La vida·s breu e l'art se mostra longa
La vida es bréu é l' art se mostra longa, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
 La uida 's breu / e l'art se mostra longa, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

Altres versions
La vida·s breu      e l'art se mostra longa;
l'esperiment      defall en tota cosa;
l'enteniment      en lo món no reposa;
al juhí d'hom      la veritat s'allonga.
No solament      és falta de natura,
mas nós matexs      fem part en l·ignorança;
aquesta és      en tan gran abundança,
que·l món nos és      tenebra molt escura.
Qui tant no sap,      en dos errors encorre:
ignora si,      ne veu lo temps qui·l corre.

Naturalment      Ignorança·ns guerreja.
En esta part      no podem d'ella storçre;
per altres parts      li podem camí torçre,
mas no volem,      de que·ns és cosa leja.
Ço que libert      és a nós qu·aprenguéssem,
no y treballam      per nostra negligença,
e, mal fahent,      de bé perdem sciença.
Donchs, com serà      que res de bé·ntenguéssem?
Per dues parts      l·ignorança és tanta,
que·l més sabent,      de si mateix s'espanta.

Déu no·ntenem      sinó sots qualque forma
presa del seny,      e Déu no és sensible,
ne·ns és a nós      substància conexible:
l'enteniment      ab la rahó la forma.
Los accidents      sol bastam a conéxer,
e havem obs      los migs que disposts sien;
embarchs havem      tants, que·l juhí desvien,
mudant juhí,      minvant e fahent créxer.
Nostre saber      a molt poch nos abasta,
e passió      totalment lo degasta.

¿Qui és aquell      matèria conega,
sinó perque      la forma·s pot entendre?
Lo different      de les coses compendre
no és en hom:      son saber no y aplega;
e la virtut      que del compost resulta,
com e per qué      no·s pot saber com passa:
una·ntitat      ne surt de la lur massa,
divers·a ells      -no·n cal d'açó consulta-.
D'aram y estany      veu hom exir lo coure,
que·l fort acer      en força no·l pot noure.

Leixant a part      les coses amagades
que no·ntenem,      e menys de nostra colpa,
e ymaginant      l'ignorar que·ns encolpa,
si·ns pream poch,      no·n cometem errades
fins a venir      que no·ns plau conexença
de nós mateixs,      axí de cors com d'arma.
D'aquest saber      cascú ses mans desarma;
de mal de si      a·lgú no·l plau sciença.
Aprés saber      Déu, veritat primera,
segona és      de nós sciença vera.

Creixent saber,      l·ignorança·s desperta;
al qui més sab      li corre major dubte:
en aquell temps      que res no sé, no dubte,
e·l grosser foll      tota cosa l·és certa.
En son saber      algú no·s glorieje;
algú no sap      del saber lo subjecte:
l'ànima és,      e sol sabem l'effecte;
l'essencial      molt saber lo cobege,
car los passats      foscament lo sentiren,
e los presents      a lurs dits se refiren.

En general      parlar mi no contenta,
mas en donar      del que yo dich exemple;
los fets del món      ab ànsia contemple
dant afalach      y axí mateix la·mpenta
per nós lançar      a l'apetit sensible.
Sens rettenir      e metr·en aquell tempre,
se fa l'hom foll      ignorant per a sempre;
lo reffrenar      és quasi no possible.
La voluntat      no solament alteren:
l'enteniment      d'entendre despoderen.

No sé algú      que preu lo bé que usa,
fretura fa      donar-li sa estima;
axí mateix      per fretura s'estima
molt més de dret,      e contra no y à scusa.
Tan solament      lo bé que virtut causa,
qui·l posseheix      lo basta per conéxer;
los altres tots      lur preu no·s pot paréxer:
és la rahó      car no han ferma causa;
lur fonament      està sobre falsia;
opinió      tot son ésser cambia.

Molt hom conech,      cuytat, corrent al metge,
dient sos mals      per fer sa vida larga.
De l'esperit,      algun hom no s'allarga
en demanar      quin mal li té lo setge:
¿qui serà l'hom      qui al vehí demane
de sos mals fets,      puix a si ell los cobre?
Lo qui té clau      y a ssi mateix no obre,
qui serà·quell      qui obrir li comane?
No és algú      qu·a si mateix no menta;
per sa lahor      de falsia·s contenta.

