Tot entenent amador mi entengua
Tot entenent amador, mi entenga, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
 Tot entenent / amador mi entenga, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

Altres versions
Tot entenent      amador mi entenga,
puys mon parlar      de amor no s'aparta,
e l'amador      qu·en apetit se farta,
lo meu parlar      no·m pens que bé comprenga.
Tres amors són      per on amadós amen:
l'u és honest,      e l'altre delitable;
del terç me call,      qu·és lo profit amable,
per que·ls amants      lurs amants no reamen.
Los dos hunits      en nós se poden pendre,
si lurs dos fochs      han loch en nós d'encendre.

Aquests volers      a desigs han acórrer,
seguint cascú      sa pròpria natura.
Lo cors, qui és      corrupta creatura,
als apetits      corruptes ha d'acórrer.
L'arma, qui és      per tostemps duradora,
béns e virtuts      ab lauger peu encalça;
l'amor del cors      en son delit la·nbalça,
mas, no trobant      son propi, s'entrenyora;
ladonchs ells junts      mesclat voler conponen,
que dura tant      com d'aquell se conssonen.

Tal voler naix      en part per ignorança,
e compost és      de nostres dos natures,
e fa que l'om      ab tots enginys e cures
vol e no ha      la fi de sa sperança;
perqu·ell no és      bastant l'arma·a complaure,
e menys lo cors,      car més dels obs li dóna:
puja'l en alt,      e natura l'affona;
fa que acort      jamés pot en l'om caure.
Tot quant és d'om      vol fi de sa natura,
y aquest voler      res del món no l'atura.

Lo seu ver nom      delitable·s nomena,
e, desreglat,      pren quant l'és agradable;
aquest fa hom      falssament ser amable,
volent açò      qu·en ser content no·l mena,
car no vol res      que tot l'ome contente.
Per ço en ell      l'amador no reposa,
e tant en hom      aquest voler fa nosa
com als volers      cossa·gual se presente:
si hu vol molt      ço que poch l'altr·aïre,
no y ha molt fer      que del tot a si·l tire.

D'aquest voler      los trobadors escriuen,
e, per aquest,      dolor mortal los toca;
la racional      part de l'arma no·ls broca;
del sensual      aquests apetits viuen.
Ésser bé pot      que l'om simplament ame:
d'arma sens cors      e ab lo cors sens arma;
amant virtut,      hom de tal amor s'arma,
y el cors és cert      que d'un brut voler brame.
Aquests mesclats      hun drap de mescla tixen
que no·s veu bé      les colors que d'éls hixen.

Cascú d'aquests      sa natura oblida,
e tant com pot      fa que l'altr·obeesca,
no pas en tant      que del tot s'avorresca;
son estament      és entre mort e vida.
E quant cascú      són apetit treballa,
se mostran clar      maravellossos actes,
fahent acort      ab amigables pactes;
y en semblant cas      deuri·aver baralla,
car l'arma vol      ço que rahó no dicta
y en aquell fet      lo cors de mort s'aflicta.

Tot amador      delit no pot atényer
fins que lo cors      e l'arma se acorden,
car si·ls volers      entre aquests se morden,
aquest amor      no·ns pot a molt empényer.
En contra·l cors      en sos actes se mostra,
tolent-li quant      natura li atorga,
y a l'arma fa      beure amargant porga;
de dret en dret      no plau natura nostra:
l'arma per si      contentament no·n tasta;
sí fa lo cors,      mas poch, e tost se gasta.

L'arma per si      en tal voler no·s mescla,
car no·s en res      ne pot ser son objecte,
ne·l cor és pus      que d'un brut son efecte.
D'abdós hunits      se compon esta mescla;
car l'ome vol,      la voluntat guanyada,
seny e saber      de la dona que ama;
ama l'amat,      e toll l'onor e fama,
y en fets dels cors      l'arma és delitada;
lo cors jamés,      si canssa, bé no·s farta,
e tant com pot      tot lo finit aparta.

