Scachs d'amor


Hobra intitulada Scachs d’Amor, feta per don Franci de Castelvi e Narcis Vinyoles e Mossen Fenollar, sots nom de tres planetas, ço es Març, Venus e Mercuri, per conjunccio e influencia dels quals fon inventada.

Don Franci de Castellvi porta lo poch de Març: crida per nom Amor; porta la ’nsenya vermella; lo Rey es raho; la Reyna, voluntat; los Roch[s], desigs; los Cavalls, laors; los Orfils, pensaments; los Peons, serveys.

Narcis Vinyoles porta lo joch de Venus: crida per nom Gloria; porta la ’nsenya vert; lo Rey es honor; la Reyna, belea; los Rochs, vergonya; los Cavals, desdenys; los Orfils, dolços esguarts; los Peons, cortesies.

Mossen Fenollar diu los efectes de Mercuri: primo, divisa lo taulell; acompara aquell al Temps; suma lo nombre de les cases, que son sexanta-quatre; a les quals co [r]responen sexanta-quatre cobles; donant les leys e pactes qu’entre·ls jugados se duen servar.

Les cobles son totes encadenades, ab nou bordons en cascuna, portant orde de seqüencia, so es quatre, tres y dos, y axi·s deuen escriure e legir. En lo epitafi de les quals veureu lo seny literal sumat, ço es lo joch dels escachs e les paccions.

Castellvi

(Març)
     Trobant se Març ab Venus en un temple,
     ensemps tenint Marcuri [en] sa presencia,
     ordi hun joch de scachs, ab nou exemple:
     prenent Raho per Rey sens preheminencia;
     la Voluntat per Reyna ’b gran potencia;
     los Pensaments per sos Orfils contemple;
     Cavalls, Lahors ab dolça eloqüencia;
     Rochs son Desigs que ’nçenen la membria;
     Peons, Serveys pugnant per la victoria.

Vinyoles

(Venus)
     Per exercir Venus la sua gloria,
     volgue per Roch Vergonya cautelosa;
     Cavalls, Desdenys en paga meritoria;
     Orfils, Esguarts de vista delitosa;
     per Dama pres Bellea graciosa;
     y lo seu Rey, seguint d’amor ystoria,
     fon la Honor ab vida perillosa;
     per fels Peons prengue les Cortesias,
     armats, guarnits de mil parençaryas.

Fenollar

(Mercuri)
     Mercuri, prest en sos modos y vias,
     pinta·l taulell de sorts clares y escures:
     y fon lo Temps, partit per nits y dies,
     un quadre fent les primeres clausures;
     lo qual per creu parti ’n quatre natures
     de temps divers; y apres, seguint ses guies,
     de quada part feu quatre ’guals figures;
     e, dividint sots tal pacte la resta,
     un sis y hun quart suma tota la llesta.

Castellvi

(Lo Peo del Rey va en la quarta casa)
     Lo camp partit y tota la gent presta,
     lo gran guerrer, ab la ’nsenya vermella,
     mogue tantost a tota se requesta,
     prenent Amor per nom en sa querela;
     e tramete ves lo camp de la bella
     lo pus valent Peo de la conquesta:
     lo qual tira dos passos devers ella.
     Movent aquest lo Rey, Raho descobre,
     e lo cami de Voluntat se obre.

Vinyoles

(Lo Peo de la Dama a la quarta casa)
     Dama gentil, ab animo no pobre,
     portant de vert bandera de sperança,
     per nom cridant: «Gloria, gloria cobre
     la mia gent ab benaventurança!»
     Lo seu Peo, cortes, ab gran temprança,
     avant passa, perque Bellea obre,
     en joch d’amor, la primera parança.
     Prenent hun gest humil per sa defesa,
     lo cor feri d’amorosa scomesa.

Fenollar
(Diu que lo tocat se hagia de jugar)
     La ley que deu primer esser admesa,
     es, en tal joch, que la pessa toquada,
     ab fermetat, sens debat ni contesa,
     per cascu, cert, hagia d’esser jugada.
     Cau en rao: car pensa ’namorada,
     havent elet, liberta ni sospesa
     restar no deu, mes del tot subjugada.
     E per ço·s diu: «Ardiment y follia
     en cascun fet, puys fet es, fet se sia!»

