Entre Amor ssó portat he Fortuna
Entre amor so posat é fortuna, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
 Entre amor / son posat e fortuna, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

Altres versions
Entre Amor      ssó portat he fortuna,
cahent, levant,      sí com infant en roques;
congoxes grans      ab alegries poques,
si·n posseesch,      no·s maravella·lguna.
Semblant me trop      a l'home qui navegua,
qui per los vents      sa persson·és regida
dolrre no·s deu,      si la's veu escarnida
-caure deu l'om,      guiat per via cegua-;

no com aquell      qui·nteniment replegua
e dintre ssi      delits de virtuts usa,
sa fi guardant      -aquella qui acusa
als ignorans      hy als sabens mal no plegua-,
jaquint los mals      qui béns als pechs aparen,
ja perdut tast      de res no essent noble;
ans é sseguit      delits comuns de poble
e davant mi      altres no ss'y acarren.

Donchs si dolors      a mes pensses emparen,
rahó és gran;      puix, tal vida seguida,
la fi de l'hom      tardament he sentida,
mos apetits      ssens trava caminaren;
a lur semblant      cuytats acorregueren,
als qui pus prop      los fon de lur natura
reconegut;      m·arma·n tench vestidura,
tal com aquells      vicis saber li feren.

Los meus desigs      tals delits emprengueren
qu·altre poder      dins si mateys avia,
hi aquells aguts,      degú mi no complia,
e no molt tard      a mi desparegueren.
Qui·n poch vexell      molt gran cantitat penssa,
no·s pot aver,      car la natura passa;
qui vol rich ser      per una mà esquasa,
lo seu desig      de aver sse deffensa.

Ja no viuran      en molt alegra pensa
qui béns del cors      e de fortuna volen,
e totes gens      per aquells aver volen,
hi en contra ssy      prenen armes d'ofenssa,
sí co·l malalt      qui no·ntén medessina,
pendrà verí      cuydant aquell guaresqua,
e de sabor      amargua sent la brescha,
e dolssa·l par      un·amarguant sardina.

Qui·n fer viltats      la penssa té vehyna
e no ateny      al delit de l'entendre,
la veritat      de res no pot apendre
y esclava fa      de sa rahó, rehyna;
delit d'om pert      qui tals delits no tasta,
car l'om és dit      més per la part de l'arma;
tot a ssi pert      qui de rahó no ss'arma
y en aquell fruyt      d'enteniment no basta.

A si matex      lo malvat hom contrasta,
y el que li plau      fa, e lo restant llexa;
lo bé jaqueix,      ab tot lo mal se fexa;
si delit pren,      en molt poch temps se gasta.
Tot lo que fa      li torna en contrari,
e no conex      l'enemich seu qui·l mata;
aquell qui deu      portar jus la çabata,
te sobre·l cap      per molt bell vestiari.

Pren-me'n axí      com grosser erbolari
qui prop la mar      les erbes del bosch cerqua,
e com lo clerch      fahent de festes cerqua
en lo Troyà,      llexant lo Breviari.
Qui·n aquest món      d'èsser hom se contenta,
cerque delits      que ssa natura vulla,
llexant als bruts      los camps e llur despulla,
e sos delits      no·ls acurt ne·ls do·npenta.

Lo delit d'om      en l'entendre s'assenta
quant veritat      per aquell és sabuda;
en tal delit      sa sciència y ajuda,
mas no·s complit      sens volentat conssenta
en bé obrar      cosa de bé y eleta,
e que delit      prengua·n la sua obra.
Tot quant és d'om      fa sa pròpia obra;
si u fa per Déu,      sa vida és perfeta.

La vida d'om      és en dolor constreta,
com los pus alts      delits mundans pratiqua;
llur estament      en fermetat no·s fiqua:
o cambi pren      qui·ls pren ab mà estreta,
o fallex ço      per on los delits vénen
e de ssi ells      l'ànima no contenten.
Com sobirans      béns, ans d'aver, se tenten;
com són aüts,      ab si dolor sostenen

Ignorantment      les gents flas delit prenen,
corrent al mal,      puix à de bé semblança;
en lloch de por      an alegra sperança,
havents més bé,      dementre no la tenen.
Atés lo lloch,      qual ab gran desig volen,
an compliment      de dolor infinida:
volent tot bé,      no·l troben ne partida;
per delitar,      amargua dolor colen.

Alguns delits      d'aquell ver delit solen
llunyar-se'n més      que·ls altres no sse'n lunyen
e tots aquells      que delitar hy punyen,
si plaer an,      ab ells no ss'aconsolen;
e tant com pus      en ells hom se delita,
axí forment      a gran dolor s'acosta:
de luny mirat,      lo camí·s plasent costa,
y el caminant,      ronpent lo col, despita.

Carnal amor      a gran pena concita
a tots aquells      metens-hy llur espera;
desig mortal      és passió primera,
de penedir      no·n cal aver sospita.
A les honors      grans penssaments seguexen;
a riques gens      servex la roberia:
dolor de mort      han que llur bé tolt sia;
senyors en nom      e com esclaus servexen.

Si·ls béns del cors      per no res aparexen,
no·ns hy cal dar      en açò gran crehença:
de fortitud      lo bou à més potença,
de temprament      los ocells en florexen;
per hun no res      estime la bellesa:
en poch temps cau      e poch temps la se'n porta,
e sson poch fruyt      als folls amans conforta;
la sanitat      mal poch la'ns té deffessa.