Les voluntats      se mostren per les obres,
d'on se veu clar      com la nostr·arma·s baxa
e·l nostre cors      en alt munta sa raxa,
perque·n delit      ell e l'arma són pobres.
L'arma pel cors      a son delit s'enclina,
lexant lo seu,      e sa natura·s lunya;
lo cors en alt      a delitar met punya,
no coneix bé      sa natura mesquina.
La carn volar      vol e l'arma s'aterra,
perque algú,      si toca, no s'aferra.

Les voluntats      que de virtuts no toquen,
han moviment      en semblant de marea,
y en lo començ      metrien gran ferea
al qui sabés      com pugen e·s derroquen.
De tres cordells      Amor deu fer sa corda,
car hu romp tost      e l'altre molt no dura:
trench o fluix d'u      en l'altre mort procura;
si·l terç no y és,      la corda se descorda.
Aquest és ferm      y ells altres fa que tinguen,
ésser no·ls fa,      mas té qu·en baix no vinguen.

No·s pot bé dir      com arma y cors pratiquen
aquest voler,      ne·s plaen o desplaen;
hu sent content,      los poders d'altre caen,
e, agreujat,      les forces muntipliquen;
car moltes veus      dels cors l'appetit cessa,
sí c·ab lo seu      és obs que l'arma·s force;
e l'altre veu      és ops que·l cors s'esforce
per amanssar      l'arma qui·s veu opressa.
Tots de per ssi      han ops que fam los toque,
o que·l desig      de l'hu a l'altre broque.

Si l'apetit      rahonable s'agreuja
del cobejós      seguir, no·s maravella;
car tant com pot,      per delit, aparella
que l'arma·l cors      en mal hostal alleuja.
A l'infinit      no per si lo cors guarda;
l'arma per si      de tot excés s'enuja;
junts, acordants,      en delit cascú puja,
tant com saber      l'errada l'arma tarda.
Açò sdevé      com del cors volers fluxen;
ladonchs los tels      de sos ulls desengruxen.

L'arma y el cors      cascú·n l'altre·s delita;
delits, dolors,      entr·ells, los se partexen;
les passions      d'u en altre·s parexen:
speriment      als pechs trau de soispita.
Mas algú d'ells      no és tan suportable
que totalment      per l'altre s'avorresca:
fastig o oblit      fan qu·Amor d'ells partesqua,
o·l menys no és      per egual temps durable.
En los molt més      per part del cors spira,
e moltes veus      per oblit o per ira.

Per nostres hulls      l'om d'est·amor s'enflama,
toch desijant,      d'on voler creix o fina;
temprat esper      la voluntat afina,
e, perdut ell,      Amor de Mort se clama;
son fill e nét      són Desig y Esperança,
mas prop los ve      Paor, qui·lls fa gran brega;
tals passions      amador no les nega;
aquest·amor      cau en esta balança.
Cascú d'aquests      a l'altre vençre tenta,
e si u compleix,      Amor e si destenta.

Per nostres senys      amor d'arma comença,
mas vol per si      virtuts e saviesa;
aquest·amor      per sol entendr·és presa,
amant lo bé      del qual ha conexença;
és feta gran      seguons les parts s'acorden,
multiplican      los béns d'on ella's forma.
Del bé honest      aquest·amor pren forma,
e los volers      que·n surten no discorden;
lo qui l'ateny      en ser content s'acosta,
por no acull      ne sperança de costa.

¿Quals són aquells      qu·amor honest los force
amar per si      virtuts en una dona?
Bé son yo cert      que tots la volen bona
perque·l delit      de l'hom durar s'esforce.
No·n ssé algú      que separat lo senta;
menys de saber,      senten dins ells sa obra,
d'on l'altr·amor      nom de ferma li'n sobra:
de fastig reb      o de oblit enpenta.
Aquest·amor      és philosofal pedra
que, lla on cau,      ço que res no val medra.

Aquell·amor      hon Venus ha sa regna,
e nostre cors      ensemps ab l'arma guarda;
a molts plaers      e dolors no és tarda,
en cor honest      moltes vegades regna;
torba lo seny,      suptilitats enfosqua,
e sa dolor,      durment hom, ella vetlla;
solaços vol      e prestament la cetla;
qui n'és plagat      la rahó té molt fosqua,
perque no pot      honest·amor percebre.
De ardiment      no pot sentir la lebre!