Castellvi

(Lo Peo del Rey pren lo Peo de la Dama)
     Lo bon Servey, rebut ab Cortesia,
     prengue de nou, esforç, per acceptar la,
     fent se senyor del lloch hon la cullia,
     sens pus pensar si podra ’nujar la;
     perque lo grat que·l força tant [a] amar la,
     a desigiar tal gloria·l movia
     tostemps seguint amor, fins a trobar la.
     L’emprenedor, per eixir ab la sua,
     no·s deu parar per nengun plech ni rua.

Vinyoles

(La Dama, a la quarta casa sua, pren lo Peo que li havia pres lo seu)
     Perque·l renom de Bellea rellua,
     vent que·l Servey gustava Cortesies,
     ab gran rigor ixque de casa sua
     per castigar tant folles fantasies.
     E, no curant de moltes lloçanies,
     mirant se ’ntorn, com fa lo camp la grua,
     mata·l Peo que feya valenties.
     Lo qui enpren, mirar deu, ans que ’nprenga
     perque la fi del que fa no·l reprenga.

Fenollar
(Diu que lo pres una volta se hagie de pendre)
     La ley [següent], que·ls dos volem comprenga,
     es que la gent presa, resta cativa;
     per ço deu molt pensar be ab qui·s prenga
     la Voluntat, pus es senyora ’ltiva.
     Car de grans trets lo qui pus alt s’esquiva,
     resta pus bax, perqui lo joch aprenga;
     puix que de grat enteniment cativa.
     Si lo Voler Reho no vol complaure,
     es molt degut catiu que·l vejam caure.

Castellvi

(Lo Cavall de la Reyna va a la tercera casa de l’Orfil, tirant ves la Dama)
     La Voluntat, desigiosa de plaure,
     en quant pogues a la Dama eleta
     deslibera devers aquella traure
     sa gran Lleor ab lengua molt perfeta.
     E fon avis de persona discreta
     pensar tostemps servir y no desplaure
     la que del cor senyora ’vem ja feta:
     foll es aquell que gose fer ultragie
     contra qui es tengut de vassallatgie.

Vinyoles

(La Dama se’n torna a son loch)
     Per ben guardar la torra d’omenatgie
     torna [en] son loch la graciosa Dama;
     que·l Cavaller, majorment de paratgie,
     voler no deu taquar honesta fama.
     L’anemorat,quant passio l’inflama,
     no vulla dar als bens d’onor dampnatgie;
     e, si u vol fer, fogint se romp la trama.
     Per que quant plou, qui·s cobre de la fulla,
     crent ser exut, dos vegades se mulla.

Fenollar
(Diu, si haveu senyalat o tocat la casa, que us metau en ella)
     Lo terç decret vol que cascu·s reculla
     en son castell o conquistada casa,
     y perdra la yames puga ni vulla;
     ans den morir tenint en ma l’espasa.
     Car la Voluntat tal foch d’amor abrasa,
     que força may no li tol la despulla;
     senyora es que tots los senys arrasa.
     Puys, sens lo grat, voler may se conquista,
     no·s pot mudar fins que lo grat desista

Castellvi

(L’Orfil del Rey va a la quarta casa davant l’Orfil de la Reyna)
     Raho, trobant pus aspre que l’arista
     la Dama que molt humil estimava,
     restant en si de tal engan molt trista,
     vent que Laors y Serveys desdenyava,
     per lo valer que molt la convidava,
     son Pensament, que sospyrant aquista,
     fin[s] al quart grau per espia ’nvyava.
     Qui vol saltar en alt per a llevar se,
     primer cove algun poch abaxar se.

VINYOLAS

(Lo Cavall del Rey va a la tercera casa de Orfil de Rey)
     La Honestat de qui sol arrear se
     Bellea gran, si vol esser divina,
     lo seu Desdeny trames, sens oblidar se,
     per a tallar del Pensament la mina.
     Que si aquell de la virtut declina
     y no volgues per si may limitar se,
     Defensio d’onor lo contramina.
     Tostemps lo foch crema per sa natura,
     mas l’aygua·l fa dançar a sa mesura.