Bé mostra·l cos      haver poca bonessa,
que de virtud      l'animal brut lo passa.
L'om és senyor:      donchs, no per esta massa,
car d'esta part      los bruts an més despessa.
L'om és mortal      animal rahonable:
quant a la carn,      bèstia n'és formada,
e la rahó      en l'arma·s emprentada;
per esta part      a Déu és comparable.

Tant quant finit,      ¿pot ésser estimable
ab l'infinit,      e cmste s'i pot metre?
¿A comparar      se poria remetre
res de la carn      ab l'esperit durable?
Sinó·l present,      la carn sentir no basta
-tastant, toquant-      alguns delits sensibles;
los altres senys      per sy no·ls són plaÿbles:
delit dels tres      pels dos sobredits tasta.

Delit és bo      puix a dolor contrasta,
mas no val molt      sens obra virtuosa;
él la complex,      sens ell no·s saborosa,
on en dolor      la virtud no ss'enguasta.
Donchs, quant la carn      és a l'arma tirada
per bon delit,      sa obra és perfeta:
no és rahó,      mas és sa filla feta;
la part brutal,      rahonal és tornada.

Aquells delits      de qué la carn s'agrada
cascú bé sap, hy els de l'arma ignora;
aquella res      que no fall algun·ora
entenen pochs      y és per molts menys toquada.
A.lguns se pert      per falta d'ignorança;
altres, sabens,      per no tastar no preen:
axí villans,      qu·en lloch honrat no seen,
no senten bé      lo delit qu·onor llança.

En sser content      cascú ha sperança
e follament      aquell delit espera,
car los llidons      vol trobar en figuera
e tals morischs      cerqua·n la dolça França.
Hu és lo bé      cerquat en grans partides;
no y ha delit      sens dolor en alguna;
qui més ne pren      ha voluntat dejuna,
los menys volens      ne han alegres vides.

Ans que virtuds      sien per hom sentides,
los vicis an      mesa dins nós lur força,
e si per temps      la rahó tant s'esforça,
és conexent,      e no clar, ses fallides.
Durant lo temps      mals àbits se nodrexen;
en hom, sens hom,      aquest àbit se talla:
l'arma y lo cors      se'n fan cota y gramalla,
e los broquats      leigs vestits li aparexen.

¿Qui són aquells      qui·n tanta virtud crexen
que solament      los vicis se coneguen?
La major part      yo son cert que ferm creguen
que ço és lo bo      que volen e conexen.
Puix l'om és mal,      lo bé no li pot plaure,
car no té part      en bé que aquell tira;
en voler d'om      és al començ que gira,
mas l'àbit fet,      Déu ajudant, pot raure.

En saborit      sentiment deu recaure
aquell delit      qu·en bé obrar se troba;
d'aquest delit      l'arma sol no·n fa troba,
mas en lo cos      tal sentiment ha jaure,
Tant quant cascú      és pus dispost a rebre,
aytant val menys,      si no hix en bel acte;
dels dos loants      en surt aquest contracte,
sens llur acort      no·s pot virtud consebre.

A si mateix      par que vulla decebre
qui sa valor      aytant com pot no munta;
tota res d'él      vol a bondat conjunta:
lo fill y el nét,      lo bou y el ca de lebre.
Segons l'amor,      axí llur bé demana;
amant a si,      molt més del bé s'aparta;
desigant bé,      s'umple de mal e·s farta;
mal vol per si,      y a l'altre vida sana.

Puix que virtud      delit e bé·ns comana,
per qué no·ns plau      virtut e vici·ns alta?
La voluntad      a bé y a delit salta,
l'enteniment      sol entendre·l ver mana.
Mas no volem      tastar d'esta vianda,
car en començ      desaborida·s mostra:
l'àvol delit      sent la passió nostra;
aquest l'ateny,      treball e cura granda.

A tal delit      los pechs no troben anda,
puix que no és      en ells esperiença:
fe no havens,      no·ls basta conexença;
lo no sentit      per ells lexen en banda.
No volen mal      quant són en malaltia,
e, pobrejant,      cobejen les riquees;
los flachs e leigs,      forces e grans belles:
luny, fora si,      han tota s·alegria.

Tot hom vol bé      perqué dlitat sia,
e, no sentint      aquell propi de l'arma,
cerqua·l del cos,      e de aquest se arma,
e d'altres molts      que follament se fia;
los quals, com són      units en una cosa,
aquella és      de l'hom benahuyrança;
cascú per si,      l'om havent-ne sperança,
en algú d'ells      sa pensa no reposa.

Per millor part      Déu l'enteniment posa
com a senyor      en cascuna persona,
e si·n açò      que·l deu donar no·l dóna,
com pus n'ateny,      en tant més li fa nosa;
car de per si      lo lleig fet tristor mena,
e sent-ho més      qui d'entendre més toqua,
sí com l'om foll      qui·s fir l'ull d'una broqua:
com pus dret fir,      sa vista destermena.

Tota passió      és cert que més s'encena
en l'om suptil      qu·en perssona grossera,
car entenent      en contra la carrera
d'Oy o D'Amor,      d'on s'aparella pena;
car solament      pratiquant de l'entendre,
no espletat      en virtut ne·n ciença,
de ço que·l plau      ha major conexença,
e no és res      qu·en dol no·l faç·encendre.

Si Déu a l'hom      groser lo plau defendre
de fam e set      e de dolor ssenssible,
altra dolor      no li pot sser terrible,
si ja molt prop      d'aquestes no·s deu pendre.
E, donchs, de tant      l'om entenent pren colpa
com en dolor      a l'home grosser passa;
saber à poch      e·nginy contra si massa;
lo poch hy el molt      cascú per si l'encolpa.

Font: Bloc personal DMRQ, sine data

Ausiàs March
Poesia