No só gosat en demanar mercé
No só gosat en demanar mercé, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
 Non so gosat / en demanar merçe, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

Altres versions
No só gosat      en demanar mercé
a ma dolor      que del tot m'abandon;
un poch espay      la prech de temps que·m don
a poder dir      lo mal que d'ella·m ve.
E si mon cor      en sa força retorn
y el torbament      de l'enteniment pert,
porà saber      qui d'amor no és cert
Ira i Amor      com dins mi han contorn.

Sí com l'om cech      no coneix nit ne jorn
si dels vehents      ell no és avisat,
d'Ira y Amor      no ssé qual m'à ssobrat;
haja'n avís      dels qui m'estan entorn!
Yo desig molt      qu·Amor m'abandonàs,
car sola és      la causa de mon mal,
mas de poder      Ira no té cabal
qu·en contr·Amor      yo tant me rebel.làs.

E si remey      a ma dolor trobàs,
fóra content,      car yo·n desig exir:
los vostres fets      me fan vós avorrir
e no·s pot fer      que ab vós praticàs.
Mon partiment      no pusch ben acabar:
en vós penssant,      estrany turment n'atench,
e quant l'estat      de mi saber m'estrench,
ladonchs yo caych      en mi pus ignorar.

No ssé remey      potent mi consolar,
si altr·amor      nova no conseguesch.
¡O tu, Amor,      colp vell guareix ab fresch,
o de aquest      me vulles bandonar!
Veges mon cor      en quina dolor jau;
en ton ostal      no mereix tan dur llit.
Qui és l'om viu      d'on sies mils servit?
Tant és humill,      qu·esforç no·l pot fer brau.

Plagués a Déu      qu·ab mi mateix fes pau,
mi acordant      ab cor ferm a la mort.
Yo mir e pens      si·l món ha cas tan fort
com de Amor      e d'Ira sser esclau.
Afany té sats      l'om dos senyors sirvent;
e quant més, donchs,      essent ells enemichs?
Quant hu complach,      l'altr·és vers mi inichs;
no ssé com bast      complaure'lls egualment.

Tornada

O foll·Amor!      Si és ver que·l jovent
és ocasió      de tu a mi forçar,
si bé lo món      rés tant no pot prear,
vellea·m plau,      qui de mals és sement.

Font: Bloc personal DMRQ, sine data

Ausiàs March
Poesia