Cobrir no pusch la dolor qui·m turmenta
Cobrir no puch la dolor que 'm turmenta, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
 Cobrir no puch / la dolor quim turmenta, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

Altres versions
Cobrir no pusch      la dolor qui·m turmenta,
veent que Mort      son aguayt me descobre;
lo camí pla,      de perdre vida, m'obre,
e traure'm vol      del món sens dar-m·empenta,
car, tot primer,      virtut del cos m'à tolta.
Ja mos cinch senys      no senten lo que solen;
los a part dins      de gran por ja tremolen;
l'enteniment      de follia tem volta.
La velledat      en valencians mal prova,
e no sé com      yo faça obra nova.

O mort, qui tols      a tot vivent la vida!,
tu est dolor      a tot·humana pensa;
a tu no tem      qui en tu jamés pensa,
o qui en Déu      ha voluntat unida.
Entr·aquests dos      estats és tot lo poble,
e yo confés      ésser de aquest nombre.
E ve per temps      que de por yo m'assombre,
e puix la pert,      mas no·m ve de part noble;
de passió      parteix, o de follia,
e tembre torn,      tant que m'és dolentia.

¿Qui pot saber      quant al món est noïble
destrohint quant      nos atorga natura,
hoc e tot ço      qu·ell mateix se procura,
fent racional      per virtut lo sensible,
delitant-se      tant com delit delita,
car de un poch      tothom delita·l viure?
Los béns forans      qui porten plor e riure,
e lur poch bé,      de mal porten sospita;
mas aquells grans      e propis tu faç perdre;
tu has ja fet      a molt bon hom esperdre.

Donchs, ¿qui serà      que·l cor no li tremole,
veent que tu      li tols de home l'ésser?
Qui pot pensar      la dolor del dessésser?
E de tant mal,      qui és lo qui·s console?
Tots quants béns són,      morint hom, tu anul.les,
e fas morir      aquells que ab si porten
la vida d'hom,      e d'aquella·s conforten;
grans benifets      tu destrús ab tes butles.
Qui·t vol mirar      ab vista sensitiva,
quant més béns ha,      de tu més se squiva.

De tots los béns      que dóna la Fortuna,
si tols aquells,      no se'n deu l'ome dolre,
car menys de tu,      yo·ls veig a molt hom tolre;
qui·ls dóna·ls tol      e no y té colpa·lguna.
Tu, sens res dar,      destruus quant ella dóna;
tement a tu,      en res hom no reposa;
ab tu ensemps      no y à·l món bona cosa;
plaent pensar      prop de tu no·s condona.
Tu est dolor      que totes dolors passes;
tu est a l'hom      com al cavall mordaces.

Tots los béns tols,      de fama gloriosa
e de honor      degudament guanyades,
e veure·n si      morals virtuds justades,
faent en l'om      la pensa delitosa.
Aprés d'açò,      ¿qui pot donar estima
al sobiran      delit que surt de l'obra?
Felicitat,      per propi nom, li'n sobra,
e fa que nós      prop lo cel nos arrima:
no·ns hi fa·ntrar,      mas no y entram sens ella,
e destrohint      l'hom, tu destruus aquella.

Com pus subtil      és nostra conexença,
pus dolorós      és ton cruel damnatge;
l'hom qui·l sentir      e l'entendr·à salvatge,
no sent delit      ne del mal sofirença.
D'amor nos ve      la dolor que tu·ns dónes,
perqué·ns tols ço      que nostre voler ama:
nos sols honors,      fills, riquea e fama,
mas tot lo bé      que senten les persones.
Ta fort dolor      ab lo sentir jutjada,
trau de tot seny      quan és ymaginada.

L'obra serà,      en l'esguart de molts, gasta,
perqué no splich      molts casos en qué·ns toques;
en compte són      les pedres de les roques,
mas dir tos mals      lengua d'om no abasta:
dónes dolor      ab delits acostada;
lo qui la sent      no coneix que tal sia:
aquesta és      quan parteix companyia
entre·ls amants      qui han vida mesclada,
quant los delits      se membren de la vida,
e ta dolor      ab delit és sentida.

