Manifest comunista/Capítol I
BURGESOS I PROLETARIS

La història de totes les societats que han existit fins avui,  és la  història de les lluites de classes.

Lliures i esclaus, patricis i plebeus, barons i serfs de la gleva, mestres, artesans, agremiats i fadrins, en un mot  opressors i oprimits s'han trobat sempre en oposició entre ells, i han sostingut una lluita ininterrompuda, adés amagada,  adés oberta, una lluita que acaba sempre amb una transformació revolucionària de tota la societat, o bé amb la destrucció
comuna de les classes combatents.

Als primers temps de la història trobem quasi pertot arreu una estructuració completa de la societat en estaments diferents,  una múltiple gradació de les posicions socials. A l'antiga Roma hi tenim patricis, cavallers, plebeus, esclaus; a l'edat  mitjana, senyors feudals, vassalls, mestres artesans agremiats, fadrins, serfs de la gleva i, a més, en quasi totes aquestes  classes, altre cop gradacions especials.

La societat burgesa moderna, sorgida de l'ensulsiada de la societat feudal, no ha eliminat els contrastes entre les classes.  Només ha creat noves classes, noves condicions d'opressió, noves formes de lluita al lloc de les velles.

La nostra època, l'època de la burgesia, es distingeix, tanmateix, pel fet que ha simplificat els contrastes entre les  classes. Tota la societat es divideix cada cop més en dos grans camps enemics, en dues grans classes directament enfrontades:  la burgesia i el proletariat.

Dels serfs de la gleva de l'edat mitjana sorgí la població dels ravals de les viles; d'aquesta població es desenvoluparen els  primers elements de la burgesia.

El descobriment d'Amèrica i la navegació al voltant d'Àfrica crearen un nou terreny a la burgesia naixent. El mercat de les  Índies orientals i de la Xina, la colonització d'Amèrica, l'intercanvi amb les colònies, la multiplicació dels mitjans de  canvi i de les mercaderies en general donaren un impuls no vist mai fins llavors al comerç, a la navegació, a la indústria,  i, amb això, un desenvolupament ràpid a l'element revolucionar dins la societat feudal en descomposició.

L'organització feudal i gremial del treball, que havia existit fins llavors a la indústria, va deixar de ser suficient per a  les necessitats creixents amb els nous mercats. La manufactura la va suplantar. Els mestres artesans foren desplaçats per la  classe mitjana industrial. La divisió del treball entre els diversos gremis desaparegué davant la divisió del treball en els  mateixos tallers.

Però els mercats creixien sense parar, les necessitats augmentaven sense parar, i la manufactura ja no era suficient tampoc.  I heus aquí que el vapor i la maquinaria van revolucionar la producció industrial. Al lloc de la manufactura aparegué la gran  indústria moderna, al lloc de la classe mitjana industrial aparegueren els industrials milionaris, els caps d'autèntics  exèrcits industrials, els burgesos moderns.

La gran indústria ha creat el mercat mundial que el descobriment d'Amèrica havia preparat. El mercat mundial ha donat un  impuls immens al comerç, a la navegació, a les comunicacions per terra. I aquest impuls, de retop, ha influït en l'expansió  de la indústria i en la mateixa mesura que s'estenien la indústria, el comerç, la navegació i els ferrocarrils es  desenvolupava també la burgesia, que acreixia el seu capital i arraconava totes les classes conservades de l'edat mitjana.

Veiem, doncs, com la mateixa burgesia moderna és el producte d'un llarg procés evolutiu, d'una llarga cadena de capgiraments  en les formes de producció i de tràfic.