Puix l'apetit      a si l'entendre·s porta,
tant que lo ver      en falsia li torna,
en poch instant      entre ver y fals borna,
crehent de ferm      e puix fe no comporta.
No y ha res clar      qu·enteniment entenga,
e l'apetit      és bastant l'escuresca.
Car tota res      obs és que s'apetesca,
qui és qui poch      o massa no l'estenga?
Affecció      l'entendre desordena:
tots som estrets      ab aquesta cadena.

Quant per son mal      hom ix d'aquella senda
de paradís      qu·en gros li és mostrada,
tot·altra l·és      carrera molt errada,
res no y coneix      no haja obs esmenda;
no coneix Déu      ne si, e menys natura
-e tot saber      sobr·aquests se treballa-,
e res no y sab      e dintre si·s baralla.
Donchs, qui·s lo foll      qu·en sonsaber s'atura?
L'om deu saber,      e fer qu·en sa fi reste,
e qu·en tot l'àls      lo costat flach hi preste.

¿Qui pot saber      com sa passió senta
en temps vinent,      si la present ignora?
Del que fa juhí      que riurà, ell ne plora,
e pens·amar,      e Amor d'ell s'absenta.
Axí com l'hom      no sab qué dins si porta
e veu-se sa,      e té la mort de costa,
y aquell qui ha      sa persona disposta
per viure molt      e la mort té a porta,
tal obra fan      en nós Amor e Ira,
que no sabem      qual d'ells en nós se gira.

Perque restàs      l'obra de Déu perfeta
e que sa fi      l'home pogués atendre,
fon gran rahó      que d'ell pogués entendre
tant, que vers ell      anàs carrera dreta.
D'aquí avant      l'om és foll qui s'ergulle
en son saber,      puix lo ver li s'amaga;
lo savi hom      se coneix esta plaga,
e pren-ne tant      que de fe no·s despulle.
Ésser un Déu      l'enteniment ho mostra;
en lo restant      és mester la fe nostra.

Alguns seran      que passen més vergonya
de no saber      que de mals hòmens esser;
ans que grossers      volrien lur desésser,
e lur voler      de bon saber se lonya.
No solament      aquell no consegueixen,
mas d'hon se pren      no saben, e qué dóna,
passant dolor      l'arma e lur persona
e tot quant fan,      e açò no coneixen,
axí com l'hom      que viu en la galera,
que ja pudor      l'es olor falaguera.

¿Quals són aquells      qui en lo mon pratiquen,
sens mass·amar,      les coses agradables,
si retrahent      d'aquelles aïrables,
retrahent-se      de les que·l damnifiquen?
En carn sens carn      viu qui pel mig camina,
e no·n veu hom      qui vajen per tal via;
de mi confés      que mon juhí·s cambia,
voltant-se lla      hon passió l'affina.
Lo metge qui      al gust agror li alta,
no la tolrà      en persona malalta.

Sens cas vengut,      mas concebut en pensa,
segons qual és,      l'enteniment se volta
là hon amor      o Ira no és tolta;
de ver en fals,      de fals en ver dispensa.
Lo cas e loch      tot son ésser li muda,
e no és res      que dos cares no mostre,
e per son mal      hom diu lo paternostre;
bona·s la mort,      segons en qui·s venguda.
Tostemps havem      un moviment molt vari,
d'altre mogut      e tostemps ordinari.

Nostr·apetit      altre movent lo mena,
no pas aquell      qu·en general bé·s gita;
lo loch hon és      lo tal bé hom cogita:
són los esguarts      que per bruts hom s'ordena.
L'enteniment      aprés cerca la via
com aquest bé      del loch tal haja traure;
en fals juhí      l'enteniment ha caure
sinó·s allí      hon trobar-lo volria.
Puix l'apetit      un altre no·n cobeja,
l'enteniment      ab gran cura·l pledeja.