Los appetits      sensuals l'arma liguen;
donchs, tots aquells      qui del tot Venus tira,
molt foscament      llur enteniment mira
per los cechs fochs      qui l'espirit abriguen.
Los escolans      de qui Venus és mestre,
lo contemplar      jaquexen, prenints l'acte.
Voler no cast,      executor sens pacte,
domda cors braus,      domèstich fa·l campestre:
fahén sentir      passió molt extrema,
jau en dur llit      en hom de vida sema.

L'amor que·ns ve      tota de part de l'arma,
en les virtuts      y en l'entendre s'endreça;
aquest voler,      simple, Déu lo adreça
e pot ser tant      que tot altre·s desarma.
Però en mi,      trobant loch, tots caygueren,
mogut cascú      per la sua semblança;
dos colps sentí,      donà'ls cascú  sa lança,
actes cascú      dins en mi cometeren:
hu donà lum      per ssi, l'altre tenebra,
e tots justats      salut, delit e febra.

Déu l'espirit      de gran favor abasta:
en mers delits      passions no·l congoxen;
al cors mesquí,      sens fastig no l'afloxen:
no pot sentir      bé, si lo mal no tasta;
tant com lo cors      sa passió gran lexa,
de l'espirit      és la presó pus ampla,
e ses virtuts      e potences exampla,
sí que no veu      tras paret mas per rexa;
sa pur·amor      en interés no·s causa,
e la del cors      és curt plaer sa causa.

Yo no·m defens      que Amor mi no tente
d'aquell voler      que arma y cors abracen:
aquest voler      mes natures l'atracen;
per dues parts      me vendrà qui·m contente.
Axí com l'om      pot més glòri·atényer
quan nostra carn      ab l'arma serà junta,
Amor a mi      en delitós grau munta
quant dos ligams      arma y cors han a strényer,
car moltes veus      hu per l'altre·s presona
e no·s tant fort      l'amor de la persona.

Quant al meu cors      Amor lo desempara
perque·l poder      d'aquell ve a son terme;
en pur·amor      l'esperit meu conferme
e·n aquell punt      resta ma rahó clara.
Tan gran delit      sent en aquella hora,
que los delits      del cors en fastig tornen,
e quan del cors      forces a mi retornen,
en lo començ      lo meu espirit plora;
e si del tot      moc cors en força torna,
en son delit      mon esperit sojorna.

Aquell·amor      per qui m carn s'enclina,
compliment sent      dels béns que Venus lliura;
l'altra, major,      e d'esta no delliura,
lo que merex      no ha y amar no fina.
L'onest·amor,      però, és qui·m fa viure;
l'enteniment      d'altres béns no s'alegra.
¿On serà, donchs,      un·amor tan entegra
qu·en ell·aver      de mals sia delliure,
amant a mi      per consemblant manera?
Lo meu delit      cau en aquesta spera.

Mon espirit      contemplant se contenta
e dintre si      huna persona forja;
d'ella no pens      braços, mans, peus ne gorja,
car tot semblant      altre semblant presenta.
Solament vull      d'ella tan clara penssa
que res de mi      no·l fos cosa secreta,
abta y sabent,      e d'amor fos estreta,
lo contraffer      prengués en gran offensa;
de son voler      volgués ésser celosa,
e que per mi      ves mort fos animosa.

Mas, ¿per qué Déu      l'arma de carn abriga,
los fats volents      contr·Amor no sser solta,
e per null temps      rahó no la n'ha tolta,
ans tot contrast      ha per cosa·nemiga?
Tant és ma carn      al delit enclinada,
dona no veig      que m'alt, que no sospire,
hi en possehir      sens fi aquella mire
-de tal desig      m·arma·s passionada-;
e ma rahó      de grat yo la perdria
si·m fa esment      qu·amor perdre poria.

Sí com aquell      de la penssa tan vana
qu·en aquest món      lo bé sobiran cerqua,
y ab gran enginy      en grans delits fa cerqua
e veu molts mals      en glòria mundana,
ne pren a mi,      que Amor dehifique,
sí que d'aquell      contentament vull traure,
sí que no pot      lo que·l deman bestraure;
no troba loch      on sa·nfluença fique.
Loch és no ferm      on mo desig reposa;
desemparar      ma sperança no·m guosa.