Cada una d'aquestes etapes del desenvolupament de la burgesia anà acompanyada del progrés polític  corresponent. Estament oprimit sota el domini dels senyors feudals, associació comunal  armada i autònoma, aquí república   municipal independent, allí tercer braç, tributari de la monarquia,   més endavant, al temps de la manufactura, contrapès a la noblesa en la  monarquia limitada o en l'absoluta,  base principal de les grans monarquies en general,.  conquerí finalment el poder polític exclusiu en l'estat representatiu modern des de l'establiment de la gran indústria i del  mercat mundial. El poder estatal modern no és més que un comitè que administra els afers col·lectius de tota la classe  burgesa.

La burgesia ha desenrotllat una funció altament revolucionària en la història.

La burgesia, allí on ha arribat al poder, ha destruït totes les condicions de vida feudals, patriarcals, idíl·liques. Ha  esquinçat sense pietat tot l'abigarrament de vincles feudals que lligaven els homes als seus superiors naturals, i no ha  deixat entre home i home cap altre vincle que no sigui l'interès nu i el "pagament al comptat" sense entranyes. Ha ofegat les  santes esgarrifances de l'exaltació religiosa, de l'entusiasme cavalleresc, de la malenconia petit-burgesa en les aigües  glaçades del càlcul egoista. Ha diluït la dignitat personal en el valor de canvi i al lloc de les innombrables llibertats  guanyades a pols i garantides documentalment ha posat l'única llibertat de comerç, sense escrúpols. En un mot, al lloc de  l'explotació disfressada amb il·lusions religioses i polítiques ha posat l'explotació oberta, desvergonyida, directa, àrida.
La burgesia ha arrencat l'aurèola a totes les activitats que abans d'ella havien estat considerades amb un temor religiós i  dignes de veneració. Ha convertit el metge, el jurista, el capellà, el poeta, l'home de ciència en els seus treballadors a  sou.

La burgesia ha arrencat el vel del sentimentalisme commovedor a les relacions familiars i les ha reduïdes a simples relacions  monetàries.

La burgesia ha posat al descobert fins a quin punt la manifestació brutal de la força, que els reaccionaris admiren tant en  l'edat mitjana, trobava el seu completament més adequat en la ganduleria més indolent. Ha estat ella la primera en mostrar  allò de què és capaç l'activitat humana. Ha acomplert meravelles ben diferents de les piràmides d'Egipte, dels aqüeductes  romans i les catedrals gòtiques, ha portat a terme expedicions ben diferents de les invasions dels bàrbars i les croades.

La burgesia no pot existir sense revolucionar ininterrompudament els instruments de producció i, per tant, les relacions  socials. Ben al contrari, la conservació intacta de les velles formes de producció havia estat la primera condició  d'existència de totes les classes industrials precedents. La transformació constant de la producció, la ininterrompuda  commoció de totes les condicions socials , la inseguretat i el moviment eterns distingeixen l'època burgesa de totes les  altres.  Totes les condicions de vida encarnades, rovellades, amb els seus ròssecs de  punts de vista i opinions esdevingudes venerables per l'edat, són dissoltes, totes les creades de nou envelleixen abans que  puguin consolidar-se. Tot allò relacionat amb els estaments i l'estabilitat socials s'evapora, és profanat tot allò que era  sagrat, i els homes es creuen obligats finalment a considerar amb sang freda la seva posició en la vida, les seves relacions  recíproques.

La necessitat d'una venda sempre més àmplia per als seus productes escampa la burgesia per tot el món. Ha de fer-se un niu  arreu, arreu ha d'arrelar, arreu ha d'estrènyer relacions.

