¿Qui·m tornarà lo temps de ma dolor
¿Qui 'm tornará lo temps de ma dolor, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
 Quim tornara / lo temps de ma dolor, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

Altres versions
¿Qui·m tornarà      lo temps de ma dolor
e·m furtarà      la mia libertat?
Catiu me trob,      licenciat d'Amor,
e d'él partit,      tot delit m'és lunyat.
Sí co·l senyor      avorreix lo servent,
que null castich      ne càrech li vol dar,
axí Amor      me da bandonament,
que son poder      en mi no·l plau mostrar.

En ira stà      de Déu lo peccador
com en est món      treball no li és dat;
dels béns de Déu      no sia sperador:
no ha lloguer      qui no ha treballat.
Axí, d'Amor      qui no sent lo turment,
en sos delits      no·s cure delitar;
tot amador      prenga·n açò esment:
que sens tristor      no·s pot molt alegrar.

Dolor és gran      de tot fin amador,
com desesper      li és davant posat;
mas, per mercé,      amor l·és donador
que d'esperar      delit no és lançat;
goig e tristor      li estan de present,
esper e por luny li volen mostrar
son mal ho bé,      dels quals hu tostemps sent,
e lo que pert      aprés torna cobrar.

Aprés lo mal,      qui sent de bé sabor
no pot ser dit      del tot malahuyrat;
lo past d'amor      no ha tant·amargor
que sus tot dolç      no sia stimat.
De tal sabor      no·m conech sentiment,
e pus amarch      que fel he de gustar,
car yo sofir      dolor d'enyorament
ne veig camí      per algún bé sperar.

Qui d'Amor fuig,      d'ell és encontrador,
e yo qui·l cerch      dins mi, no l'he trobat;
en lochs lo veig      difamat per traydor,
e fuig de mi      qui l'é més qu·altr·honrrat.
Yo no·l deman      dona·n lo món vivent,
mas que dins mi      ell vulla reposar;
sembla la mort,      qu·encalça lo fugent
e fuig d'aquell      qui la vol encontrar.

Cremat vull ser      d'Amor per sa calor,
car dins son foch      yo·m trobe refrescat,
sí com lo sant,      havent en Déu ardor,
en son turment      se troba consolat.
Tant quant Amor      és fort y en mi potent,
lo seu delit      prop mi sent acostar;
si·l trob escàs,      altre m'à fer content,
fora de mi      mon delit he trobar.

Aytant pot fer      d'Amor sa gran favor,
que bastarà      fer que l'enamorat
no·l toquarà      esperança ne por:
tant estarà      en goig present torbat!
Yo·m só·blidat      havent tal sentiment;
propri·s a mi      tal estat desijar;
a l'ignorant      desig no·l ve·n esment,
enemich és      de Amor ignorar.

L'ome no pot      ser al món vividor,
si de humor      mal serà netejat;
lo bo y el mal      conserven la calor
d'om radical,      que sens ells és gastat.
Axí d'Amor,      qui lo seu mal no sent,
no pot en ell      sa passió durar:
desig lo té,      qui·s de bé falliment,
y ell bé atés,      tal desig ha cessar.

Tornada

Amor, Amor,      yo só ver penident
com de ingrat      vos he volgut reptar
per no trobar      loch a mi convinent;
és lo defalt      com yo no pusch amar.

Font: Bloc personal DMRQ, sine data

Ausiàs March
Poesia