Clar és e molt a tots los amadors
Clar es é mòlt á tot los amadors, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
 Clar es e molt / a tots los amadors, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

Altres versions
Clar és e molt      a tots los amadors,
y a tots aquells      que de mi han sabut,
que mon semblant      no és huy conegut.
D'aver sentit      Amor e ses dolors
no·m fa mester      testimonis haver,
ne blan parlar      ab persuasions,
ne falagar      orelles ab rahons:
favor ha gran      paraula dient ver.

Perque·ls estrems      ha cerquats mon voler,
en aquest món      no ha trobat semblant;
los que·ls migs lochs      en Amor van cerquant
no·ls defallí      trobar tot llur mester.
Amor en mi      tant ha loch convinent,
qu·en altra part      se veu ésser estrany;
son lauger pes      ja dón·al món afany:
als muscles meus      és càrech molt plaent.

No farà molt      lo qui serà crehent,
vehent d'Amor      en mi lo seu procés:
la grossa part      d'Amor en mi gran és,
de l'altra·m call      qu·és fort dar a·ntenent.
Los actes grans      d'aquest·amor mostrats,
jutjau-los tots,      vós qui més n'enteneu;
los no toquats      perdon, si·m repreneu,
car segur só      dels ben enamorats.

Mos sentiments      són axí alterats
quant la que am      mon ull pot divisar,
que no m'acort      si só·n terra ne mar
y els membres luny      del cor tinch refredats.
Si·l trob en part      on li pusqua res dir,
yo crit algú      perque ab ell·escús
aquesta por,      perqu·ella no·m refús,
crehent mon mal      de mala part venir.

Tal pena, donchs,      ¿qui la pot sostenir
com yo, vehent      que·m degra sser grahit,
per molt amar,      d'ardiment ser fallit,
e mon voler      estrem veig desgrahir?
Ans só jutjat      hom pech e sens amor,
o sens calor      alguna naturall;
e si no·m fos      la fama cominal,
ja fóra mort      per sobresgran dolor.

No trob en mi      poder dir ma tristor,
e de açò      me'nsurt un gran debat:
lo meu cor diu      que no n'és enculpat,
car del parlar      la lengua n'és senyor.
La lengua diu      qu·ella bé ho dirà,
mas que la por      del cor força li tol,
que sens profit      està, com parlar vol,
e, si ho fa,      que balbucitarà.

Per esta por      vana la penssa stà,
sens dar consell      per execució;
no és senyor      en tal cas la rahó,
l'orgue del cors      desbaratat està.
La mà no pot      suplir en lo seu cas,
mou-se lo peu      no sabent lo perqué,
tremolament      per tots los membres ve,
per que la sanch      acorre al pus llas.

¡O tu, amor,      qui ab ulls cluchs estàs
quant vols partir      tos amargosos dons!
No compenssant      los mèrits e rahons,
ta voluntat      regeix fortunat cas;
vulles pensar      l'incomportable dan
que lo món reb      de tos fets deseguals.
Qui pren de tu      delits, degr·aver mals,
e plora·quell      qui degr·anar trufan.

Tornada

Lir entre carts,      les coses periran
que dintre ssi      estan en desacort.
Y Amor a ssi      no gusrda de fer tort;
com guardarà      lo qui·l serveix  d'engan?

Font: Bloc personal DMRQ, sine data

Ausiàs March
Poesia