Aquelles mans que jamés perdonaren
Aquelles mans que james perdonaren, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
 Aquelles mans / que james perdonaren, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

Altres versions
Aquelles mans      que jamés perdonaren
han ja romput      lo fil tenint la vida
de vós, qui sou      de aquest món exida,
segons los fats      en secret ordenaren.
Tot quan jo veig      e sent, dolor me torna,
dant-me recort      de vós, qui tant amava.
En ma dolor      si prim e bé·s cercava,
se trobarà      que delit s'i contorna;
donchs, durarà,      puys té qui la sostinga,
car sens delit      dolor crey no·s retinga.

En cor gentil      Amor per mort no passa,
mas en aquell      qui per los vicis tira;
la quantitat      d'amor durar no mira,
la qualitat      d'amor bona no·s lassa.
Quant l'ull no veu      e lo toch no·s practicca,
mor lo voler,      que tot per ells se guanya;
qui·n tal punt és,      dolor sent molt estranya,
mas dura poch:      l'espert ho testifica.
Amor honest      los sants amants fa colrre:
d'aquest vos am,      e Mort no·l me pot tolrre.

Tots los volers      que·n mi confusos eren,
se mostren clar      per lur obra forana:
ma car se dol,      car sa natura u mana,
perqué·n la Mort      sos delits se perderen;
en sa dolor      m·arma és enbolcada,
de qué llur plor      e plant per null temps callen.
En tal dolor      tots los conorts me fallen,
com, sens tornar,      la que am és anada.
Mas l'altr·amor,      de amistança pura,
aprés sa mort,      sa força gran li dura.

Aquest·amor,      si los pechs no la crehen,
és ver senyal      del bé qu·en ell·abita:
aquesta és      qui sens dolor delita,
y ells cechs volers      de prop aquesta·s vehen.
Lo voler cech      del tot ell·illumena,
mas no en tant      que leve·l cataracte,
e si posqués      fer sens empaig son acte,
no fór·al món      hull ab gota serena;
mas és axí      com la poqua triagua,
que molt verí      sa virtut li apagua.

Aquell voler      qu·en ma carn sola·s causa,
si no és mort,      no tardarà que muyra;
l'altre per qui      dol contínuu m'abuyra,
si·m deffaleix,      no serà sens gran causa.
Ell pot ser dit      voler concupiscible,
e sol durar,      puys molt de l'arma toqua,
mas fall per temps,      car virtut no invoca,
e d'un costat      és apetit sensible.
Aquests volers      l'amor honesta·m torben,
perqu·entre mal      e bé mes penses orben.

D'arma e cors      és compost l'hom, contraris,
per qué·l voler      e l'apetit contrasten;
tot quant aquests      de lluer natura tasten
és saborós      e vitals letovaris.
Altre voler      qu·en mig d'aquests camina,
és atrobat      que no té via certa;
cuyd·haver port      en la plaja deserta,
e lo verí      li sembla medecina.
Aquest voler      ab arma y cors converssa,
naix d'ells e fa      la obra d'éls diverssa.

Tres són les parts      vers on mos volers pugen,
e per semblant      vénen per tres maneres;
entre ssi han      contràries carreres,
delits portants      e d'altres que m'enugen.
Quant los delits      del cors la penssa·m mostra,
yo sent dolor      car són perduts sens cobre.
Altra dolor      sent que·m vist tot e·m cobre,
com pens que Mort      ha tolta l'amor nostra.
L'altre voler      rahó y natura funden,
que sens dolor      molts delits ne abunden.

Lo loch on jau      la dolor gran que passe,
no és del tot      fora de mes natures,
ne del tot és      fora de lurs clausures;
lo moviment      creu que per elles passe.
Aquell voler      qu·en mi no troba terme
és lo mijà      per on dolor m'agreuja;
l'estrem d'aquest      fora natur·alleuja,
fort e punyent,      mas encansable verme.
Oppinió      falssa per tots és dita,
que fora nós      e dintre nós habita.