Fenollar
(Que·l Rey puga lo primer lanç anar a terça casa)
     L’altre decret que molt lo joch apura,
     es que los Reys a la casa terçera,
     lo primert tret, sens fer pus desmesura,
     salten liberts en qualsevol manera;
     mostrant que tart devem per la costera
     dexar lo pla o la via segura:
     tal exemplar en tot d’aquells s’espera.
     Per ço cascu, quant los limits traspassa,
     erra, mas poch, si no s’i torva massa.

Castellvi

(Juga Cavall de Rey a la tercera de Orfil)
     L’enamorat, mirant que no li passa
     l’ergull [e] enug a la gentil senyora,
     hague d’amprar Raho, que·ls fels compasa;
     la qual, de grat, li fon gran valedora:
     Son Dolç Parlar, que la gent anamora,
     li tramate, sens pendre longa spassa,
     per arribar a la que·l mon adora.
     O, quant nos val, ab tot que poch nos costa,
     aquell dolç so de la Llahor composta!

Vinyoles

(Juga l’Orfil de la Dama a quatre cases del Cavall de l’altre Rey, sobre·l Cavall)
     Amarch convit cubert de dolça crosta,
     es lo Leguot, que·ls senys tots afalagua,
     y affalaguant Bellea, ab grat s’acosta
     al falç enguan que sots aquell s’amagua.
     Trahent dels hulls, per dar li d’amor paga,
     hun Dolç Esguart’ en loch de la resposta,
     que li guareix de sos Desdenys la plaga,
     poden los Hulls mirar lo invisible
     y turmentar l’esperit impassible.

Fenollar
(Diu qu’ab lo salt de la tercera lo Rey no puga pendre)
     Perque los Reys, ab poder invensible,
     mes de raho no puguan mans estendre,
     es decretat que, fent lo salt possible,
     no puguen may ferir escach, ni pendre;
     mostrant al mon que ’n punir o rependre
     deuen merçe masclar ab l’irascible,
     y no fer tant quant basten a compendre;
     car, si son grans ab ales de potencia,
     majors seran, usant de gran clemencia.

Castellvi

(Jugue lo Peo de Roch de Rey hun punt, anant sobre l’Orfil)
     Vist lo Mirar de tant bella parençia,
     lo bon Desigx que sots Raho milita,
     trames tantost, ab molta reverencia,
     lo seu Servey, per rebre·l qui l’excita.
     L’afeccio, que va ’n los hulls escrita,
     desperta·l cor, per la conveniencia
     de l’amador, on ver’amor habita.
     Conformitat es la cosa pus çerta
     qu’entre·ls amats les amistats conçerta.

Vinyoles

(L’Orfil de Reyna pren lo Cavall del Rey)
     Perque Lahor los esperits desperta
     y fa placar Bellea ’b cara francha,
     ab Dolç Esguart, que·l cor ferint acerta,
     Lahor prengue, en qui sperança tancha;
     a denotar que a l’amant no mancha,
     en negun temps, la fi d’amor offerta,
     si de lahors la font nuncha s’estancha.
     Que los legots fan dama tan contenta,
     que·l descontent content se representa.

Fenollar
(Diu que·l Rey no salte a la tercera sobre les altres pesses)
     Mes fonch pactat que·ls Reys, hon se [a]posenta
     valer tan gran, sobre·ls altres no salten,
     mas, per camins segurs de sobreventa,
     vagen tostemps on lladres may asalten.
     Car, puix d’aquells nostres honors s’esmalten,
     deixant atras qui·ls pot donar empenta,
     sy·s guarden mal, a si y al poble falten.
     Natura vol los membres ser defenssa
     del dan del cap, on tots reben offenssa.

Castellvi

(La Reyna pren l’Orfil de l’altre Reyna)
     Ab resplendor que gran amor compensa,
     los Hulls tan vius que, mirant, abrassaren
     l’alegra cant de la Llahor que ’ncenssa,
     molt humilment Voluntat convidaren·
     E tal esforç, mostrant se, li donaren,
     que pres tantost, per paga y per compensa,
     los Rays del Sol que tant la penetraren.
     Esteles son los hulls ab que naveguen
     los marines que ’n esta mar se neguen.

Vinyoles

(Lo Rey juga hun punt lo seu Peo)
     Perque·ls amants pus clarament coneguen
     la Honestat ab quin tento comporta
     lo Pensament, del qual aquells se seguen,
     ab joch cortes los defença la porta,
     movent lo Peu hun sol pas per escorta;
     los enemichs ses esquadres despleguen
     d’aquelles vent ja la sperança morta.
     Discrecio cortesament ordena
     quant lo voler follament desordena.

