Puix me penit, senyal és cert que baste
Puix m' he penit, senyal es cert que baste, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
 Puix me penit / senyal es cert que baste, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

Altres versions
Puix me penit,      senyal és cert que baste
per a saber      l'error de que·m vull tolre.
Mas, ¿qui·m darà      esforç contra lo dolre
per a jaquir      lo delit que yo·n taste?
Per ma rahó      yo venguí·n conexença
qu·en ser amat      no·m calia fer compte;
mas aba Amor      yo n'he fet ja l'afronte,
complidament      he vist la speriença:
la mi.amor      un·altr·a si no·n tira;
lo dret d'Amor      en mi tot se regira.

Puix altr·amor      per la mia no guanye,
la qual és preu      per hon Amor se guanya,
per ser vencent      no sabí altra manya;
perdut és ja      tot quant per ell·affanye.
Sí com aquell      qui viu ab medicina
e ve per temps      que no li val al viure,
axí muyr yo,      qu·Amor, qui·m feya viure,
altre voler      per lo meu no s'inclina.
Puix no pot fer      que, amant, amat sia,
leixe'm en pau,      no torb la vida mia!

Ell m'és entrat      per la part mia flaca,
dant-m·entenent      que, amant, amat fóra,
e jamés d'ell      me'n plach altra penyora;
aquest és preu      que·l cor d'home no taca.
Desesperat      del tot yo de aquesta,
dexí'm d'amar      per a temps perdurable,
e só tornat      més que altre amable
d'aquell·amor      que no·nclou la honesta;
e puix me vench      sens altr·acompanyada,
no·m pensí fos      en mi tant esforçada.

¿Qual tan cortés      qui de amor excepte
cas leig o fort,      puix que Amor lo mane?
¿Qui és tan foll      qui·n contr·Amor se vane,
dient: "Yo só      qui leix e qui accepte"?
Tot enaxí      com l'ànima infusa,
racional,      sobre l'inrahonable
fa tot son fet      per via rahonable
-tot quant fa l'hom      per lo seu decret usa-,
ta és Amor,      que si en hom se lança,
tot quant és d'ell      torna en sa semblança.

¿Qui és lo foll,      donchs, qui d'Amor no tema,
si ha sentit      son poder no vencible?
No·s deffén d'ell      sinó l'hom insensible;
no só aquell,      car part n'é presa strema.
E, atrevit,      pensant haver deffensa
en contr·Amor,      li he tenguda cara.
Pensant haver      de ma rahó empara,
yo no·m pensí      ell bastàs fer-m·offensa
tal que, volent      mi de Amor defendre,
ell me pogués      la sua força stendre.

O quant és poch      per hon Amor se fica,
e per aquell,      en loch dispost, molt obra!
Per no sabuts      mijans en nós fa obra,
lo temps e loch      lo creix o mortifica.
Amor sab mills      lo que a nós agrada
que nós mateixs      no bastam a conexer,
e quant pensam      que nostr·amor deu créxer,
en aquell punt      és desgraduada.
Quant nós pensam      que·ns leixa, ell nos toca;
ab un fil prim      se tira una roca.

Delits passats      de la que am m'acorden
contra mon grat,      e les dolors m'obliden.
¿Qui són aquells      que dins lo meu cor criden
e par a mi      que són vèrmens qui·m morden?
Ço són desigs      contraris qui·m turmenten,
car vull delits      qui dolor me aporten;
vull desamar,      mas ells no m·o comporten;
a mon voler      los apetits dissenten.
Pensar se pot      quant a rahó contrasten,
qu·ells entre si      a plaure no s'abasten.

Sí co·l malalt      que la causa ignora
de l'accident,      e no sap lo que·l mata,
vehent tot si      que per dolor esclata,
e semblant mal      no sentí algun·ora
-no cal dubtar,      si roman en sospita,
si·l vench d'excés      lo mal o de natura,
e si d'excés,      quin fon, que tant procura,
a ssi mateix      tot lo passat recita-,
axí d'Amor      yo·m dolch e no puch creure
que per tan poch      en tant me degués veure.

No puch oir,      de la que am, paraula
que senyal gran      ella en mi no faça:
si bona és,      gran delit me atraça;
mala essent,      la dolor és en taula.
No passa res      que d'ella ymagine,
que no m'escalph      o que tot no·m refrede;
tots los mijans      de mi apart e vede,
en ahirar      o amar sí pens fine.
Cascú d'aquests      té causa·n mi que·s tinga;
no sé jutjar      en mi qual se retinga.

L'imaginar      altre bé no m'esmenta,
sinó aquest      qu·é sentit per aquesta;
té·m lo cor pres,      molt poca part ne resta
per allogar      Ira quant se presenta;
fent mudament      tan gran en ma persona,
qu·en suor vinch      quant Ira·n mi comença;
ladonchs Amor      no pot fer que la vença,
ans son poder      del tot li abandona;
no passa molt      que lur poder s'eguala
e venç Amor,      entrant-me sens escala.

No·s pot bé dir      amor de home propi
lo que yo sent,      car per la carn és tota;
d'açò·m delit      com no·n pas una gota
en l'esperit,      e si u fa, com repropi.
E·m delit més      com no pot ser que dure
molt lo desig      que fartament aporta;
mas hom veuque      natura no comporta
que lo fruyt vert      cayga sens que madure.
Lo meu voler      és obs que tal cós faça,
o volrà Déu      que natura·s desfaça.

E que fos l'hom      tant com serà lo segle,
tostemps veurà      en si coses novelles,
prenint, jaquint      les noves per les velles;
lo que font tort      un temps, puix li és regle.
Novellament      casos a nós avenen,
per no ser tals      o per altra costuma;
esperiment      cascun jorn se consuma,
e los juhis      en molta error vénen.
Fins a la mort      és mester hom se tema,
perque Amor      en les carns tostemps crema.

Tornada

Amor, Amor,      yo he pres ferma tema:
que vostre bé      porta dolor extrema.

Font: Bloc personal DMRQ, sine data

Ausiàs March
Poesia