Un tros de paper - Menudències
I

Jo estava per posar CÒLERA amb lletres molt grosses, per títol
d'aquest article; mes com hi ha gent tan espantadissa, si molt
convé el llançarien i, francament, el periòdic no el fem perquè el
llancin, sinó perquè el guardin i se l'estimin molt.

Per això en fem pagar un ral.

II

Endemés, sí. Hi ha incrèduls que no donen fe a cap miracle. ¡Com
es coneix que no han presenciat els miracles de la por!

És tan gran el número de devots d'aquesta divinitat immortal, que
qui no ho veu és cego, com deia Napoleon parlant de la revolució.

Ja podem dir que entre nosaltres s'ha acabat l'exclusivisme
religiós; perquè rendim culte públicament al catolicisme i a la
por.

III

Enraonen dues senyores en una cantonada.

La una tracta de comprar uns coberts de metall blanc. L'altra li
diu:

-Vagi amb cuidado que no l'enganyin. A casa en vàrem comprar de
baratos abans d'ahir, i ahir vàrem tenir un disgust de mort,
perquè al vespre ja s'havien tornat negres.

Una que passa sent les últimes paraules, es gira plena de llàstima
a les interlocutores, apreta el pas, i se'n va a casa dient:

-Disgust de mort? Es varen tornar negres? això és el còlera, ¡i
després aquests brètols que fan diaris posen que no hi ha res!
¡Ai, pobres de nosaltres!...

I... ¿saben què succeeix a la que ha interpretat tan malament unes
paraules sense connexió?

Que de por, li agafa... (ara ja es pot dir) còlic i tremolor, i
sembra l'alarma per tot allí a on passa, dient molt convençuda:

-Jo almenys ja sé _dos cassos_, contats per una senyora de la
família; i no em vinguin a dir que potser van morir d'altra cosa;
perquè ¡es varen tornar negres!

IV

Cap al tard de la nit passa un senyor per un carrer, i veu uns
balcons oberts i llum encès.

-Ja hi som, diu. Aquí hi deu haver un mort.

I para bé l'orella.

Una senyora de la casa parla amb una veïna del davant i diu:

-Ja li asseguro que n'hem tingut un gran sentiment al cap de tants
anys de conèixer-la... però, no hi ha hagut remei! Demà a les onze
se'n enduran la caixa.

-No hi ha dubte- diu l'home; -la caixa? mort tenim. Algun pobre
senyor d'edat.

I no hi tal mort ni tal aca, sinó que la senyora ha tingut de
despatxar una criada que estimava però que se'n prenia massa per
lo llarg temps que estava amb la família, i la caixa de què
parlava era la de la roba...

V

-Sí, sí- diu un home a sos amics; -ahir en arribant a casa la vaig
trobar morta.

Parla d'una tomaquera que tenia al terrat; però la poruga que sent
dir «morta», lo primer que fa és esglaiar-se; després, se'l mira i
pensa: si era la seva dona, vet aquí un viudo que fa planta.

VI

Els botiguers que han fugit a França procuren fer escolliment de
robes de colors foscos, amb l'esperança de que l'hivern vinent mig
Barcelona portarà dol.

Baldament no en venguin mitja cana!

Els corredors y dependents d'escriptori aprenen de fer baguls,
maletes i sacs de nit pels fugitius; que ara és negoci.

Els adroguers fan babarotes a tothom amb ampolletes de càmfora,
sofre, te, esperit de vi i demés caterva d'ingredients
anti-colèrics, que per als esporuguits són un espectacle pitjor
que la malaltia.

VII

La meitat dels que es queden és per força.

Pregunteu-los si se n'aniran, i amb una rialleta mes falsa que una
mula guita, vos responen:

-Ca, de cap manera! Jo no tinc por. Es dir... per ara, el que toca
avui, em quedo.

VIII

Surt un òmnibus d'un extrem de la ciutat, portant una família
fugitiva, i per a anar a l'estació del ferrocarril té de passar
per molts carrers.

Al vespre se reuneixen uns parents i diu el noiet:

-Aquesta tarda, amb el papà, al carrer de Sant Pau- per exemple
-hem vist un cotxe d'allò més llarg, ple de gent, i a dalt tot de
baguls i matalassos.

-Jo també n'he vist un així mateix a la Rambla- diu l'àvia -Tothom
se'n va!

-Nosaltres n'hem vist un altre al carrer de Fernando,- diu la tia.

-Oh! la minyona també ha vist una família entera que se n'anava
cap al camí de ferro, pel carrer de Jaume primer. Ai! Tothom se'n
va!

-Sí, tothom se'n va! Nosaltres hem vist un gran carruatge ple de
gom a gom amb tot lo del llit, a la plaça de l'Angel.

-I quan jo hi enviat la minyona, n'ha vist un altre pel mateix
estil al carrer de la Princesa. És que tothom se'n va!

Tota aquella gent no ha vist, en substància, sinó un òmnibus, i
per ells es com si se n'hagués anat a mig Barcelona

IX

Al vespre, l'un pren aigua de pega.

L'altre goma.

Tots duen canonets de càmfora a la boca.

Com la por fa corrípies...

Envien a buscar un metge, i l'endemà el despatxen per burro,
perquè la por no la cura cap metge.

X

-Què tal? què han sentit a dir?

-Per ara... res.

-Doncs miri, avui ha passat dues vegades el cotxe dels morts.

-Carambas! Ahir vespre per la Rambla no es trobava una ànima.

-No veu que tothom és fora? Nosaltres hi anàvem sempre amb les
cosines i les noies del primer pis; Pero ara...

-Que també són fora?

-No; però no surten, fan com nosaltres. Escolti, per no haver-hi
de trobar ningú...

El mateix diuen les meves germanes i la família de l'oncle
Francesc. Com tothom és fora, no surten al vespre.

-I és natural; ahir varen venir la padrina i el padrí i també ho
deien: «¿Què en farem de sortir, si tothom és fora?»

-Ca! si és un fàstic! tothom és fora!

Tots els espantats es fiquen al últim recó de casa, i per
cohonestar la seva por, exclamen:

-No es troba una ànima!

XI

Ara, si es mor un vell de cent anys, tot seguit trobareu qui
digui:

-Ja n'ha petat _un altre_! I això que diuen que no hi ha res.

Ja no es pot mal parir; ni tenir febres, ni encadernar-se
sisquera; de tots els mals ne diuen còlera els porucs.

Si vostè es talla els cabells i el veu pel carrer un d'aquests,
se'l mira arrufant el nas i diu:

-No m'agrada la cara d'aquest home, no sé què li trobo: molt serà
que... jum!

XII

-Què tal, senyor Genís, té gaire por?

-Jo no, senyor. No vull fer valenties temeràries, però estic molt
tranquil. M'hi posat sofre a les plantes dels peus, m'entén,
vostè? porto el canonet de càmfora, que mai és mal, vaig un poc
més abrigat, me comprèn? rego la casa amb cloro, aromatiso bé les
viandes, prenc te amb aigua naf, sí, senyor, no surto de nits, he
fet llogar una casa a la muntanya per un si acàs, no treballo per
no amohinar-me, i m'entretinc en pensaments agradables. Ara me'n
vaig a comprar un ninxo, que la dona no està gaire bona.

XIII

-Déu los guard. Diu el pare si em faria el favor de pagar-me
aquest compte.

-Noi, digues-li que el metge i el governador m'han aconsellat que
no em carregui de cap; amb això no estic per negocis. Torna pel
setembre... o per l'octubre, si som vius.

* * *

I bé, cavallers, que durarà gaire, això?

X.

Un tros de paper
Sàtires