Fenollar
(Diu que·l Rey, llevant se per sus, no salta la tercera)
     Es altre ley, en nombre de vuytena,
     que·l Rey valent, retrahent sa persona,
     no puga may, pus es d’onor la mena,
     fer lo dit salt honrant l’alta corona;
     mes, pas a pas, que millor se condona,
     per son cami torne sens por ni pena,
     ab gravitat que tals princeps corona.
     Car molt mes val una discreta fuyta
     que caure pres per destemprada cuyta.

Castellvi

(La Reyna pren de Cavall de Dama Peo)
     Mas l’apetit de l’amorosa fruyta
     mogue axi la Voluntat exhemte, 
     qu’entra ’n lo ca[m]p de Venus a la luyta
     d’un Cortesa que desdenyar intempte.
     Y majorment perqu’era de la ’mpremta
     de qui la te en foch d’amor ja cuyta:
     Bellea gran, que los pus savis temta.
     Quant veu que·l foch del fum a fet ja flama,
     tothom se guart, que lo veri·s derrama.

Vinyoles

(Juga lo Cavall de Dama a dos puts de Dama)
     Bellea, vent que Voluntat s’inflama
     contra·l Desdeny prenent sa Cortesia
     y manaçant la Vergonyosa Fama,
     per deffensar, ab gracia·s movia;
     y, ab son Cavall saltant, se offeria
     a batallar contra·l camp de la Dama,
     que ab esforç Vergonya combatia;
     Exemple ’s cert que may seguex desastre
     al qui be sab d’aquell trobar lo rastre.

Fenollar
(Diu que no sia pres ni ferit lo Rey,mas que l’avisen, so es donant li sus)
     Un’altre Ley s’enfila ’n aquest rastre:
     que·l Rey tractat no sia com la [resta];
     si contr’aquell se feya ’lgun empastre,
     o si·l perill de l’enemich l’asesta,
     avisau lo, que no·l fira ballesta;
     axi u dispon en lo cel aquell astre
     que l’a dotat de real sobrevesta.
     Lo nom de Rey als enemichs aterra:
     dels seus los bons deffen, y·ls mals desterra.

Castellvi

(Juga Cavall de Reyna a quatre de Cavall de [l’altra]Dama)
     Rompuda ja de tot entr’ells la guerra,
     la Reyna gran, que·l bell nom d’Amor crida,
     mana venir, corrent y serra,
     hun Cavaller en aquella partida,
     per conquistar, ab sa gent pus unida,
     dels enemichs la Cortesa Desferra,
     que stava mal en lo camp repartida.
     Qui en l’asalt als primes no contrasta,
     sy als darrers vol contrastar, no y basta.

Vinyoles

(Juga Roch de Dama en la casa de l’Orfil seu)
     Vergonya·s l’or on Bellea s’encasta:
     per ço·s posa prop d’ella en l’atallaya,
     abandonant, pus veu que Laguot guasta,
     l’Estil Cortes, que ya d’espant s’esmaya.
     Car Honestat, qui be no l’atallaya,
     reb lesio en la presona casta,
     dexant entrar Legots dyntra la naya.
     Be sta la por a l’oçell qu’es en vela,
     puix que·l defen de caere dins la tela.

Fenollar
(Diu que·l Rey, puix li donen sus, se hagie de levar o cobrir)
     Puix avisat lo Rey es sens cautela,
     vol altre ley que·s cobre o que·s mogua;
     en animos, l’anemich no recela:
     menyspreu d’aquell no vulla que li noga.
     Per ço, prudent, lo pas al perill cloga,
     que·l gran leo vengut de la mustela
     vem cascun jorn, si be vist real toga.
     Tots som eguals, en mort y en naxença:
     per ço egual deu esser la temença.

Castellvi

(Cavall de Reyna pren lo Peo de Roch de Dama)
     Vist com se mou Vergonya [a] fer valença
     a la Honor, Cortesia y Bellea,
     lo Cavaller, ab bona continença,
     sens pus reçel entra en la pelea,
     rompent aquell Paves de qua s’arrea,
     Temor de fer desonesta fallença,
     qu’es passio de qui la Dama·s prea.
     Lo vençedor, vençent, guarda com fira,
     car sovint venç, lo vençut, quant se gira.

