Puys me trob sol en amor, a mi sembla
Puix me trob sol en amor, á mi sembla, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
 Puix me trob sol / en amor ami sembla, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

Altres versions
Puys me trob sol      en amor, a mi sembla
qu·en mi tot ço      sia costuma stranya:
Amor se pert      entre gents per absença,
e per la mort      la mi·amor no fina,
ans molt més am      a vós en mort qu·en vida,
e yo perdon      si algú no·m vol creure:
pochs són aquells      qui altres cosses creguen
sinó semblants      d'aquelles que·ls avenen.

Ma dolor fort      lo comun córs no serva;
tota dolor      lo temps la venç e gasta;
no dich qu·en tot      a tot·altra dessemble:
en quantitat      molt prop d'altres se jutja;
en qualitat      ab les altres discorda.
Seguint l'Amor      d'on ella pren sa forma,
gran part del temps      seca dolor me dóna
y algun delit      ab altra dolor dolça.

Dins lo cors d'om      les humors se discorden;
de temps en temps      llur poder se transmuda:
en un sols jorn      regna malenconia,
n·aquell mateix      còlera, sanch e fleuma.
Tot enaxí      les passions de l'arma
mudament han      molt divers o contrari,
car en un punt      per ella·s fan los actes,
e prestament      és en lo cors la causa.

Axí com l'or      que de la mena·l traen
està mesclat      de altres metalls sútzeus,
e, mes al foch,      en fum se'n va la liga,
lexant l'or pur      no podent-se corrompre,
axí la Mort      mon voler gros termena:
aquell fermat      en la part contrassemble
d'aquella que      la Mort al món l'à tolta,
l'onest voler      en mi roman sens mescla.

Dos volers són      que natura seguexen,
e cascú d'ells      l'om per natura guien;
sí acte·nsemps      fan mal o bé atracen
seguons qual d'ells      en l'altre ha domini.
Quant la rahó      l'apetit senyoreja,
és naturall      de l'hom tota sa obra,
e lo revers      sa natura li torba,
e no ateny      la ffi qu·en tots fets cerca.

Quant l'apetit      segueix la part de l'arma,
l'ome va dret,      seguint natura mestra,
car la major      part la menor se tira
e ves la fi      qe va lo cami troba;
e l'appetit      volent son necessari,
l'ome no fall,      si no trespassa l'orde,
e si s'estén      més que natura dicta,
surt-ne voler      fals, oppinionàtich.

Les voluntats      que per natura vénen,
en certitut      e terme són compreses.
L'altre voler      passa d'om les natures;
son senyal cert      és que no l'enclou terme.
De tots aquests      passions mantengueren
mescladament,      sí com mesclats jahien;
mas bé distints      són aprés de son opte,
e separats      los sent, quasi vissibles.

Molts són al món      que mos dits no·ntengueren
e ja molts més      que d'aquells no sentiren.
¿Qui creure pot      qu·entr·amors vicioses
voler honest      treball per estar simple,
gitant de ssi      maravellós effecte
estant secret      per força dels contraris?
Dolç y agre·nsemps,      llur sabor no·s distinta;
ella vivint,      mos volers aytals foren.

Dolrre's del mort      ve de amor comuna,
e de açò      yo·m sent tot lo dampnatge:
ffugir les gents      quisque sien alegres
y aver despit      que jamés lo dol fine.
Tot delit fug      com a cosa·nemiga
car un bé poch      entre grans mals dol porta,
e met poder      que·m torn dolor en àbit,
perque de goig la sabor jamés taste.

Senyals d'amor      qu·en tal cas hòmens senten,
yo trob en mi      que sens dolor se prenen:
si res començ      yo·n corromp lo principi,
per qué la fi      de res mi no contenta.
Molt e pus fort      tot·amor me da fàstig,
e sembl·a mi      ser cosa·bominable;
s·algun delit      entre mes dolors mescle,
de ffet lo pert      e torn a ma congoxa.

Si·l penssament      per forç·a·ltra part lance,
d'ell acordant,      ab gran sospir lo cobre;
en lo començ      ab dolor en mi entra,
no passa molt      que m'és dolor plaïble.
Decrepitut      ma natura demostra,
car tota carn      a vòmit me provoca;
grans amadors      per llur aymia morta
són mi semblants      en part: al tot no basten.

Si res yo veig      d'ella, dolor me dóna,
e si·n defuig,      par que d'ella m'aparte;
los temps e lochs      ab lo dit la'm senyalen,
segons en ells      delits o dolors foren;
e són-ne tals      que la'm demostren trista,
altres, e molts,      mostrants aquell·alegra.
E pas dolor      com jamés li fiu greuge,
e volgr·açò      ab la mia sanch rembre.

Amor és dat      conéxer pells efectes.
Sa cantitat      no té mesura certa:
gran és o poch      l'amador segons altre,
e poder pren      Amor, segons on entra.
La qualitat      és tal com segons guarda,
car de semblants      és forçat que s'engendre;
la carn vol carn,      l'arma son semblant cerca,
d'ells naix fill bort      als engenrrants contrari.

Qui ama carn,      perduda carn, no ama,
mas en membrant      lo delit, dol li resta.
En tot·amor      cau amat e amable;
donchs, mort lo cors,      aquell qui ell amava
no pot amar,      no trobant res que ame.
Amor no viu,      desig mort y esperança,
y en lo no-res      no pot haver espera;
quant és del cors,      la Mort a no-res torna.

Si la que am      és fora d'aquest segle,
la major part      d'aquella és en ésser;
e quant al món      en carn ella vivia,
son espirit      yo volguí amar simple.
E, donchs, quant més      qu·en present res no·m torba?
Ella vivint,      la carn m'era rebel.le;
los grans contrasts      de nostres parts discordes
canten, forçats,      acort, e de grat, contra.

De mon voler      jutge cascú la causa,
e farà poch      vehent en mi les obres;
la mi·amor      per la Mort no és morta,
ne sent dolor,      vehent-me lo món perdre.
Yo am, e tem      ab honesta vergonya,
l'esperit sol      de la qui Déus perdone,
e res de mi      ne del món no cobege
sinó que Déu      en lo cel la col.loque.

Tornada

Mare de Déu,      si és en purgatori
son espirit      per no purgats delictes,
sí ton Fill prech      no guart los prechs d'on vénen,
mas lla on van.      Mos pecats no li noguen!

Font: Bloc personal DMRQ, sine data

Ausiàs March
Poesia