D'aquest·amor      les demés gens tremolen;
aquesta és      sentida y no sabuda;
poques gents an      sa causa coneguda;
delits, dolors      per ella venir solen.
Lo cors per si      lo seu delit desija,
l'arma·naprés      lo sent, e vol atényer
lo propri seu,      al qual no·s pot empényer,
car tot és fals,      d'on ella se fastija.
D'aquests contrasts      aquest·amor escapa,
que veritat      no ateny ab sa capa.

Tant és hunit      lo cors amb la nostr·arma,
que act·en l'om      no pot ser dit bé simple:
algú no és      vers l'altr·umil e simple:
contrast se fan,      hu contra l'altre s'arma.
Mas és tan poch      lo contrast a sa hora,
qu·en fets del cors      l'arma no fa gran nosa;
y en contemplant,      axí l'arma reposa,
que, bé représ,      lo cors d'açò no plora.
Aquesta pau      en mi no és mol longa,
per qué dolor      més que·ll delit s'allonga.

Dolor yo sent      e sembl·a mi estrema;
no só en punt      de voler consell rebre,
e de negun      remey me vull percebre,
ans de tristor      he presa ja ma tema.
Si·m trob en punt      que dolor no m'acorde,
ja tinch senyal      ab qué a dolor torne:
recort sos fets      d'amor, e allens borne;
d'ascí scapant      ab oci no·m concorde.
Son espirit      ab lo cors yo contemple;
tant delit sent      com l'om devot al temple.

De pietat      de sa mort ve que·m dolga,
e só forçat      que mon mal haj·a plànyer;
tant he perdut,      que bé no·m pot atànyer,
Ffortuna ja      no té qué pus me tolga.
Quant ymagín      les voluntats hunides
y ell converssar,      separats per a sempre,
penssar no pusch      ma dolor haja tempre,
mes passions      no trob gens aflaquides;
e si per temps      elles passar havien,
vengut és temps      que començar devien.

Mes volentats      mos penssaments aporten
avall y amunt,      sí com los núvols l'ayre;
adés me dolch,      puys dolor no sent gayre,
e sent dolors      qu·ab si delits comporten.
Quant pens que·lls morts      de res dels vius no pensen
e les dolors      que pas sens grat se perden,
mos sentiments      han mal, e no s'esperden
tant que d'amor      e dolor se deffenssen;
e pas dolor      qu·en la d'infern s'acosta,
com en est món      no la'm veuré de costa.

En altre món      a mi par que yo sia
y ells propis fets      estranys a mi aparen;
semblant d'aquells      que mos juhís loaren,
lo fals par ver,      la veritat falsia,
Los mehus juhís      la dolor los offega,
lo loch no y és      hon primer habitaven.
Si és, no tal      com ans del cas estaven;
alterat és:      la Mort. Y asò·m fa brega
tal e tan fort,      qu·altre matant, mi mata.
No ssé com és      que lo cor no m'esclata.

Alguns han dit      que la Mort és amarga;
poden-ho dir      los qui la sabor senten,
o de per ssi      o com per altre tenten
sa fort dolor,      qu·entre totes és larga.
Per mi no tem,      per altre l'é temuda;
puys fon cruell,      ja pietat no m'haja;
qui·n terra jau,      no tem pus aval caja:
en l'esperat      ma sperança·s perduda.
O partiment      dolorós, perdurable,
ffent en dolor      mi comparat diable!

No preu los béns      que yo sol posseesca,
car plaent res      home sol no pratica;
la Mort no tem,      que lo món dampnifica,
sinó que tem      que·l cel me desfallesca.
Tot cas yo mir      ab una egual cara:
res no·m fa trist,      e ja, molt més, alegre;
no és color      desobre, blanch o negre:
vers mi no y ha      cosa scura ne clara.
Tot quant Amor      e Por me pogren noure,
ffiní lo jorn      que li viu los ulls cloure.

Segons lo cas      ma dolor no és tanta
com se requer      per un mortal damnatge;
sobre tots mals      la Mort porta·vantatge:
yo l'he sentit      e de present m'espanta.
Segons l'Amor,      del dan no port gran signe,
e volgra yo      qu·en lo món fos notable,
dient cascú:      "Veus l'ome pus amable",
e que plangués      cascú mon fat maligne.
Aquell voler      caussat per cos·onesta,
mentre seré,      serà mostrant gran gesta.