Vinyoles

(Cavall de Dama juga a tres graus de la sua linea)
     Quant mes no pot, ab un Ultragie mira,
     guarda y deffen Bellea lo seu Moble,
     y si los seus Laor mou o regira,
     ella s’esta ferma, constant, ymmoble.
     Donchs, si lo tot es [a] la part pus noble,
     y semblara que for[a] el carrer tira
     lo seu Desdeny, segons juhi de poble,
     diu lo discret, quant veu fer cosa estrema:
     «Be sab que fa lo qui sa casa crema».

Fenollar
(Diu que cascu deu jugar sa tanda e no dos tretas arreu)
     Raho deu ser [entegra] y no sema
     y per a tots en tot molt rahonable;
     per ço ’n lo joch quiscu juch ab sa tema:
     la hu primer, so que li par loable;
     l’altre apres respongue lanç notable;
     cascu son colp, que fir, sper o tema,
     vagien eguals ab tanda concordable.
     Algu no pens, gua[n]yant, passar la ralla,
     car orde·s vol servar en la batalla.

Castellvi

(Lo Cavall pren lo Roch de Dama)
     Lo Cavaller, rompent del tot la tralla,
     Vergony’ abat y acosta·s a l’insigne
     Bellea tant, que, ab goig y rialla,
     en lo vert prat morir vol com lo signe.
     E si el mor content, de mort indigne,
     la Voluntat no deu moure baralla,
     pus el Cavall es fet anyell benigne.
     Tots jorns se veu morir en esta sgrima:
     donchs, mal d’amor no·s tingua ’n pocha stima.

Vinyoles

(Cavall de Dama pren Cavall de Reyna)
     Havent perdut Vergonya, qu’es la çima
     de Honestat, refragant com lo lliri,
     y llima fort que tota viltat llima,
     Ultratge·s mou, mes cremant que cautiri,
     contra·l Llegot, donant li tal martiri,
     que·l falç amarch ab son turment aprima,
     y del suc dolç fa hun suau colliri.
     Deffendre·s deu Bellea y ser avara,
     car tant val mes, quant mes nos costa cara.

Fenollar
(Diu que no·s juga llanç falç, so es Cavall per Roch, etc.)
     Mes se pacta, si be dit no·s encara,
     que lo poder hu de l’altre no prenga;
     per ço cascu pese son dret ab tara;
     mes del que pot lo seu peu no estenga,
     mas jugue just, perque l’ull no·l reprenga
     del mirador, car gran carrech prepara
     qui son Cavall per Roch vol que s’empenga.
     Lo capella no deu voler la pompa,
     ni·l cavaller res que honor corrompa.

Castellvi

(Lo Peo de la Reyna va a la quarta casa)
     Romput l’estol, perque millor se rrompa,
     lo vençedor los seus tostemps esforça
     ab crits, ab so de animosa trompa,
     crexent en ells l’ardiment y la força.
     Voluntat, vent Bellea anar a l’orça,
     present li fa, perque·l joch no ’nterrompa,
     d’un nou Servey que l’amistat refforça.
     Lo joch d’amor se deu jugar ab manya,
     e qui forçat lo vol guanyar, no·l guanya.

Vinyoles

(Cavall de Dama va a tres de la matexa Dama)
     La Reyna, vent que tan mal acompanya
     la Voluntat lo Servey que li dexa,
     hun gran Desdeny trames, ab vista stranya,
     per ultrajar la çelada que veya,
     e, majorment, perque pensava y creya
     foragitar, ab ell, l’altre companya
     del Pensament o del Voler que·n feya.
     Quant l’anemich fengex que s’abandona,
     fugiu tambe, que l’art ab l’art se dona.

Fenollar
(Diu que·l Peo no puga passar sens batalla)
     Edicte bell anadint, se pregona
     que lo Peo, contra·l Peo si juga,
     deu batallar persona per presona,
     e, altrament, passar de llarch no puga.
     Mas, si aquell s’esta ’b lanca fexuga,
     que pas avant, pus l’altre l’abandona,
     e prengue sforç, que ’n millor port lo duga.
     Los cavallers per la honor s’aturen,
     mas los vilans per força s’aseguren.