La burgesia, amb l'explotació del mercat mundial, ha fet esdevenir cosmopolites la producció i el consum de tots els països.  Amb gran sentiment dels reaccionaris ha sostret a la indústria la seva base nacional. Les antiquíssimes indústries nacionals  han estat anorreades i ho seran cada dia més. Són arraconades per noves indústries la introducció de les quals representa una  qüestió de vida o mort per a totes les nacions industrialitzades, i per indústries que ja no elaboren més matèries primeres  autòctones, sinó matèries primeres pertanyents als països més remots; els productes d'aquestes indústries no seran consumits  tan solament al propi país, sinó simultàniament a tots els continents del món. Al lloc de les velles necessitats, satisfetes  amb productes de cada país, en sorgeixen de noves que, per a la seva satisfacció, exigeixen els productes dels països i els  climes més allunyats. Al lloc dels antics aïllament i autosuficiència locals i nacionals sorgeix un tràfic universal, una  dependència universal de totes les nacions entre elles. I com en la producció material, així també en l'espiritual. Els  productes intel·lectuals de les nacions singulars esdevenen un patrimoni comú. La unilateralitat i la limitació es fan cada  dia més impossibles, i de les moltes literatures nacionals i locals es forma una literatura universal.

La burgesia, amb la millora ràpida de tots els instruments de producció, amb un perfeccionament infinit de les comunicacions,  també arrossega totes les nacions, les bàrbares incloses, cap a la civilització. Els preus econòmics de les seves mercaderies  són l'artilleria pesada amb què enderroca totes les muralles xineses, amb què obliga a capitular l'odi més entossudit dels  bàrbars a tot allò estranger. Obliga totes les nacions a adoptar les formes de producció burgeses, si no volen arruïnar-se;  les obliga a introduir en el seu si l'anomenada civilització, és a dir, les obliga a fer-se burgeses. En un mot, crea un món  a imatge i semblança seva.

La burgesia ha sotmès el camp al dominí de la ciutat. Ha creat ciutats enormes, ha augmentat en un grau molt elevat la  població urbana respecte a la rural, i d'aquesta manera ha arrencat una part considerable de població a la idiosincràsia de  la vida rural. Així com ha fet el camp dependent de la ciutat, ha fet els països bàrbars i semibàrbars dependents dels  civilitzats, els pobles pagesos dels pobles burgesos, Orient d'Occident.

La burgesia elimina cada vegada més la disgregació dels mitjans de producció, de la propietat i de la població. Ha aglomerat  la població, ha centralitzat els mitjans de producció 1 ha concentrat la propietat en unes poques mans. La conseqüència  necessària de tot això ha estat la centralització política. Províncies independents o lligades per llaços federals molt  fluixos, províncies amb interessos, lleis, governs i duanes diferents han estat unides en una nació, un govern, una llei, un  interès nacional de classe, una frontera duanera.

La burgesia, en el seu domini de classe tot just centenari, ha creat forces de producció més quantioses i grandioses que no  havien fet totes les generacions pretèrites plegades. Submissió de les forces de la natura, maquinària, aplicació de la  química a la indústria i a l'agricultura, navegació a vapor, ferrocarrils, telegrafia elèctrica, continents sencers artigats,  rius fets navegables, poblacions senceres sorgides com bolets; ¿quin segle anterior hauria sospitat que unes forces de  producció semblants Poguessin estar adormides en el si del treball social?

Hem vist, doncs,  que els mitjans de producció i de comunicació, sobre la base dels quals s'alçà la  burgesia, es generaren en la societat feudal.

En un estadi determinat de l'evolució d'aquests mitjans de producció i de comunicació, les condicions en què la societat  feudal produïa i mercadejava, l'organització feudal de l'agricultura i la manufactura, en un mot les relacions feudals de  propietat, no correspongueren més a les forces de producció ja desenvolupades. En comptes d'afavorir la producció la  frenaven. I es van transformar en altres tantes cadenes. Calia fer-les saltar a miques. Hom les hi va fer saltar.

El seu lloc va ser ocupat per la lliure competència amb una constitució política i social adequades, amb el domini econòmic i  polític de la classe burgesa.