Diversitats      de dolor en l'hom portes;
açò sdevé      segons que a nós trobes;
ton mal és tant      com lo delit que·ns robes;
per ço tostemps      nom de cruel reportes.
Tan solament      al qui en Déu espera,
no follament,      mas per sa bona obra,
tu bona est,      car per tu gran bé cobra,
anant en loch      hon és sa vera spera.
Ab tot açò,      no li desplau lo viure,
e quan li véns,      no s'aparell·a riure.

Passats són ja      los qui mort desijaven
per consaguir      glòria·n l'altre segle,
e molt antichs      qui·ls fon la rahó regle
en obrar ço      que per virtut obraven.
Carnals delits      fan a l'hom la mort tembre,
puix són aquells      qu·en molt natura plaen;
los del compost      plahen, hoc e desplahen,
e lur excés      la rahó vol que·ns membre,
e si·ls reprén      e tolrr·aquells no basta,
ja sens la mort      per aquells dolor tasta.

Los purs delits      que pels senys hòmens senten,
bé atemprats,      la dolor no s'i mescla,
e los que són      d'enteniment, sens mescla,
que lo excés      no toquen ne consenten;
quan al mellor      estat d'aquests hom munta,
lo teu recort      lur delit dolor torna.
E, donchs, ¿quant més      si l'ànima·s contorna
dins en lo cors,      e per exir apunta,
jaquint son bé      e tant quant hom pot rebre?
En semblant cas      lo leó torna lebre.

A tu no tem      qui no·n parteix la pensa,
car passió      fa loch a la costuma;
axí mateix      basta levar la suma
que hom no deu      tembre·l que no·s deffensa.
En tu pensant,      los delits no deliten;
no delitant,      pert-se l'amor de vida;
ladonchs virtut      se troba enfortida.
Los censuals      en lo començ despiten,
de qué·s nodreix      una terrible brega,
e no fa poch      lo qui a vençre plega.

Axí com és       pintada la Fortuna
ab dos esguarts,      hu trist e l'altr·alegre
-mirant lo trist,      resta·l cor d'home negre;
per l'altr·esguart      no y ha dolor alguna-,
axí de tu:      qui ab seny t'imagina,
no és dolor      qui en tu no fenesca,
e qui trobar-      te vol dolça com breca,
no li falràs,      e de mals medicina
e de sabor      entre dolça y amarga,
y al desperat,      si·t requer, tu est larga.

Ja són stats      qui tal nunca·t sentiren,
e molts, vivint,      ta força han provada,
a lur semblant      veent-se acostada,
e ton poder      de bon grat obeïren.
E la rahó      per sa virtut los força
de fer-se forts,      puix largament hi basta.
Algú d'aquests      mescladament te tasta;
lo de cor flach      no creu aquesta força,
mas açò·s ver      que·l savi no espantes:
caure no·l fas,      mas a terra·l decantes.

Nostra virtut,      sens en Déu esperança,
basta que Mort      ab ardiment s'amprenga:
ab molt delit,      mas no·n tant que s'estenga
tolre dolor,      mas a donar temprança
tal que delit      la dolor sobrepuja;
de qué s'ateny      gran delit a sa hora,
d'on l'arma tem      e la carn agre plora.
Tot elector,      d'elecció s'enuja;
car l'espirit      és prompte la mort pendre,
mas lo compost      no·s pot a tant estendre.

Açò apar      als hòmens gran miracle,
que la virtut      tant lo cor enfortesca,
que la sabor de fel      se torne bresca,
l'ome faent      a si mateix obstacle.
Per una part      ell requer de Mort fuyta,
per altra va      corrent envers aquella;
aquest contrast      tot ardiment exella,
e dura tant      fins veure que·l venç luyta;
e si l'om venç,       la Mort és avilada,
matant la carn      que li és subjugada.

Dret natural      és que l'hom la mort tema;
axí mateix      ha rahons contr·aquella:
tot quant que mor      a dolor s'aparella,
car se corromp;      e donchs la pus estrema,
la part de l'hom      que la mort senyoreja,
porta dolor      per la rahó susdita.
Per l'esperit,      qui no mor, se delita
en fer contrast,      o por l·és cosa leja;
sens esperar      profit d'alguna cosa,
se met a mort      per la virtut dins closa.