Castellvi

(Orfil de Rey, a quatre cases del Cavall de l’altre Dama, dona sus al Rey)
     Los Pensaments, que renyen y murmuren
     vent desigiar la Voluntat y obres,
     importunant la Honestat, conjuren
     per no restar desfavorits y pobres,
     aquestos son los mestres y manobres
     que tots los mals y contraris apuren,
     y de la lum d’amor son canalobres.
     Qui vol cuytar, avolotat, la cassa,
     o res no pren, o cau, o s’enbarassa.

Vinyoles

(Cavall de Dama pren Orfil de Rey, a quatre de la Sua linea)
     L’Ultrajos Gest, vent que·l Penser menasçe
     la Honestat, forçant la fort que·s leve,
     deslibera voler morir en plaça,
     ans que d’Onor mal Pensament s’ençeve;
     donant raho que, tostemps que se lleve
     algun falç crim, remoure no la faça,
     puix veritat de culpa la relleve.
     Diu lo refrany: «Qui sa lo dit se lliga,
     puix mal no te, sanament lo deslliga».

Fenollar
(Rey ab Rey no puxen combatre)
     Servar se deu un’altre ley antiga:
     que Rey ab Rey james puguen combatre,
     mas cascu d’ells entre los seus estigue,
     perque los caps no deuen may debatre.
     Dels altres es lo ferir y·l rebatre;
     d’ells l’ordonar; que·l Rey, manant que stiga
     los seus, ab qui fals enemichs abatre.
     Acte ’s servil, no de reals petjades,
     com. a moltons jugar Reys a toçades.

Castellvi

(La Reyna pren lo Cavall de la Dama, que stava a quatre del matex, y dona sus)
     La Voluntat, vist que tantes vegades
     cruel Desdeny cruelment la guareja,
     per a tallar les sues encontrades,
     ab gran menyspreu lo condamna y bandeja,
     e la Honor stretament festeja,
     requirint la, sens moltes embaxades,
     que·s vulla dar a qui tant la sedeja.
     De tot se deu aydar lo qui vol cloure:
     parlar, obrar, tronar, lampar y ploure.

Vinyoles

(Lo Rey se cobre del Cavall, a dos punts de Dama)
     L’autoritat real nunque·s deu moure,
     sino per cas molt gran y necessari:
     axi Honor se deslibera encloure,
     Desdenyant molt l’intent de l’adversari.
     De tal servir aquest es lo salari,
     car lo Cortes Estil poria noure
     en tal trespas, y ser li molt contrari.
     En joch estret, la cortesia cessa
     la gravitat y pompa, en la pressa.

Fenollar
(Diu lo mat offegat)
     Si, asetjat per mala sort revessa,
     lo Rey sera, y tota sa poxança
     ensemps ab ell, volem, per ley expressa,
     que muyra trist, pus no spera bonança;
     car la real corona y ordonança
     presupon molt la libertat excessa,
     e, si la pert, pert tota sa sperança.
     La dignitat a l’anima ’s unida,
     e la honor viu molt mes que la vida.

Castellvi

(Juga lo Peo de la Reyna a quatre punts de l’altre Reyna)
     Perque tostemps Bellea fos servida,
     lo bon Voler, no curant de l’Ultragie,
     mana passar ab amor infinida
     lo seu Servey, qu’es hun gracios patge.
     Lo qual, donant de grat tot avantagie,
     ab gest humil Cortesia convida
     que prenga d’ell la vida per pontagie.
     Humilitat aleuja, purga y placa
     dos cors ensemps de molt diversa taca.

Vinyoles

(Lo Peo del Rey, a quatre punts de la sua o pren lo Peo de l’altre Dama)
     Lo Cortesa que te la bossa flacha,
     lo donatiu en nengun temps rebuja,
     o, si u ha fet, tostemps lo cor li’n racha
     per l’apetit, qu’es sech y vol la pluja.
     Y axi, tantost lo pren, que no li fuja,
     per fer castell de sa xica barracha;
     mas quant li fall, mes agrament s’anuja.
     Qui pren, cove que ’n lo tornar ell pense,
     car, forçant grat, es força que u compense.

