El Yaciyateré
Quan hom ha vist un nen rient a les dos del matí com un boig, amb una febre de quaranta-dues graus, alhora que fora ronda un yaciyateré, s'adquireix de cop sobre les supersticions idees les quals van fins el fons dels nervis.

Es tracta ací d'una simple superstició. La gente del sud diu que el yaciyateré és un ocellot desairós el qual canta de nit. Jo no l'he vist, però l'he sentit mil vegades. El cantet és molt agut i malenconiós. Repetit i obsediante, com ningú. Però en el Nord, el Yaciyateré és una altra cosa.

Una tarda, a Misiones, vam anar un amic i jo a provar una vela nova en el Paraná, car la llatina no
ens hi havia donat resultat amb un riu de corrent feroç i en una canoa la qual rasava l'aigüa. La canoa era també obra nostra, construïda en l'extravagant proporció d'1:8. Poc estable, com es veu, però capaç de filar com una torpedera.

Notes al peu

Fonts
Quiroga, Horacio (1989). A la deriva y otros cuentos (en castellà) pp 201/204. Buenos Aires: Ediciones Colihue SRL. ISBN 9505810814

Horacio Quiroga