Sens interés      de honor o riquea
o d'alguns béns,      fora de aquell propi,
l'om contra Mort      ésser no vol repropi,
ans cometrà      gran perill sens ferea.
En loch secret,      hon Déu és secretari,
lo leó fort      comet o bèstia fera,
o perill gran      de qualsevol manera
almenys no fuig,      si no n'és voluntari;
e si·n defuig,      dolor aprés l'agreuja;
e si té fort,      en gran delit alleuja.

Los qui perills      han per glòria vana,
o per grans béns,      o per delits atényer,
o ira fort      los féu a mort enpényer,
tots aquests han      gran causa qui·ls engana;
altres són ja      qui per vergonya sola
cometen fets      los quals ab dolor pasen,
e si del fet      bona suma levassen,
gran és lo mal      e poch bé·ls aconsola;
qui per moral      virtut la mort assagen:
aquests y aquells      han camí per hon vagen.

Delit, Dolor      dins aquests se combaten,
e venç aquell      qui·n l'om més part hi troba;
los qui no han      de virtuts vestit roba,
ço per qué fan      errat, per dol esclaten,
puix que lur fi      en mans del atri han mesa,
volent de gent      honor e vana fama;
lur bon voler      penja de flaca rama,
com de lur fet      jamés han pag·atesa.
Molt fan per poch,      e aquell poch los tolen
los ignorants      y los qu·enveja colen.

Aquell gran bé      que per ta causa·s guanya,
e lo delit,      de virtut fortalea,
causa li est;      e·l destrús sens perea,
car, morint, l'om      pert quant al món afanya.
Ço és gran fet:      que Mort, qui tot bé mata,
fora l'onest,      l'om espere de cara,
hoc e la fi      que·n ha guanyat encara,
puix aprés Mort      no cobrarà la data.
Ço per qué u fa,      es fi, mas no derrera,
puix aprés mort,      la major fi espera.

Los qui la mort      per qualque sguart arrisquen,
o certament      aquella elegeixen,
alguna fin      bon·o mala coneixen:
crehen fer bé      com la vida y confisquen.
És veritat      que l'hom qui mort arrisca,
menys de sguart,      o féu natura bona,
qui en lo cor      de l'hom valerós sona,
que·l preu de si      per la mort no·s desisca;
e d'aquest és      hom mateix lo ver jutje,
e no y ha qui      pus dretament ho jutje.

D'aquella por      que·ls senys, de la mort, senten,
e les rahons      qu·encontra d'ella·s funden,
tots los escrits      dels passats ho abunden;
per ço no dich      los mals que s'i assenten
e los conforts      que·l virtuós y aplica.
Yo no recit      ne coses per mi lestes
de Senecà,      e moltes altres gestes
que·l cor de l'hom      contra Mort fortifica.
Ço que·l cors sent      per la Mort, no s'escusa;
lo sentir com      de l'ànima·ns acusa.

Qui·n son delit,      o del món, té sperança,
si·s dol, quant mor,      preste-y la paciença;
al qui serví      ab treball e sciença,
don-li remey,      puix hac en ell fiança.
Lo qui és tal,      deu ésser maravella
com ans del temps      lo cor no li esclata,
vehent que Mort      l'animal cors li mata,
ne ha rahons      de sforç en contra d'ella;
car de virtut      moral no pres l'offici,
al cors e·l món      ha servit com a nici.

Ymaginat      és l'om en tres maneres,
e, segons viu,      per la vida·s bateja:
nom de brut pren      si viu en vida leja;
si moralment,      costumes ha d'hom veres;
si sobre hom      passa la sua vida,
és més que hom,      en àngel se transforma.
Segons que viu,      de por de Mort pren forma,
sabent qué pert,      e dubta la exida.
Molts son perduts      qu·en aver por no vénen,
perqué d'infern      no creen qu·allí penen.