Fenollar
(Diu lo mat robat)
     Si·l Rey no te ya pus gent que·l defense,
     e sos vassalls haura tan mal defesos,
     done·s llavors, pus fortune dispense
     que reste sol, los seus essent ja presos;
     que Reys sens gent, per Reys no son admesos;
     mas bon confort ab virtut recompense
     los fats cruels que·ls han tant fort compresos.
     Al Rey y als seus deu tostemps la fortuna,
     en mal y be, a tots esser comuna.

Castellvi

(L’Orfil de Dama juga a tres cases de Rey)
     Per ajustar tot son esforç en una,
     la Voluntat son Pensament preposa
     devant Raho, no fent stima ’lguna
     de res perdut, Serveys ni altre cosa;
     dexant lo test y fundant se ’n la glosa,
     sol per servir aquella, sola una,
     que la Honor a presa per esposa.
     Si bon voler imagie d’amor pinta,
     vida ni mort james no la despinta.

Vinyoles

(L’Orfil de Rey juga a tres cases de la Dama)
     La Dama diu, cantant ab veu distincta:
     «Vetla, Honor!» mirant fasen la guarda
     los Hulls; legint d’amor vermella tinta
     desperts vallant, que l’ora par ja tarda,
     talleyan se, car ialayant se guarde
     Bellea gran, seny[i]nt se de tal cinta,
     que puga star segura ’n la reguarde.
     Aquest combat se venç de tal manera,
     que·l vençedor fuig i·l vençut spera.

Fenollar
(Lo mat comu)
     Altre decret corroborant advera
     que, si lo Rey no te on se retraga,
     ni qui·l cobris, e l’anamich prospera
     tant, que·l pora ferir de mortal plaga,
     morint aquell, dara son cors per paga,
     y·l poble seu caura, sense bandera,
     en servitut, puix vida l’afalaga:
     que ’n los perills de la batalla ’marga
     mes defen l’ull que no cobre l’adarga.

Castellvi

(Juga lo Roch del Rey en la casa de la Dama)
     Vist que tant fort la Bellea s’adarga,
     privacio, movent l’apetit, causa
     que lo Desig exint se desembarga
     [e] pren lo loch de Voluntat per pausa.
     Voler l’empeny, mas delit es la causa
     final d’aquell, y si la fi s’allarga,
     la su’ardor may cessa ny may pausa.
     Tot moviment se mou, d’algun defecte
     fins arribar al desijat conspecte.

Vinyoles

(La Dama a tres juga de Orfil de Rey)
     Principiant Desig en son effecte,
     vengue al loch on Voluntat solia
     liberta star, perque per cami recte
     tirar pogues on la Bellea·l guia;
     la qual, ab lum de gracia·s metia
     en lo terç grau del Delitos Aspecte
     de la Honor, que ’n p[e]rill concistia.
     Bellea deu de virtuts esmaltar se,
     si en lo mon de tots vol adorar se.

Fenollar
(Diu que la Reyna vagie axi com tots, sino Cavall)
     Mas nostre joch de nou vol enremar se
     de stil novell e strany a qui be·l mira,
     prenent lo pom, lo ceptr’e la cadira.
     car, sobretot, la Reyna fa honrar se.
     Donchs, puix que diu que mes val e mes tira,
     per tot lo camp pot mol be passegar se,
     mas torçre no, per temor ni per ira.
     Quant mes se veu la libertat altiva,
     mes tembre deu de caure may cativa.

Castellvi

(Lo Roch del Rey pren lo Peo de la Dama)
     Mirant que ja la Dama no s’esquiva,
     lo bon Desig de Cortesia·s çeva,
     ten inflamat de un’ardor tan viva,
     que·l bosch pus vert vol tot cremar sens treva;
     car [de] treball esperança·l relleva,
     qu’es hun delit que les forçes aviva,
     de llegea ffi fent Voluntat hereva.
     Lo foch d’amor vol molt verda la lenya:
     si secha es, quan mes s’ensen, mes renya.

Vinyoles

(Juga la Dama a tres de Cavall del seu Rey)
     Portant esforç Bellea per ensenya
     per castigar los Serveys enganosos,
     mes se davant lo Desdeny que desdenya:
     pert lo d’Onor los grats cubdiciosos,
     car los combats d’amor, quan graciosos
     tiren los colps, qual sera de penya
     que prest no do als actes delitosos?
     Mes val hun no de la persona casta
     que quant lo si del vici donar basta.

