L'origen de la família, la propietat i l'estat/La gens i l'estat a Roma
De la saga de la fundació de Roma es dedueix
que el primer assentament es deriva d'un nombre de gentes llatines
unides en una tribu (segons la saga, cent), a la qual aviat s'uní
una tribu sabèl·lia, que per la seua part tenia un
nombre igual de cent gentes, i finalment una tercera tribu que
consistia en elements diversos, també formada de cent gentes,
segons es diu. Tot el conte mostra a primera vista que hi havia poc
d'espontani més enllà de la gens i encara aquesta en
molts casos era tan sols un esqueix d'una gens mare que restava a
l'antiga pàtria. Les tribus duien al front el segell de la
seua agrupació artificial, tot i que la majoria s'havien
format a partir d'elements emparentats i segons el model de l'antiga
tribu crescuda i no feta; això no exclou que el nucli de
cadascuna de les tres tribus pogués ésser realment una
tribu antiga. La baula del mig, la fratria, consistia en deu gentes i
es deia cúria; per tant n'eren trenta.

Que la gens romana era la mateixa institució
que la grega, és conegut; la grega és un
perfeccionament d'aquella unitat social, la forma primitiva de la
qual ens presenten els pells-roges americans, i el mateix es pot dir
sense més de la romana. Podem ésser ara per tant més
breus.

La gens romana tenia si més no en els temps
més antics de la ciutat el següent ordenament:

Dret d'herència recíproc dels membres de la gens; els bens romanen en la gens. Com que en la gens romana com en la grega ja dominava el dret patern, n'eren exclosos els descedents de la línia femenina. Segons la llei de les dotze taules, el dret romà escrit més antic que ens és conegut, primer heretaven els fills com a hereus carnals; en manca llur els agnats (parents en la línia masculina); i en absència llur els membres de la gens. En tots els casos els béns romanien en la gens. Hi veiem la penetració progressiva, a causa de l'augment de la riquesa i de la monogàmia de noves disposicions legals en els usos de la gens: el primitiu dret hereditari igual dels membres de la gens és de primer limitat—molt aviat, com abans hem dit—a la pràctica als agnats, finalment als fills i als llurs descendents en llinatge masculí; en les dotze taules això apareix naturalment en l'ordre invers. 
Possessió d'un cementiri comú. La gens patrícia Claudia rebé després de la seua migració de Regili a Roma un tros de terra per establir-s'hi, a més d'un cementiri comú a la ciutat. Encara sota August fou dut a Roma el cap de Varus, mort al bosc de Teutoburg per soterrar-lo en un gentilitius tumulus; la gens (Quinctilia) tenia per tant encara un túmul particular. 
Festes religioses comunes. Aquestes, les sacra gentilitia, són conegudes.
Deure de no casar-se en la gens. Això no sembla a Roma haver-se traduït en una llei escrita, però el costum restà. De les nombroses parelles matrimonials romanes, de les quals ens han arribat els noms, no n'hi ha cap amb noms gentils iguals per l'home i la dona. El dret d'herència demostra igualment aquesta regla. La dona perd amb el matrimoni els seus drets agnàtics, surt de la seua gens, ni ella ni tampoc els seus fills poden heretar del seu pare o dels seus germans, perquè si no la part de l'herència de la gens paterna es perdria. Això té sentit tan sols sota la suposició que la dona no pot casar-se amb cap company de gens.
Una possessió agrària comuna. Això derivà dels temps antics, d'ençà que es començà a repartir la terra tribal. Sota les tribus llatines trobam la terra dividida en possessió de la tribu, de la gens, de les llars, que llavors difícilment  eren famílies individuals. Ròmul sembla haver fet el primer repartiment de terres entre individus, vora una hectària (dues jugera) a cadascú. Amb tot encara trobam més tard possessions en mans de les gentes, per no parlar de la terra estatal, al voltant de la qual gira tota la història interior de la república.
Deure dels membres de la gens de protecció i assistència mútues. D'això la història escrita tan sols ens mostra recialles; l'estat romà entrà igualment en escena amb aital predomini que des d'un inici el dret de protecció contra injúries li pertocà. Quan Appius Claudius fou empresonat, tota la seua gens dugué dol, fins i tot els seus enemics personals. En l'època de la segona guerra púnica les gentes s'uniren per rescatar els llurs membres gentils presoners de guerra; el senat els ho prohibí.
Dret de dur el nom gentilici. Romangué fins l'època imperial; als emancipats hom els permetia de prendre el nom gentilici del seu antic senyor, però sense drets gentils.
Dret d'adopció d'aliens a la gens. Això es feia mitjançant l'adopció en una família (com entre els indians), la qual cosa comportava l'entrada en la gens.
El dret d'escollir i de destituir el cap no s'esmenta enlloc. Com que, però, en els primers temps a Roma tots els càrrecs s'ocupaven per elecció o nomenament del rei electiu en avall, i també els sacerdots de les cúries hi eren escollits, sembla lògic suposar que pels caps (principes) de les gentes passava el mateix—bo i que també l'elecció dins una mateixa família de la gens hauria pogut ésser la regla.