Davant els nostres ulls es produeix un moviment semblant. Les condicions burgeses de producció i intercanvi, les relacions  burgeses de propietat, la societat burgesa moderna, que ha creat com per art d'encantament uns mitjans de producció i de  comunicació tan potents, tot això s'assembla al bruixot que, ja no pot dominar més les forces subterrànies que ell mateix  havia evocat. Fa desenes d'anys que la història de la indústria i del comerç, no és més que la història de la revolta de les  forces modernes de producció contra les condicions modernes de producció, contra les relacions de propietat que són les  condicions de vida de la burgesia i del seu domini. N'hi ha prou enumerant les crisis comercials que amb les seves  reaparicions periòdiques plantegen d'una manera sempre més amenaçadora el problema de la persistència de tota la societat  burgesa. En les crisis comercials s'anihila regularment una gran part no solament dels productes fabricats, sinó també   de les forces de producció ja creades. En les crisis esclata una epidèmia social que  hauria semblat un contrasentit a totes les èpoques pretèrites: l'epidèmia de la superproducció. Tot de cop la societat es  troba arrossegada en una situació de barbàrie momentània; una carestia, una guerra general d'extermini  semblen haver-li substret tots els queviures; la indústria, el comerç, semblen arruïnats, i per què? Doncs  perquè posseeix massa civilització, massa queviures, massa indústria, massa comerç. Les forces productives que es troben a la  seva disposició ja no serveixen més per a fomentar  les relacions de  propietat burgeses; ben al contrari, han esdevingut massa potents per a aquestes relacions que ara els són un obstacle; tan  aviat com superen aquest entrebanc arrosseguen tota la societat burgesa en el desordre i posen en perill l'existència de la  propietat burgesa. Les relacions burgeses s'han tornat massa estretes per a contenir les riqueses que produeixen. Per quins  mitjans supera la burgesia les crisis? D'una banda amb la destrucció obligada d'una gran quantitat de forces de producció, de  l'altra banda amb la conquesta de nous mercats i amb l'explotació més intensificada dels mercats ja existents. I de quina  manera, això? Doncs de tal manera que prepara crisis més generals i més violentes encara, i redueix els mitjans de prevenir  aquestes crisis.

Les armes amb que la burgesia ha abatut el feudalisme ara es giren contra la mateixa burgesia.

Però la burgesia no ha fabricat solament les armes que li porten la mort; també ha creat els homes que empunyaran aquestes  armes: els treballadors moderns, els proletaris.

En la mateixa mesura que es desenvolupa la burgesia, és a dir, el capital, es desenvolupa també el proletariat, la classe  dels treballadors moderns, que només poden viure en tant que troben treball, i només troben treball en tant que el seu  treball augmenta el capital. Aquests treballadors que es veuen obligats a vendre's de mica en mica, són una mercaderia com  qualssevol altre article de comerç, i per això són sotmesos igualment a totes les vicissituds de la competència, a totes les  fluctuacions del mercat.

A causa de la divisió del treball i de l'extensió de la maquinària, el treball dels proletaris ha per dut tot caràcter  independent, i amb això tot atractiu per als treballadors. Aquests es converteixen en un mer accessori de la màquina, dels  quals només s'exigeix el moviment de mà més simple, més monòton, més fàcil d'aprendre. Les despeses que provoca el  treballador es limiten, per això, quasi només als queviures que li calen per a la seva manutenció i per a la reproducció de  la seva espècie. El preu d'una mercaderia, però, i per tant el del treball, és idèntic als seus costos de producció. En la  mateixa mesura, dones, que la repugnància del treball augmenta, disminueix el salari. Encara més, en la mateixa mesura que  augmenta la maquinària i la divisió del treball, augmenta la massa  del treball, sigui per un  augment de les hores de treball, sigui per l'augment del treball exigit en un temps donat, per l'acceleració de la marxa de  les màquines, etc.

