Si·n algun temps me clamí sens rahó
Si en algun temps me clamí sens rahó, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
 S'in algun temps / me clami sens raho, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

Altres versions
Si·n algun temps      me clamí sens rahó,
cuydant que fos      de mal afortunat,
yo só ben cert      que fuy molt viciat;
molt fon millor      que·l present en que só.
Per sol haver      mon desig no complit,
lo qual no·s pot      en aquest món fartar
-e majorment      en la via d'amar-,
pensí que fos      l'hom pus adolorit.

Mon foll voler      me tolgué lo delit,
perque y volguí      més bé qu·en ell no és;
si la valor      d'aquell jutjar sabés,
lo meu voler      no fóra escarnit.
Sí com vexell      no pot més recollir
despuix qu·és ple      -tot l'àls perdre's cové-,
axí lo seny      en delit pus no ve,
sinó en tant      com son poder soffir.

Axí com pert      hom lo veure y l'hoyr,
e lo poder      és perdut de tot seny
quant son esguart      en gran excés ateny
-e pot ser tant      que·l seny pert lo sentir-,
axí mateix      lo qui més delit vol
que d'hon lo trau,      hoc e d'ell, no·s requer,
no pot sentir,      sens gran dolor, plaer,
e si·n pren part,      en molta més se dol.

No·l pren axí      a l'enteniment sol:
per excessiu,      son delit no·s desert;
orgue no ha,      per ço·l poder no pert,
e son esguart      algun excés no tol.
Incorporal      és tot quan ell entén,
fahent juhí      en generalitat;
mas devallant      en particularitat,
mescla-y un seny,      e menys, no s'i entén.

Lo fort voler      tot saber se deffén,
per que·m conech      ser del tot ignorant;
yo·m delití      e fuy sobresamant,
sentí delit      del que Amor car ven.
Ara no am      e sent molta dolor,
no·n cars present,      mas com no sent venir
algun delit,      e m'acost a morir.
No·s pot saber      la mia gran tristor!

No solament      delit fuy sentidor,
mas de la mort      jamés dolor sentí,
ne·n perdre·l món      yo viu me recordí:
tastí per ço      lo dolç sens amargor.
Ja pert delit      qui pensa que·l perdrà,
e ja molt més      si de la mort se tem,
e yo·n pensant,      sentí aquest estrem,
e ja la tem.      Donchs, qui·s delitarà?

¿Qui serà·quell      qui tant me amarà
que·m do conort      d'haver perdut lo món?
Semblant de mi veig que molts cayguts són,
e qui no y és,      que molt prest hi serà.
Yo planch mon mal      e cascú planga·l seu:
aquest remey      és popch en tant affany.
Yo pert lo cors,      e l'ànima no guany;
e puch-ho fer,      e no fahent, m'és greu.

A tot hom dich      lo que confés a Déu:
que tant no faç,      que tolga de mon seny
aquell delit      a que ma carn m'enpeny,
e lo voler      no·l desdenya per seu.
Dona que m'alt,      yo·n desig ser amat;
regonegut,      tal delit avorreixch;
lo de la carn      maldich e no·m parteixch;
lo d'esperit      a temps é com forçat.

No puch amar      e menys ésser amat,
e no·s pot dir      qué seria, si fos;
estat és ja      home vell amorós,
e majorment      si u fon en temps passat.
Déu guart a mi      e done'm mort abans
que tornar lla      hon tot lo temps perdí;
puix que·m fall co      per que Amor fallí,
la fi no·m plau      e molt menys los mijans.

Dels actes folls,      d'on tot hom reb engans,
quin deu esser      a mi aquell espant?
Quant yo m'afín,      açò ymaginant,
jóvens disposts,      si amen, tinch per vans.
Donchs, ¿qué farà      qui Amor no l'acull
de son ostal,      per ésser grosser vell?
Valencià      de tal cas no s'apell;
en ell e tals      la follia·s recull.

En contr·Amor      no puch haver orgull,
que totalment      e·n breu lo met a part;
mas los meus senys      forans tinch de sa part,
per que·ls d'ins prench      e, dels de fora, l'ull.
O tu, recort,      no·t recorts bé algú,
e del present      perda l'imaginar,
e tu, mon ull,      res no vulles mirar!
Ladonchs lo toch      no farà molt sens tu.

Puix no·m serveix      al que vull fer algú,
e plau-los ço      que no·m plau que·ls plagués,
si del que·ls plau      yo puch ésser deffés,
de lurs delits      sofferré ser dejú.
Leixe'm en pau      qui no·l plau que m'ajut,
car si no·m nou,      per temps perdrà·l poder;
puix no faré      lo que m'és leig de fer,
en aquest temps      l'àbit serà perdut.

Del loch hon és,      mon esforç prech que·s mut:
no pas del cor,      puix li és natural;
vulla mudar      tot lo accidental
e guanye ço      que per colp·à perdut.
De mals delits      és volgut ser nodrit,
per que·m trob huy      més que la cera moll,
donant-me tal      delitament que·m tol
tot quant dech fer      que tost no·m torn delit.

Si res he fet      que bé pusca ser dit,
no l'he obrat      sinó per passió;
si m'ha semblat      que u ha fet la rahó,
a mi mateix      certament he mentit.
Lo moviment      per passió vingué,
o esdevench      per aventurat cas,
axí com l'hom      qui·s trau de nom d'escàs
per passió      que aquella vencé.

Qui de virtut      àbit format no té,
quasi quant fa      per passió·s obrant,
e tots sos fets      se troba vacil.lant,
e dins un punt      son dolor va e ve.
Qui passió      en algun fet lo mou,
res no farà      que d'ell sia segur,
e si ve cars      qu·en aquell se atur,
lo començar      ab lo finit no clou.

Al bon delit      negun mal temps li nou,
car per tostemps      és presta la sahó;
puix dins està      en l'ús de la rahó,
no y fa empaig      any cech o si molt plou.
Als mals delits      és obs temps e affany,
e tot açò,      si basta, no és ferm,
per que·n açò      tot hom deu star ferm,
qu·en tals delits      lo perdr·és un gran guany.

Tornada

O Dona, vós      qui Déu per fill vos tany,
vullau parlar      ab ell, com mar·ab fill:
que aquest món      yo prenga per exill
e que no leix      lo fin or per estany.

Font: Bloc personal DMRQ, sine data

Ausiàs March
Poesia