¿Qui porà dir      la dolor que turmenta
lo peccador,      quant a la Mort s'acosta,
perdent lo bé      que·s veu ésser de costa,
e tem anar      hon delit no s'esmenta?
Sí com al món      los senys se delitaren,
tots se dolran,      havent excés contrari
enpertostemps;      car és tancat l'armari,
hon són tancats      aquells que dins entraren,
dolent-se tant      com fer se pot que·s dolguen,
no esperant      que la dolor los tolguen.

D'aquells ho dich      qui·n ley donada viuen,
tement infern      e paradís esperen;
dels havents ley      e bé no la cregueren,
perdent lo món,      de l'altre no s'esquiven;
e de aquests,      s'esdevé morals visquen.
Mas los de més      en vida viciosa,
la mort los és      a·aquests tan dolorosa,
segons lo bé      que·ls apar que·s desisquen;
savis antichs      en açò discordaren
e different      dolor entr·ells jutjaren.

¿Qui porà dir      que la mort més l'agreuge:
o qui·n virtuts      morals vol son bé metre,
donant-li més      que·l món no pot prometre
-viure sens por,      assegurat de greuge-,
o qui·n delits      sensuals molt abunda,
ab altres molts,      honors grans e riqueses,
mescladament      ab dolors entorn meses,
d'on torn atràs      lo qui molt s'i profunda?
Yo prech a tots      que·m vúllan d'affany traure:
a qual d'aquests      la mort deu més desplaure?

Per delitar,      los hòmens vida volen,
e sens delit      en lo món no treballen,
e quant d'aquest      lo viure los atallen,
tant han dolor      com delit haver solen.
Doncs, puix delit      major lo savi prenga
en son obrar      -per consegüent, en viure-,
en major grau      de dolor deu assiure,
que·l menys perdent      e menys delit atenga.
Lo qui delit      hac ab dolor embolta,
ja ve a temps      pregar per vida tolta.

Tals són e tants      los mals que Mort atraça
naturalment      al cos e arma·nsemble,
que yo·m penit      dels que ací asemble:
pochs són, segons      los que la Mort abraça;
per qué diré      dels que la Mort aporta
a l'hom quant mor      e tem més que no espera.
Aquest és mal      de diversa manera:
qui tem aquest      e·n l'altre se deporta:
mas ha remey      en contra son damnatge:
la caritat      que no·l sia salvatge.

Qui en virtuts      morals ha vida feta
e conseguí      lo bé d'hom per natura
-fe, caritat      ne d'esperanç·ach dura-,
com animal      hom féu vida perfeta.
Tot fon dins si      e vixqué·n alegria,
menys de sentir      los mals que altres senten;
com vench a mort      ses penses no consenten
que la dolor      terribl·ab ell no sia;
car per amor      de si féu sa fahena,
no·l pagarà      Déu en la part centena.

Menys de ser bo,      per son saber hom basta
en fer juhí      qu·en Déu és la fi nostra;
puix en est món,      ne prés la Mort, se mostra,
en Déu roman,      si rahó no·s desgasta.
Donchs, puix no és      fi que l'home contente
en los dos móns,      rahó és qu·en Déu sia,
car, sinó Ell,      altre no·s trobaria
que, fora Déu,      a l'entendre·s presente.
Tant quant l'om viu,      moral virtut lo cumple;
mas aprés mort,      Déu és lo que l'hom umple.

Primer que leys      fossen per Déu donades
e per scrits      se regissen los hòmens,
dispondre'n volch      natura molts prohòmens:
raels de bé      Déu en l'om ha creades.
Ells de aço      una sciença feren
ab qué lo món      una part se governa;
los actes tots dels hòmens subalterna.
Los vells antichs      altre no·n conegueren;
hagren de Déu      conexença confusa;
per ço la Mort      a dolor los acusa.

Tres principals      fins són d'hon hòmens obren:
una dins si,      e l'altra tota fora,
altra que dins      e fora de si mora.
Per lurs esguarts      aquestes se descobren.
Volen honor,      glòria, béns o fama,
e tot quant ve      d'accident o natura,
y aquella fi      qu·en la virtut atura:
d'aquestes fins      lo voler d'hom s'enflama.
L'altra·s en Déu,      qui a si nos convida;
fora nós és,      mas no·s del tot partida.

