No·m clam d'algú qu·en mon mal haja colpa
No 'm clám d' algú qu' en mon mal haja colpa, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
 Nom clam d'algu / queun mon mal haja colpa, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

Altres versions
No·m clam d'algú      qu·en mon mal haja colpa;
si·m clam de mi,      yo·n passe ja ma pena:
defora mi      és la causa qui·l mena,
mas dintre mi      és aquell qui m'encolpa.
No ssé si·m ve      per falta de l'entendre,
fals estimant      les coses presentades,
o l'apetit,      per sobredesijades,
és occasió      que no les puch entendre.

Menys de caler      enteniment despendre,
tot quant Déu féu      és bo per sa natura:
Ell establí      a tota creatura
terme de bé      e no·n pogués més pendre;
e l'ome foll      sa natura regira
e met valor      on degun preu se troba:
despulla si      e dón·a l'estrany roba;
gràcia fa,      de si mateix la tira.

L'ull de l'hom pech      totes les coses mira
desobre ssi,      essent elles jusanes,
y a sson voler      vol portar les foranes;
e quant no pot,      en contra Déu sospira,
no compenssant      com en ell és la falta,
per no dompdar      l'appetit no fartable:
penssant que és      bastant e sats durable
la cosa que      és poca, e tost salta.

Assats en hom      és la rahó malalta
c·a sson voler      portar vol tota cosa,
ne sab que l'hom      en lo món no reposa
si del forçat      que sofir se desalta.
Donchs, ¿quant és foll      lo qui vol l'inposible
e té's per cert      qu·és molt leus de atényer,
ne sab que may      l'apetit pot estrényer,
si donchs no·l met      en lo cert e posible!

Tant lo sentir      e l'entendr·és fal·lible
com en menys temps      haïra l'om o ama:
viure li plau      e vol honor e fama,
e dins breu temps      li és cosa terrible.
Donchs, ¿qué serà      dels qui·n les dones volen
amor gentil,      amor e gran bonesa?
dien que·lls fa      la Fortuna malesa,
per no saber      d'on los ve per qué·s dolen.

	No és molt poch      als qui ben amar solen
saber d'on ve      per qué dolor sofiren.
Ab cor d'aver      tot bé complit, requiren
per don·amar,      y ans d'aver, per Déu colen,
per ignorar      Amor e sa natura.
E ignorant      les dones e lur ésser,
cuyden que·l pa      qui·ls da fam, los deu péxer;
e dura tant      la fam com l'oradura.

Gràci·ateny      aquell qui no atura
en la error,      sinó mentre ignora.
Mas com coneix,      moltes veus no se'n plora,
e no se'n part      ne·n penedir met cura;
e a las veus,      la falta coneguda,
partir-se'n vol      e lo partir l'agreuja,
perque li plau      y és temps que s'i alleuja,
sperant qual      part d'ell serà vençuda.

	Enemich és      de la cosa sabuda
l'enteniment,      si veritat no guarda;
donchs de amor      follia és sa guarda,
puys dins breu temps      de blanch en negre·s muda.
No pens algú      la colpa d'Amor sia,
ne de l'amat,      mas de l'amant, qui ferma
sa voluntat      en loch on no ha ferma.
Foll és aquell      qui·l vent fermar volia.

Lo qu·és derer      met l'om en primeria,
e no u coneix      fins que no·s temps que·s faça;
quant l'apetit,      totes coses abraça,
e lexa y vol      ço que fer no·s poria:
ladonchs l'om veu,      si és sabent, l'errada,
com ne per qué      no ateny lo que cerqua;
lo savi pren      lo proffit de sa cerca,
lo foll roman      en sa trista·ncontrada.

Ans de haver      la cosa desijada,
és de saber,      haüda, quant contenta;
e ço no·s sab,      si l'om primer no tenta
l'ésser de ssi      e del que li agrada,
e que primer      son apetit strengua
a no voler      lo que rahó no vulla.
De l'hom vestit      mal pendre fa despulla;
menys és de fer,      tolre'l ans que la prenga.

Pus fàcilment      yo crech que l'hom atengua
tolrre's desig      qu·en aquel metre terme.
¿Qual és aquell      qu·en loch llenegant ferme
son peu, que tost      en terra no s'estengua?
Donchs qui d'amor      segurament vol viure,
los moviments      ab fermes rahons tolgua;
e qui d'açò      no és bastant s'estolga,
més prop li és      lo plorar que lo riure.

A cobejar      és hom primer deliure
que no haver      de les coses sciença,
perqué no té      franca la conexença
dones y amor      en loch degut assiure.
No ssé com és conexença primera
que·ls apetits      mortificats no sien;
ella val poch,       si ells camí desvíen,
y ells van com orbs,      si no·n prenen carrera.

A tots aquells      qu·en lo món han manera
de abraçar      totes coses mundanes,
com pus n'auran      veuran ells y elles vanes.
Ffugir del món      és la dreta carrera.

Tornada

Vós, mon senyor,      haveu sciença vera,
y ells apetits      mals a vós no contrasten;
mostrau a molts,      qui u saben e no u tasten,
si·l passionat      ha la rahó sancera.

Font: Bloc personal DMRQ, sine data

Ausiàs March
Poesia