Fenollar
(Lo Peo no puga muntar a Dama, ni hagie pus d’una Dama)
     Y si·ls antichs, per aucmentar la casta,
     sens altre sguart de ley ni de justicia,
     de baixa sanch y de vilana pasta
     consenten fer mil Reynes per malicia,
     dien les leys d’amorosa malicia,
     que·l dyamant en For pus fi s’encasta,
     y en hun encast relluu ab gran claricia.
     L’amant e fel sol d’una s’anamora;
     l’ingrat infel les ydoles adora.

Castellvi

(Juga Orfil de Reyna a quatre punts de l’Orfil del seu Rey)
     La Voluntat, que·ls Dolços Hulls honora
     y·l delicat mirar, mirant, postilla,
     son Pensament remunta y anemora
     en dret d’aquells hon viv’amor centilla,
     e, per l’ardor que pren y trau, destilla
     liquor dels seus, que·l cor se n’entrenyora
     ab los reports, que ’n lo seu cap vacilla.
     Amor es un que per los hulls s’enllaça,
     mas, si s’estreny, la par[t] y·l tot man[a]ça.

Vinyoles

(L’Orfil del Rey pren l’Orfil de la Reyna a quatre de la linea d’Orfil del Rey)
     Lo Pensament, que·l Dolç Esguart acaça,
     en contr’aquell metent se ’n so de brega,
     fon pres y mort, perque pus mal no faça
     ni faça fer a la Voluntat cega;
     que tant s’empeny quant ansia la ’nsega,
     que·ls bens d’Onor enfrasca y embarasça,
     y·ls espirits lavant li [lo] offega.
     Honor viu tant quant Voluntat comporta;
     de bens y mals sols ella es la porta.

Fenollar
(Que les Reynes no·s puguen pendre la una ab l’altre)
     Puix nostre stil tot lo poder transporta
     dels Reys amant[s] a les Reynes amades,
     com entre Reys ferir se no·s comporta,
     seran tanbe les Reynes atrevades;
     mas puguen ser dels altres guerrejades,
     y pendre les, si no porten escorta:
     sols en aço romanen limitades.
     Per ço diu be la ley de nostre escola
     que no den may la Dama restar sola.

Castellvi

(La Reyna pren lo Cavall de Dama a dos punts de Dama, donant sus al Rey)
     Lo bon Valer gens no·s desaconsola
     del Pensament despes en tal article,
     mas, ab esforç del Desig, tria y yola
     contra·l Desdeny qu’es d’Onestat menicle;
     lo qual, lançant pus clara que·l vericle
     la veu, tantost que s’espanta y tremola
     de veure·l Grat ya dins son episticle.
     Perfeccio de la fi pren la forma;
     per ço l’amor del be que vol s’informa.

Vinyoles

(Lo Rey se aparta en la casa del seu Orfil)
     La Honestat ab tals paraules forma
     sa gran clamor, cridant: «O, Venus alta!
     Puix ta virtud la mia no refforma
     y·l teu socors en aquest punt me falta,
     lo meu poder Valer lo desesmalta;
     y vist que·l teu ab mi ya no·s conforma,
     fugint quant pot la mia Virtut salta».
     Si tals espants als Reys prou no convenen,
     son naturals, y·l seu esser sostenen.

Fenollar
(Si·s pert la Reyna, que sia perdut lo joch)
     Mercuri diu que ja, puix tant comprenen
     les Reynes tals, que ’n tot poden y manen,
     si per mal cars, los enemichs les prenen,
     que los estols s’abaten y s’aplanen;
     donchs, guarden se gosant no les enganen,
     car per temor si elles no·s defenen
     ab son esforç, no filen ni debanen.
     Vergonya y por virtut son en la dama;
     en l’om empaixs, contraris a gran fama.

Castellvi

(Mat de Dama en casa de l’altra Dama)
     Lo princep Març que nostre cor inflama,
     per triumfar de tan alta conquesta,
     pres la Honor que sobre tota res clama,
     offerint la al bon Valer molt presta;
     lo qual, pujant en lo gran que li presta
     la Bella Flor, ab amorosa flama
     lo Fruyt d’Amor sacrifica ’b gran festa.
     En lluna sta lo punt d’aquest eclipsi,
     e qui l’enten, enten l’Apocalipsi.

Poesia