La indústria moderna ha transformat el taller petit de l'artesà patriarcal en la gran fàbrica del capitalista industrial.  Masses de treballadors concentrats a les fàbriques són organitzades militarment. Són posats, com soldats rasos de la  indústria, sota el control de tota una jerarquia de sots-oficials i oficials. No són solament serfs de la classe burgesa, de  l'estat burgès, sinó que són reduïts diàriament i a cada moment a la servitud de la màquina, del vigilant i sobretot de cada  un dels fabricants burgesos. Aquest despotisme es fa mes mesquí, odiat i irritant com més obertament proclama el guany com al  seu objectiu.  Com menys habilitat i força exigeix el treball manual, és a  dir, com més es desenvolupa la indústria moderna, més és arraconat el treball dels homes pel de les dones.  Diferències de sexe i d'edat ja no tenen cap més valor social per a la classe proletària. Només  hi ha instruments de treball que produeixen unes despeses diferents segons l'edat i el sexe.

I quan l'explotació de l'obrer pel fabricant ha arribat a la seva fi amb el pagament en metàl·lic del salar(, heus aquí que  se li tiren al damunt tots els altres elements de la burgesia, el propietari de la casa, el botiguer, el de la casa  d'empenyoraments, etc. Els estaments que fins avui han format la petita classe mitjana, els petits industrials, mercaders i  rendistes, els artesans i pagesos, totes aquestes classes s'enfonsen en el proletariat, en part perquè els seus petits  capitals no basten per al funcionament d'una gran indústria, i sucumbeixen davant la competència dels capitalistes més grans,  i en part perquè la seva habilitat ve devaluada pels notis modes de producció. Així, el proletariat és reclutat de totes les  classes de la població.

El proletariat travessa diferents estadis d'evolució. La seva lluita contra la burgesia comença amb la pròpia existència.
Al principi combaten els treballadors individualment, després els treballadors d'una fàbrica, després els treballadors d'una  branca laboral en un lloc donat contra el burgès individual que els explota directament. No dirigeixen els seus atacs  solament contra les relacions burgeses de producció, sinó que els dirigeixen contra els mateixos instruments de producció  destrueixen les mercaderies estrangeres que els fan la competència, fan malbé les màquines, calen foc a les fàbriques,  cerquen d'aconseguir altre cop la situació desapareguda del treballador medieval.

En aquest estadi els treballadors formen una massa escampada per tot el país i esmicolada per la competència. Un agrupament  massiu dels obrers no és cap conseqüència de la seva pròpia unió, sinó conseqüència de la unió de la burgesia, que per a  assolir els seus propis fins polítics ha de posar en moviment tot el proletariat, mentre encara pot fer-ho. En aquest estadi,  doncs, els proletaris no combaten els propis enemics, sinó els enemics dels seus enemics, les restes de la monarquia  absoluta, els grans terratinents, els burgesos no industrials, la petita burgesia. Tot el moviment històric es troba  concentrat, dones, a les mans de la burgesia; cada victòria que s'aconsegueix així és una victòria de la burgesia.

Però amb el desenvolupament de la indústria, el proletariat no solament es multiplica, sinó que es concentra en masses més  grans, la seva força creix, i això ho sent cada dia més. Els interessos, les condicions d'existència a l'interior del  proletariat s'identifiquen cada vegada més pel fet que la maquinària esborra més i més les diferencies del treball i fa  baixar quasi a tot arreu el salari en un nivell igualment baix. La competència creixent dels burgesos entre ells mateixos i  les crisis comercials que en sorgeixen necessàriament fan cada vegada més fluctuant el salari dels obrers; el perfeccionament  incessant i sempre més ràpid de la maquinària fa cada dia més insegures totes les seves condicions d'existència; les  col·lisions individuals entre els obrers i els burgesos prenen cada dia més el caràcter de col·lisions entre dites classes.  Els treballadors comencen així a formar coalicions  contra els burgesos;  s'agrupen per tal de defensar els seus salaris. Fins i tot funden associacions permanents per proveir-se de queviures durant  les revoltes eventuals. Esporàdicament esclata la lluita en forma de tumults.

