Cert és de mi que no me'n cal fer compte
Cert es de mi que no me 'n cal fer compte, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
 Cert es demi / que no men cal fer compte, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

Altres versions
Cert és de mi      que no me'n cal fer compte
per fer contrast      Amor, qui tant me força.
Ira, yo·t prech      que lo meu cor m'esforça;
los meus affanys      sol a tu los recompte.
Envergonyit,      confés la mia colpa,
com no m'esforç      contra·l desig orrible
que·m ve d'Amor,      si bé·l trob molt terrible.
Semblant a·aquell      qui·ls sancts alguns encolpa,
yo prench conort      com per son colp tals jahen;
infern és ple      dels qui Amor complaen.

Tant com en mi      és e fon soportable
de contrastar      e vençre la batalla,
yo he complit,      dins mi sentint baralla,
tal que no·m fon      un altre comparable.
Yo desig tant      com lo cor me soporta,
e per aquest      desig am y ahire;
puix la que am      ab grat e desgrat mire,
torbat me sent,      costum passat no·m porta.
Yo am e·m dolch      coneixent mi que ame;
d'ella·m delit,      e més com la desame.

Los béns que y sent      en ell·amar m'enpenyen,
e los seus mals      per avorrir no basten,
e són tan grans      e tant a mi contrasten,
que moltes veus      als béns de mort estrenyen.
No passa molt      que Amor los empara
e fa qu·oblit,      sens perdó, sa gran falta;
Ira no mor,      mas està com malalta,
mentre Amor      té gran força encara.
Quant Ira·s mou,      Amor de mi·s desterra;
romanch en pau,      com entr·ells no ha guerra.

D'esperiment      no passe gran fretura.
Yo sé Amor      e Ira com s'avenen
dins l'amador,      e de quant aquell penen
de tal dolor      que no soffir mesura.
Si amat só,      dolor serà ma vida;
si desamat,      al risch serà mon viure;
mas tost seré      de mal o bé delliure:
breu serà·n mi      la batalla finida.
Ésser amat      és dolor mentre visca,
mas lo desig      sens consell mi arrisca.

Qui és lo foll      qui·n contr·Amor s'ergulla?
Segurs són d'ell      los morts y els no sensibles,
mas no alguns     qui són d'Amor passibles;
qui vol ser fort,      de la carn se despulla.
En mi he vist      un singular exemple:
quant he pensat      d'Amor del tot estorçre,
contra mi vaig      camí que no puch torçre,
portant-me'n part,      la qual si bé contemple,
no puch dar pas      plaent a mon coratge;
ab cor tirat      vaig faent mon damnatge.

En temps passat      sentí dolor estrema,
mas no és menys      aquesta present, fresca.
Aquesta·s fel,      no toca res de bresca,
e par a mi      qu·ab mans lo cor me prema.
No pot durar      que no·m leix o que·m mate;
ella és fort      perqu·ab delit no·s mescla:
hon lo delit      e dolor fan sa mescla
ésser no pot      que·l cor hon són esclate;
perqu·a mi plau      que muyra o que·m passe:
esclatar vull      més que, si languint, lasse.

Semblant a·quell      qui la Mort vol ampendre
e quant l·és luny      ab rahons la menaça,
veent-la prop si,      pau vol e ell·abraça,
jurant que may      tal assaig volrà·npendre,
ne pren a mi      qu·en contr·Amor m'esforce,
durant l'esforç      tant com ma rahó basta,
e pert-se tost,      car no té ferr·en asta;
fugir vull d'ell,      si bast fer que no·m force,
mas tot mon cos,      per ell, contra mi s'arma
e poca part      rebel.lada de l'arma.

Partir no·m puch      del loch hon la he vista.
Donchs, ¡quant desig      de veure sa persona
e tem de mort      si bon esguart no·m dóna!
E si·l me fa,      dolor altra m'entrista,
car ymagín      que altre l'à sentida,
la su·amor      e son esguart benigne,
e yo he vist      aquell bo e maligne.
Plaent me fon      e molt adolorida,
e tant com més      en ella yo·m delite,
pensant que tal      féu ab altre, despite.

Plagués a Déu      que perdés yo la pensa,
perque·m jaquís      aquesta gran congoxa!
En pijor vinch      si aquella m'afloxa,
puix quant hi torn,      yo reb major offensa,
car no·s pot fer      algun delit no·m membre,
e per aquell      més dolor me turmenta.
Davant la tinch      e sembla'm que la senta;
no sé la nit      o lo jorn qual dech tembre;
yo fuy amat,      e no tant com pensava;
sens retenir,      mon voler bandonava.

Tots los senyals      que l'amador acaben
yo trob en mi,      que no fall hu que y sia;
per ella vinch      en tristor y alegria:
tots los meus senys      forans e dins ho saben;
car no veig res      sinó ella que m'alte,
no desig toch      de ninguna·altra dona;
alguna veu      no·m par que sia bona,
son cors no bell,      e yo no me'n desalte.
Ymaginant,      car no y sé pus en ella,
ses parts pel tot      am en gran maravella.

No solament      la pens haver perduda,
e per açò      dolor mortal m'agreuja,
mas he sabut      que Amor no m'alleuja
de tot son pes,      mas la manera·m muda;
e perque yo      en los deserts habite,
ha'm fet saber      que amat no puch ésser,
e volgra yo      primer lo meu desésser
que si d'amor,      yo amant, no·m delite.
No·m plau amar      e menys que a mi amen;
mas si yo am,      muyren los qui·m desamen.

Yo creguí ferm      que sentir no poguera
en mi amor      ne·n la person·amada,
ne per la carn      l'agués tant desijada,
no ymaginant      qu·en ser amat venguera;
hun gest mostrant      dona ficta honesta,
e sentiment      praticant d'amor acte,
sens recelar      ha fet en mi fals tracte,
prenint-me·l cor,      e part alguna·m resta.
La que roman      té occupada Ira,
e quant se mou,      tot quant só a si·m tira.

Lo gest dels ulls      e de aquells la forma
fet han en mi      passió molt estranya,
per l'apetit      que tot per carn se guanya
ab altre molt      que d'opinió·s forma;
e d'aquest és      lo tot d'ella l'objecte,
no sol lo cors,      mas tota ensemps presa.
En açò és      ma voluntat atesa
molt tardament,      no volent tal effecte.
No vull amar,      e mon apetit ama:
sobre neu veig,      maravellosa flama.

Axí com és      en nós l'ànima tota
en tot lo cors      e tota·n cascun membre
-tallant algú,      no cal per açó tembre
que per aquell      ella romanga rota-,
la mi·amor      és en lo tot d'aquesta,
e si·l veig res      que per desalt m'altere,
no sent en mi      que d'amor despodere;
en lo seu tot      la mia tota resta,
sí com la mar      un punt no se n'altera,
si hom ne trau      una gran albufera.

Yo vull Amor      ab condicions tales,
que, segons ell,      grans contraris empliquen;
ell és tot mal,      e més los qui·l pratiquen,
tots són eguals      en lurs qualitats males.
Son ferm estat,      si és, saber no·s leixa;
aquell instant      no·s jaqueix bé conéixer:
tostemps està      en lo minvar o créixer;
sent-ho aquell      qui molt ab ell se feixa.
Axí com só      compost de molts contraris,
ma voluntat      e l'apetit són varis.

Tornada

Amor, Amor,      los vostres letovaris
són molt amarchs      y a sanitat contraris.

Font: Bloc personal DMRQ, sine data

Ausiàs March
Poesia