Ja veig estar      a Déu ple de rialles,
vehent com som      a nós mateixs contraris;
lo que cercam      són nostres adversaris:
aquests són béns      d'hon havem grans baralles.
Lo mal volem,      cuydant que bé gran sia,
e pledejam      aquell ab gran despeses,
volent honors,      matremonis, riqueses,
e lo reverç      s'ateny del qu·hom volria.
Lo mal és bé,      e lo bé mal retorna:
algú no sab      sa nau per quin vent borna.

Semblant me trob      al qui alegre canta
e port·al cors      disposició mala,
que pleuresís      o gota·l cors senyala
e altres mals      que l'esmentar espanta;
e com aquest      de viure ja no pensa,
torna cobrar      sanitat més perfecta;
aprés li ve,      no sab d'on, la sageta
que·l fa morir      sens alguna deffensa.
Lo que pensam      que·ns farà nostra casa,
allò mateix      la destruu e l'abrasa.

Tot hom és foll      qui molt del món s'alegre,
puix no y ha fi,      e si, és sospitasa;
lo desijar      és cosa treballosa,
lo possehir      fa l'hom trist o alegre.
Lo pus sabent      no sab n·entén qué vulla:
quant deu plorar      d'algun fet, ell vol riure,
corr·a la mort      pensant anar a viure,
de casa ix      quant cové que·s reculla.
Per un bé poch      s·ànima e cos dóna,
e per son mal      si mateix tot bandona.

¿Qui pot saber      qué d'ell los fats ordenen,
quant, com e hon      finarà los seus dies?
Fogint la mort,      hi va per dretes vies,
no sab los migs      si·n mal o bé l'amenen.
Ell va de nit      sens brúxola o carta,
menys de pilot,      en la canal de Flandes,
e cuyd·anar      en coll d'hòmens, en andes,
trahent-se joch      del qui del món s'aparta.
Tot açò fan      aquells qui hom diu savis;
tal exemplar      trahen los néts dels avis.

¿Hon se recull      en nós tant·ignorança,
obrant en ferm      sobr·incertes ventures,
e pledejam      ab molt amargues cures
lo tan incert      ab tan ferma sperança?
Sí com l'orb foll,      corrent, tira la via
e no sab hon      sia son dubtós terme,
e caminant      no veu hon lo peu ferme,
trencant va·l coll      e fi no consegria;
tal és aquell      qui bé final vol traure
dels béns del món,      e ací veig tots jaure.

Sí co·l malalt      qu·esperiments assaja
per a guarir      del cos, e amargosos,
e són verins      per a la mort cuytosos
-altres no·n sab      o no té ab qué·ls haja-,
ne pren a·quell      qui en lo món treballa
per conseguir      ab qué lo voler farte,
e no·s pot fer,      puix que·l ver fi n'aparte;
en les restants      fins, bé y mal se treballa.
Los béns del món      mostren fi e no·n tenen,
car no·n són farts      los qui més d'ells ne prenen.

Tots quants béns són      fora de la persona,
si bé·s pensat,      en degun fi termenen:
en algun fi      los quals atenyent vénen,
mas lo derrer      és qui bé sens mal dona.
En los primers      la pensa·s delitada,
no sens dolor,      car despit se remija;
no·s troba fi      en res que hom desija,
si donchs no fa      la pensa termenada;
senyal és cert      que, hon mal se pot metre,
al final bé      e ver no·s pot remetre.

Dels fets la fi      la mort ne determena
e fins aquí      algú no és bon jutge.
¿Qui és aquell      lo qui dretament jutge,
del ço que fa,      si n'haurà goig o pena?
Les fins dels fets      estan encadenades
secretament,      que no és ull les veja.
La pus gentil      senyala cosa leja;
si no·s veu tost,      trau cab a les vegades.
Sí com lo temps      humit lo sech senyala,
los fets del món      van de bon·obr·a mala.

Tornada

Mare de Déu,      mostrau-me la escala
que puja hom      hon delit no s'eguala.
Mare de Déu,      tu est aquella escala
ab que·l peccant      lo paradís scala.

Font: Bloc personal DMRQ, sine data

Ausiàs March
Poesia