De tant en tan guanyen els obrers, però només transitòriament. El resultat real d'aquestes lluites no es l'èxit immediat,  sinó la unió, cada cop mes estesa dels treballadors. Aquesta unió ve afavorida pels creixents mitjans de comunicació, creats  per la gran indústria i que posen en relació entre ells els obrers de localitats diferents. Però només cal contacte perquè  les múltiples lluites locals, que tenen arreu el mateix caràcter, se centralitzin en una lluita nacional, de classes. Tota  lluita de classes és, però, una lluita política. I la unió, per a la qual els burgesos de l'edat mitjana necessitaren segles  amb els camins veïnals, els proletaris moderns, amb els trens, la porten a cap en pocs anys.

Aquesta organització dels proletaris en classe, amb això en partit polític, ve destrossada constantment per la competència  entre els obrers mateixos. Però reneix sempre de cap i de nou, sempre més forta, més sòlida, més potent. I, aprofitant les  divisions a l'interior de la burgesia, la constreny al reconeixement en forma legal dels interessos particulars dels obrers.  Per exemple, la llei de la jornada de deu hores a Anglaterra.

Les col·lisions a l'interior de la vella societat afavoreixen de moltes maneres el desenvolupament del proletariat. La  burgesia es troba en una lluita constant: al principi contra l'aristocràcia; més tard contra els grups de la mateixa burgesia  els interessos dels quals es posen en contradicció amb el progrés de la indústria; sempre contra la burgesia de tots els  països estrangers. En totes aquestes lluites es veu obligada a apel·lar al proletariat, a valer-se de la seva ajuda i, per  consegüent, a arrossegar-lo cap al moviment polític. És ella mateixa, doncs, que ofereix al proletariat els elements de la  pròpia educació,  és a dir, que li dóna les armes contra ella mateixa. A  més, com hem vist, amb el progrés de la indústria, parts senceres formant part de la classe dominant són llançades al  proletariat o, almenys, els són amenaçades les condicions d'existència. Aquests grups també aporten al proletariat una massa  considerable d'elements d'educació. 

Finalment, als temps en què la lluita de classes s'acosta al moment decisiu, el procés de dissolució a l'interior de la  classe dominant, a l'interior de tota la vella societat, pren un caràcter tan violent, tan viu, que una petita part de la  classe dominant se'n desprèn i s'uneix a la classe proletària, a la classe que porta el futur a les mans. De la mateixa  manera que una part de la noblesa es passà a la burgesia, ara es passa al proletariat una part de la burgesia, i molt  especialment una part dels ideòlegs burgesos que han arribat a comprendre teòricament tot el moviment històric.

De totes les classes que avui s'oposen a la burgesia, només el proletariat és una classe autènticament revolucionaria. Les  altres classes decauen i s'extingeixen amb la gran indústria; el proletariat, en canvi, n'és el producte més genuí.

Els estaments mitjans, el petit industrial, el petit comerciant, l'artesà, el pagès, tots, combaten la burgesia per tal de  salvar de la ruïna la pròpia existència com a classe mitjana. No són, doncs, revolucionaris, sinó conservadors. Més encara,  són reaccionaris que miren de fer girar enrera la roda de la història. Si són revolucionaris ho són només en vista al seu pas  imminent cap al proletariat, i no defensen els seus interessos actuals sinó els futurs, i renuncien als punts de vista propis  per acceptar els del proletariat.

El subproletariat (Lumpenproletariat), aquesta putrefacció passiva de les capes més baixes de la vella societat, és llançat  en molts llocs al moviment per mitjà de la revolució proletària; però, d'acord amb totes les seves condicions d'existència,  sempre està disposat a deixar-se comprar per a intrigues reaccionàries.

Les condicions de vida de la vella societat ja han estat destruïdes en les condicions de vida del proletariat. El proletari  no posseeix res; les seves relacions amb la dona i els infants no té res en comú amb les relacions familiars burgeses; el  treball industrial modern, la moderna subjugació al capital, iguals a Anglaterra que a França, a Amèrica que a Alemanya,  l'han despullat de tot caràcter nacional. Les lleis, la moral, la religió, son per a ell altres tants prejudicis burgesos,  sota els quals s'amaguen altres tants interessos burgesos.

