delits      no sabent quant se nou;
fora tot seny      és qui sos comptes clou
que, perduts ells,      del món se desnatur.
Açò es ver,      mas tristor me té pres
tant, que delit      sent com tal me conech,
e sab fer tant,      que tot delit renech,
ne puch sentir      altre·n senta jamés.

Molts han jaquit      lo món sens perdre res,
mas per consell      de lur bona rahó,
e yo·l jaqueix      per fals·opinió,
pensant que pert      lo món e tot quant és.
Mon foll pensar      me disponch voler tal
que ha fet mi      déu d'Amor adorar,
e yo, forçat      de aquell apartar,
me par ser bo      tot quant a tots és mal.

Puix que lo món      ne Déu a mi no val
a rellevar      la causa d'on só trist,
a mi plau bé      la tristor que yo vist:
delit hi sent      mentre yo·m trobe tal.
Axí dispost,      dolç me sembla l'amarch,
tant és en mi      enfeccionat lo gust!
A temps he cor      d'acer, de carn e fust:
yo só aquest      que·m dich Ausiàs March.

Tornada

A Déu suplich      que·l viure no m'allarch,
o meta·n mi      aquest propòsit ferm:
que mon voler      envers Ell lo referm,
perque anant      a Ell no trobe·nbarch.

Font: Bloc personal DMRQ, sine data

Ausiàs March
Poesia