No conech hom      qui sens amar persona,
coneg·Amor      e per déu lo confesse;
yo son aquell      que per negun temps cesse
d'imaginar en ell,      e res no·m dóna.
Desig me fa      en la sperança jaure,
dormint tant fort      que rahó no·m desperta;
assats a mi      és caussa descuberta
que pur·amor      no pot en dona caure.
Mon delit és      vida contemplativa,
e romanch trist      devallant en l'activa.

Ladonchs lo foch      d'Amor bé no s'amaga,
e los meus hulls      publich lo manifesten,
e les dolors       mes sanchs al cor arresten,
acorrent lla      on és donada plaga.
Los meus desigs      de punt en punt cambie,
e la dolor      no·m trob en hun loch certa;
ma cara és      de sa color incerta;
cerch lochs secrets      e los públichs desvie;
lanç-m·en lo llit,      dolor me'n gita fora;
cuyt esclatar      mentre mon hull no plora.

Mos membres flachs      soptós moviment muden,
lo cap al coll      és càrrega fexuga,
la gran calor      dintre mes venes juga,
perills vinents      a mon sentir secuden,
pert lo recort      de les cosses passades
e lo meu cors      me vist sola vergonya;
la cura gran      d'Amor tots fets me lonya
e no s'estén      sinó·n cosses penssades;
l'executar      lo meu desig l'esforça,
e no ssé qué      venç aquesta gran força.

Axí com l'or      sobre paper se posa,
segons serà      la bona o mala ssisa,
tal semblant cas      mon sentiment divisa
d'aquest·amor      segons en qui reposa.
Sí com lo foch      tots humits li contrasten
e los sechs lochs      sa força obeexen,
axí d'Amor      ses influences vexen
a tots aquells      on sos poders abasten.
Tant fa com pot      fer la persona·mable,
havent tant loch      en nós com lo diable.

En lo delit      que arma y cors desigen
ffeneix delit,      si compliment hi basta,
mas los delits      que l'arma sola tasta
són duradors,      car jamés la fastigen;
e sí com l'om      que la mort lo encorre,
l'arma d'ell viu,      qu·és d'infinit exida,
e l'altra part      en lo món és delida,
car lo finit      en tal cas no l'acorre,
axí lo cors      fa mortal amor ésser,
e l'arm·ab ell      no mostra son dret ésser.

Sí com l'arnés      d'acer a colp s'engruna
e lo de ferr      hun petit colp lo passa
-quant són hunits      no·ls destruu res lur massa;
d'aquests mesclats      surt molt gran virtut una-,
axí Amor      suptil y enfinit tempra
la finitat      de la del cors y aviva:
en cert cas mor      nostr·amor sensitiva
e l'espirit      junt ab ell se destempra.
Amen ensemps      e l'espirit sols ame,
perque tot l'om      no·s trob qu·en res desame.

Los hòmens lechs      qui per Amor s'encenen
en fets divins,      ab infusa sciença,
divinal és       lur gran intel.ligença
e sos costums      a creure tots amenen.
Donchs si d'Amor      algun parlar m'escapa
que la rahó      no·l lohe ne l'aprove,
no ssia·lgú      que los dits meus reprove;
dels grans secrets      c·Amor cobre·b sa capa,
de tots aquells      puch fer Apochalipsi;
yo deffallint,      Amor farà eclipsi.

Tornada

Lo món finit,      lo sol e luna y signes
no correran      per lo cel, ne planetes;
per ops d'aquell      los ha Déu fets e fetes,
y, él defallint,      cessen llurs fets insignes.
Tot enaxí      si d'aquest món trespasse,
aquell poder      qu·en amar nos enclina
caurà del cel,      car pus hom no s'afina
en ben amar,      ans quascú veig que·s lasse.
Si Amor veu      qu·errant sens profit vaja
envergonyit      yo creu de son loch caja.

Font: Bloc personal DMRQ, sine data

Ausiàs March
Poesia