Tant he amat que vinch en desamar
Tant he amat que vinch en desamar, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
 Tant he amat / que uinch en desamar, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

Altres versions
Tant he amat      que vinch en desamar,
sí com aquell      qui amichs ha tengut;
per llur defalt      havent-lo decebut,
a tot lo món      se gira·n aÿrar.
La gran amor      port·ab si càrrech gran,
viure no pot      sens gran sosteniment;
lo seu semblant      voler l'és sostinent,
y, aquell no ferm,      amor va tremolan.

Qui ama poch      no deu ser desijan
que son amat      li sia strem volent,
car poch voler      no és delit sintent
del gran voler      que li porta l'aman.
Sol per amor      se desija·ltr·amor:
per si mateix      no porta·ltre delit;
e dóna cels,      dant congoxós despit,
si lo delit      d'ésser amat no·ncor.

Ja en amor      no seré durador,
car son afany      sobrepuja·l delit.
Al temps antich      yo degra sser exit,
que ignoscent      era tot amador,
e l'ome vell      solia sser fadrí;
y en temps present      és vell qui barba met.
Cascun·amor      vol temps sens calt ne fret:
yo crem d'ivern      e d'estiu tremolí.

Lo meu voler      en amor no fartí
d'ésser entés      e molt menys satisfet;
Déu, mi e·l món      a tot oblit tramet;
és molt escàs      lo grat que yo·n sentí.
Per aquell preu      qu·Amor deu ser venut,
yo, dant aquell,      no viu que l'atengués;
aquell voler      que sens dir és entés,
per mal sentir      no fon bé conegut.

Ab gran voler      de parlar, yo fuy mut,
per no trobar      rahó qui·m satisfés
a ma dolor,      que bastament digués;
e per ço fuy      hom sens amor tengut.
Mon cor sostrach      la paraula de se,
ma boca tench      aquella no passàs,
vergonya y por      guardaren aquest pas,
e no fon vist      com d'amor tal cas ve.

Menys mal d'aquest,      qual fort cor lo sosté?
¿Qui és aquell      qui soptós no sclatàs,
que sa dolor      a mostrar no bastàs
e fos cregut      hom sens amor e fe,
e son voler      vengués ésser jutjat
per saber gros      e voler desleal;
l'entendre seu      vehent lo cominal,
que fos entés      d'enteniment tapat?

Si ans de temps      só vist blanc e ruat
e lo meu cors      mostr·aver passat mal,
serà per ço      com Amor ja no val
a·quell a qui      Natur·à·namorat.
Per Déu a mi      solament yo no planch,
mas a cascú      qui·n tal cas se verà;
bé son yo cert      qu·en tot no·m semblarà,
car per honor      yo·m sech en pus alt banch.

Tornada

Amor, Amor,      vostre poder és manch,
o de sens grat      ésser podeu reptat;
qual d'aquests noms      voleu en vós posat,
de qualsevol      costat jaheu en fanch.

Font: Bloc personal DMRQ, sine data

Ausiàs March
Poesia