Vet ací les atribucions
d'una gens romana. Amb l'excepció del trànsit ja
completat al dret patern són el reflex fidel dels drets i
deures d'una gens iroquesa; també ací «apareix
l'iroquès al descobert».Per fer veure la confusió que àdhuc
entre els nostres reconeguts historiògrafs domina encara avui
quant a l'ordre gentilici romà, aportam tan sols un exemple.
En l'estudi de Mommsen quant als noms propis romans de l'època
republicana i augustiana («Römische Forschungen»,
Berlin 1864, I. Volum) s'hi diu:

«A banda dels
membres masculins d'un llinatge, amb exclusió naturalment dels
esclaus, però amb l'inclusió dels adoptats i protegits,
el nom de llinatge correspon també a la dona... La tribu»
(com Mommsen hi tradueix la gens) «és... una comunitat
d'ascendència—real o presumpta o àdhuc
fingida—unida per una comunitat de festes, soterraments i
herència, a la qual poden i han de pertanyer tots els
individus personalment lliures, per tant també les dones. Es
fa difícil però la determinació del nom de
llinatge de les dones casades. Això és clar no s'hi
donà mentre la dona tan sols es podia casar amb un membre del
seu llinatge; i segons els testimonis la dona durant molt de temps
tingué més grans dificultats per casar-se fora que dins
del llinatge, com en el dret, la gentis enuptio, que encara en el
segle VI es concedia el privilegi personal com a recompensa... quan
ara, però, arribaren els diferents matrimonis exteriors,
sembla que la dona en els temps més antics havia de passar per
tant a la tribu de l'home. Res és més segur que la dona
en l'antic matrimoni religiós passava completament a la
comunitat jurídica i sacra de l'home i sortia de la seua. Qui
no sap que la dona casada perd el dret d'herència dels seus
gentils per activa i passiva, i contràriament entra en els
vincles d'herència del seu home, dels seus fills i dels
gentils respectius? I quan el seu home l'adopta com a filla i
s'integra en la seua família, com no pot fer part del seu
llinatge?» (S. 8-11.)

Mommsen sosté per tant que les dones romanes
que pertanyien a una gens tan sols podien casar-se originàriament
dins la pròpia gens dona romana, que la gens romana
havia sigut per tant endògama, no exògama. Aquesta
posició que contradiu tota l'evidència entre els altres
pobles, es fonamenta principalment, si no exclusivament, en un únic
passatge de Livi (Llibre XXXIX, c. 19), on es diu que el Senat
resolgué el 568 de l'urbs, el 186 abans de la nostra era, uti
Feceniae Hispalae datio, deminutio, gentis enuptio, tutoris optio
item esset quasi ei vir testamento dedisset; utique ei ingenuo nubere
liceret, neu quid ei qui eam duxisset, ob id fraudi ignominiaeve
esset – que na Fecènia Hispala tindria el dret de
disposar dels seus béns, de disminuir-los, de casar-se fora de
la gens i d'escollir un tutor, completament com si el seu (difunt)
home li hagués traspassat mitjançant testament aquest
dret; que se li permetria de casar-se amb un home completament
lliure, i que qui la prengués com a dona no se li retregués
per això frau o ignomínima.

Indubtablement que ací per tant se li
concedeix a Fecènia, una lliberta, el dret de casar-se fora de
la gens. I també és indubtable ací segons això
el dret del marit ah establir testamentàriament el dret de la
seua dona a casar-se fora de la gens després de la seua mort.
Però fora de quina gens?