Tot quant se té      per qualque sostinença,
falleix quant fall      aquell en qui·s fermava;
fallint lo món,      qui·n ell es delitava,
pert si mateix      e no n'ha conexença;
e qui dins si      e per si actes obra,
vinent la Mort,      tot lo seu bé veu perdre,
e farà prou      deffenent-se d'esperdre,
puix s'arma és,      defora del cors, pobra.
Aquell escalf      del qui en Déu espera,
no troba·n si      per alguna manera.

Puix que del món      e dins si l'hom no·s farta,
sa porció      major està deserta,
puix aprés mort      l'ànima és incerta
de l'infinit,      e més si·l creur·aparta.
Donchs entengam      guanyar lo perdurable:
aquest és Déu      qui aprés Mort nos prenga;
qui l'infinit      a creure ferm s'estenga,
de paradís      no·s lunya ser amable,
com son semblant      l'esperit lo cobeja,
e lo finit      per si té·n cosa leja.

Qui l'esperit      infinit lo vol creure,
molt li és prop      que part de Déu lo crega;
e qui tornar      a son principi nega,
no li és luny      que toqu·en Déu descreure.
E donchs puix Déu      és lo principi nostre,
complit és foll      qui tornar no y desija;
e qui del món,      per Déu no se'n fastija,
per chrestià      molt devot no s'amostre.
Déu e lo món      ensemps no·s poden colre;
qui u vol fer tot,      aparell-se a dolre.

Dés és tot bé,      e lo món son contrari,
e per ço és      que lo qui Déu no ama,
lo món segueix      e no ab coxa cama.
Qui·l món serveix,      no sper de Déu salari.
Per menor món      l'om per tots se nomena,
e lo major      resembla·n moltes coses;
açò es test      auctèntich, menys de gloses,
que no·s da buyt      en la màchina plena.
Tot axí l'hom      menys de obra no resta,
e mala és,      si no la honesta.

Qui no vol bé,      forçat és que mal vulla.
L'indiferent,      sens assignar-li terme,
poch és de si,      no té res a qué·s ferme;
ne·n mal ne bé      no té loch qui l'aculla;
e no pot ser      que l'entendre romanga
tan ociós      que de res no entenga,
e ve a tart      que·l voler no s'entenga
a res voler,      planet o que se'n planga.
Donchs, vullam Déu,      aquella causa prima;
si no farem,      de cosa vana, stima.

Algun tirant      no féu tan alta·mpresa,
quant ell à·mprés      a si lo món sotsmetre,
con féu aquell      qui son voler volch metre
guanyar lo cel,      hon és tota riquesa.
Per fer açò,      lo seu cos mes per terra,
tolent de si      tots delits qui·l torbassen;
elegir volch      penses que li ajudassen,
a l'esperit,      per fer a la carn guerra,
e no amprà      lances ne colobrines,
mas les virtuts      morals ab les divines.

Mort lo món tol      y al conquistant conquesta,
e si conquer      lo cel prés mort, n'és digne;
e tant és l'hom      pus grosser e maligne
com no conquer      lo món qu·aprés mort resta,
lo qual és fi,      e lo present és via.
Car lo món és      perqué·ls homens hi visquen,
vida·s perqué      de virtuts no·s desisquen,
e virtuts són      per fer a Déu paria;
e si aquest      recors hom no encontra,
tot quant ha fet      en lo món li és contra.

Fe, caritat      y esperança·ns hi porten;
mas fe roman      y esperanç·, a la porta,
car la rahó      allí no les comporta.
Creure no cal      ço que·ls ulls se deporten;
menys, esperar      lo que present se mostra.
Mas fruirem      Déu qui tant esperavem;
per caritat      amarem qui amàvem;
açò serà      tota la glòria nostra.
Ella·s la fi      e les altres són via,
sens ella·s foll      qui·n Déu spera y fia.

Tornada

Mare de Déu      e advocada mia,
fes ab ton Fill      que piadós me sia.

Font: Bloc personal DMRQ, sine data

Ausiàs March
Poesia