¿Qui serà aquell del món superior
¿Qui será aquell del mòn superior, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
 Qui ser'aquell / del mon superior, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

Altres versions
¿Qui serà aquell      del món superior
que veritat      de vós a mi recont?
¿E qui sab dir      on serà·quell afront
que nós haurem,      portant goig o dolor?
Los lochs seran      mostrants lo bé o mal,
segons en ells      mals o bé·s contendrà,
e si nós dos      hun loch no·cuparà,
lo partiment      serà perpetual.

L'esguart que yo      de vós he no·s egual:
axí divers      és, o contrariant.
Les penes grans      d'infern yo só dubtant:
tot quant n'é lest      a dolorir me val.
E puys ve temps      que us ymagín al món
haver ab mi      verdader·amistat;
aquell delit      que·l món pot haver dat,
ffort cor és obs      a membrar lo que fon.

Lo dolorós   e    miserable don,
strany e molt,      mas prestadament perdut,
és tot ço quant      en lo món he haüt;
la Mort l'à tolt      e portat no ssé on.
Ma fort dolor      no bast·a fer valer
que l'amistat      fos estada no res,
ans só content      d'aquella, que fo més,
si bé tristor      per aquella sofer.

¿Hon és aquell      qui no spera plaer
e no à sguart      a bona u mala fi?
Mira lo món:      veu-se jove y mesquí,
com ja no y és      hon ferme son voler.
Dreça sos ulls      envers la part del cell,
e diu a Dèu,      ab gest no stas humil,
paraules tals      que puys se'n té per vill;
mas l'om irat      davant rahó té vel.

Ho Déu! ¿Per què      no romp l'amargua fel
aquell qui veu      a son amich perir,
quant més pus vol      tan dolça mort sofrir?
Gran sabor ha,      puys se pren per tal zel.
Tu, Pietat,      ¿com dorms en aquell cas
que·l cor de carn      fer esclatar no sabs?
No tens poder      que tal fet no acabs?
Qual tan cruell      qu·en tal cas no·t loàs?

Arquer no sé      que tres hocells plaguàs
ab un sol colp,      que no fos ben content,
matant los dos,      hi el terç en estament
que per mig mort      o prop de mort portàs.
Mort, en un colp,      los tres béns m'à ferits:
los dos són morts      -l'útil y el delitós-,
e si l'onest      perdés del cel recors,
sos derrés jorns      serien ja finits.

Yo no puch dir      que no senta delits
del pensament,      puys que perdre no·l vull;
en lo meu mal      algun bé s'i recull,
tal que·l plaer      present met en oblits.
Pense cascú      quant fon ans de sa mort,
que, perdut ell,      yo n'avorresch tot bé;
no sé hon jau,      si recort no·l sosté,
car tots mos senys      an perdut lur deport.

Per bé que·ls dits      dels savis yo recort,
reptant aquells      qui alarguen son dol,
e yo sabí      que bona rahó vol
que null remey      és dolre's del qui·s mort;
e tot quant l'om      per sa voluntat fa,
se deu dreçar      a·lguna bona part,
e que lo dol,      si és tolt, ix d'om tart,
car certament      en ell delit està;

però si dol      may raó·l comportà,
aquest serà      que yo·n present sostench;
un tal delit      ab sabor agra y prench
qu·en desijar      altre bé cor no·m va.
Riure jamés      no·m plach tant com est plor;
l'aygua dels hulls,      res tan dolç no m'apar;
no prench enyor      si no·m puch delitar;
contra la Mort      me trop esforçat cor.

E si tots temps      en contínuu no plor,
de mon recort      aquell no·m partesch,
ans vull que dol      me leixque, si·l jaquesch;
mon sentiment      vull que muyra, si mor.
Puys que delit      a ma dolor segueix,
ingrat seré,      si ella no m'acost;
tal sentiment,      de mal e bé compost,
temps minva·l mal,      e lo bé tots jorns creix.

Un gran delit      en ma penssa·s nodreix
quant algun fet      sens la mort d'ella pens;
quant me perceb,      de dolor no·m deffens,
penssant que Mort      per tostemps nos parteix.
Aquest delit      la penssa·l fa e·l pert:
ffoch és mon mal      e mon bé sembla fum;
en aquest cas,      de sompni té costum:
bé sent durment,      e mal quant só despert.

Yo no puch dir      que no sia desert
de tot delit,      quant morta l'imagín;
de mi mateix      m'espant, quant yo m'affín
pensant sa mort,      e·m par que no·n só cert.
Tal mudament      he vist en temps tan breu,
que·l qui·m volgué,      voler a mi no pot,
ne sent, ne veu,      n'entén, si·l dich, mon vot,
e tot és bé,      puys és obra de Déu.

Tornada

A tu qui est      mare y filla de Déu,
supplique molt,      puis Ell no·m vol oyr,
qu·en aquest món      s·arma pusca venir
perque m'avís      hon és l'estatge seu.

Font: Bloc personal DMRQ, sine data

Ausiàs March
Poesia