Tan comun cas,      ¿per qué tan estrem sembla
al qui per sort      la Mort en tant lo plaga?
¿Per qué·n tal cas      la rahó d'om s'amaga,
e passió      tota sa forç·assembla?
Déu piadós      e just cruel se mostra:
tant és en nós      torbada conexença!
Ffluxant dolor, primer plega creença,
mas ferm saber      no·s en potença nostra.
Als que la Mort      toll la muller aymia
sabran jutjar      part de la dolor mia.

Tot ver amich      a son ver amich ama
de tal amor      que Mort no la menyscaba,
ans és fornal      qu·apura l'or y acaba,
lexant-lo fi,      e l'àls en fum derrama.
D'aquest·amor      am aquella qu·és morta,
e, tement, am      tot quant és de aquella.
L'espirit viu.      Donchs, ¿quina maravella
que am aquell?      E res tant no·m conforta.
Membra'm la Mort,      e torn en ma congoxa,
e quant hi só,      dolor pas com me floxa.

Accident és      Amor, e no substança,
e per sos fets      se dón·a nos conéxer;
quant és ne qual      ell se dón·a paréxer;
segons d'on part,      axí sa força lança.
Sí com lo vent,      segons les encontrades
on és passat,      de ssi calt o fret gita,
axí Amor      dolor da o delita,
segons lo for      del loch hon ha lançades
ffondes rahils:       o sus cara de terra,
o sobre fanch,      o sus molt aspra serra.

Amor en l'om      dos lochs disposts atroba,
car hom és dit      per ses dues natures:
lo cors per si      vol semblant de sutzures,
l'arma per si      d'un blanch net vol sa roba.
D'ells hahunits      surt amor, d'algun acte
que no·s diu bé      qual d'ells més part hi faça;
cascú per si      algun delit acaça,
y, aquell atés,      l'altre·n porta caracte.
E veus la Mort      que llur voler termena:
lo bo no pot, no basta que l'offena.

Morint lo cors,      a son amant no·l resta
sinó dolor,      per lo recort del plaure;
ffallint aquell,      no tard·amor en caure:
ffallint lo sant,      defall la sua festa.
Alguns delits      que·n l'arma pels cors vénen,
són los composts      que·ls amadors turmenten,
e cascú d'ells      tanta y qual dolor senten
segons del cors      o de l'arma part prenen;
e, mort l'amat,      amor és duradora
tant quant lo mort      del viu té gran penyora.

Ço qu·en passat      enbolt e confús era,
és departit:      lo gra no·s ab la palla;
esperiment      altre no·m pens hi valla;
per la Mort és      uberta la carrera.
Ma carn no ssent;      donchs no·s pot fer que ame,
car ja no és      ço que sentir hi feya;
si voler tinch,      pech és lo qui no crehia
que l'espirit      de pur·amor s'enflame,
cobejant molt      que déu s·arma s'enporte;
açò dubtant,      que yo pena reporte.

Si·n nostr·amor      pens ésser fi venguda
e d'ella pert      esperança de veure,
sinó que tost      vinch en açò descreure,
l'arma·n lo cors      no fóra retenguda.
Si bé los morts      en lo món no retornen,
ans d'ésser mort      noves sabré d'aquella.
Stat és ja:      donchs, no·s gran maravella,
açò sperant,      mos sentiments sojornen;
e si cert fos      qu·entre los sants fos mesa,
no volgra yo      que de Mort fos defesa.

O Déu, mercé!      Mas no ssé de qué·t pregue,
sinó de mi      en lo seu loch aculles;
no·m tardes molt      que dellà mi no vulles,
puys l'espirit      on és lo seu aplegue;
e lo meu cors,      ans que la vida fine,
sobre lo seu      abraçat vull que jaga.
Fferí'ls Amor      de no curable plaga;
separà'ls Mort:      dret és qu·ella·ls vehine.
Lo jorn del Juhy,      quant pendrem carn e ossos,
mescladament      partirem nostres cossos.

Font: Bloc personal DMRQ, sine data

Ausiàs March
Poesia