Totes les classes precedents que en el passat havien conquerit el poder, cercaren d'assegurar la posició ja aconseguida  sotmetent tota la societat a les condicions del seu profit. Els proletaris només poden conquerir les forces de producció  socials amb l'abolició del seu propi mode d'apropiació precedent i present, i amb això tots els modes d'apropiació que han  existit fins avui. Als proletaris no els cal assegurar res del seu; només els cal destruir totes les seguretats privades   i totes les assegurances privades que han existit fins avui.

Tots els moviments precedents han estat moviments de minories o en interès de minories. El moviment proletari és el moviment  independent de la immensa majoria en interès de la majoria immensa. El proletariat, la capa més baixa de la societat actual,  no es pot alçar, no es pot incorporar sense fer saltar en l'aire tota la suprastructura de capes que constitueixen la  societat oficial.

Encara que no ho sigui pel seu contingut, la lluita del proletariat contra la burgesia és, en primer lloc i per la seva  forma, una lluita nacional, En primer lloc el proletariat de cada país ha d'acabar, és clar, amb la seva pròpia burgesia.

En descriure les fases generals de l'evolució del proletariat hem seguit la guerra civil més o menys amagada en el si de la  societat actual, fins al punt en què esclata en una revolució oberta i el proletariat fonamenta el seu domini a través de  l'enderrocament violent de la burgesia.

Tota la societat precedent recolzava com havem vist, en l'oposició entre les classes opressores i les oprimides, Per tal de  poder oprimir una classe, però, cal assegurar-li unes condicions en el marc de les quals pugui almenys viure la seva  existència servil. El serf de la gleva pogué, tot i romanent en la seva servitud, guanyar-se el caràcter de membre de la vila  (Kommune), així com el petit-burgès esdevingué burgès sota el jou de l'absolutisme feudal. L'obrer modern, en canvi, en lloc  d'elevar-se amb el progrés de la seva indústria, s'enfonsa sempre més per sota les condicions de la seva pròpia classe.  L'obrer es torna el pobre de solemnitat, i el pauperisme es desenvolupa més de pressa  encara que la població i la riquesa. De tot això es fa palès que la burgesia és incapaç de continuar sent  per més temps la classe directora de la societat, i d'imposar a la societat les condicions d'existència de la seva classe com  a llei normativa. És incapaç, de dominar, perquè és incapaç d'assegurar als seus esclaus l'existència en el marc de la seva  esclavitud, perquè es veu obligada a deixar-los enfonsar en una situació en què els ha de mantenir en comptes d'ésser  mantinguda per ells. La societat no pot viure més sota d'ella, és a dir, l'existència de la burgesia ja no és compatible amb  la societat.

La condició essencial  per a l'existència i el domini de la classe burgesa és  l'acumulació de la riquesa a les mans de particulars, la formació i multiplicació del capital; la condició del capital és el  treball assalariat. El treball assalariat recolza exclusivament en la competència dels obrers entre ells mateixos, El progrés  de la indústria, del qual la burgesia és agent involuntari i passiu, posa al lloc de l'aïllament dels obrers per mitjà de la  competència, la seva unió revolucionària per mitjà de l'associació. Amb l'evolució de la gran indústria es treu, doncs, de  sota els peus mateixos de la burgesia la base sobre la qual produeix i s'apropia els productes. La burgesa produeix sobretot  el els seu propi  enterramorts. La seva desaparició i la victòria del proletariat són  igualment inevitables.

Notes

el:Μανιφέστο του Κομμουνιστικού Κόμματος/Κεφάλαιο 1: Αστοί και Προλετάριοι
ru:Манифест коммунистической партии/Часть I