Si la dona hagués de casar-se dins la gens,
com Mommsen suposa, així continuava també després
del matrimoni en aquesta gens. Primer, però, aquesta suposada
endogàmia de la gens és justament allò que cal
demostrar. I segon, si la dona s'havia de casar en la gens, també
naturalment l'home, car si no, no trobaria cap dona. Per tant arribam
fins a deduir que l'home podia llegar a la seua dona
testamentàriament un dret que ell mateix no posseïa;
arribam a un contrasentit jurídic. Mommsen se n'adona també
i assum per tant:

«Per permetre's el matrimoni fora
del llinatge calia de dret no merament la voluntat del potestat, sinó
de l'ensems dels membres de la gens». (S. 10, nota).

Això és primerament una assumpció
força agosarada, i en segon lloc contradiu el text clar del
fragment; el senat li dóna el dret en lloc de l'home,
li'l dóna explícitament ni més ni menys, com li
hagués pogut donar el seu home, però ço que li
dóna és un dret absolut independent de cap altra
limitació; de forma que, quan en faça ús, tampoc
el seu nou home no ho ha de patir; recomana a més als presents
i futurs cònsuls i pretors, de tindre cura que no en resulte
cap mena d'injúria contra ella. La suposició de Mommsen
sembla per tant del tot inacceptable.

O, però: la dona es casava amb un home d'una
altra gens, però continuava en la seua gens natal. Per tant
segons el fragment anterior el seu home tindria el dret de permetre
la seua dona de casar-se fora de la pròpia gens. Això
és, hagués tingut el dret de prendre mesures en els
afers d'una gens a la qual no pertanyia ni per a ni per b. La qüestió
és un contrasentit tan gran, que no cal dir-hi cap mot més.

Resta per tant únicament
la suposició que la dona s'hagués casat en primer
matrimoni amb un home d'una altra gens i passàs pel matrimoni
sense més a la gens de l'home, com també Mommsen admet
de fer per casos així. Així tot plegat s'aclareix. La
dona, separada pel matrimoni de la seua antiga gens i integrada en la
nova agrupació gentil de l'home, hi té una posició
del tot particular. És certament membre de la gens, però
no consanguínia; la forma de la seua entrada exclou des d'un
principi qualsevol prohibició matrimonial dins la gens; a més,
integrada en l'agrupació matrimonial de la gens, hereta a la
mort de l'home dels seus béns, per tant béns d'un
membre de la gens. És natural, per tal que els béns
resten en la gens, se l'haja d'obligar per tant a casar-se amb un
membre de la gens del primer home i no amb cap altre? I quan hom ha
de fer-ne una excepció, qui més competent per
autoritzar-ho que qui li ha de llegar els béns, el seu primer
home? En el moment que li llega un part dels béns i li permet
alhora traspassar aquesta part dels béns mitjançant el
matrimoni o com a conseqüència del matrimoni a una gens
aliena, quan encara els béns li corresponen, no fa més
que disposar literalment de la seua propietat. Pel que fa a la pròpia
dona i la seua relació amb la gens de l'home, és ell
qui l'ha introduïa en aquesta gens per un acte de lliure
voluntat—el matrimoni—; sembla per tant igualment
natural, que siga la persona més adient per permetre-li la
sortida d'aquesta gens mitjançant un segon matrimoni. En breu,
la qüestió sembla simple i evident, una vegada que
abandonam la meravellosa concepció d'una gens romana endògama
i l'entenem amb Morgan com originàriament exògama.

Resta encara una darrera suposició que també
ha trobat els seus defensors, i a més els més
nombrosos: el passatge únicament diria,

«que les noies emancipades
(libertae) no podien sense un permís particular 'e gente
enubere' (casar-se fora de la gens) o si no realitzar cap dels actes
que lligats a la capitis deminutio minima |pèrdua dels drets
familiars|, provocassen la sortida de la liberta de l'associó
gentil». (Lange, «Römische Alterthümer»,
Berlin 1856, l, S.195, on es fa referència a Huschke quant al
nostre fragment livià).

Si aquesta suposició és correcta, el
fragment no demostraria res quant a les relacions entre les romanes
completament lliures i menys encara una llur obligació a
casar-se dins la gens..

L'expressió enuptio gentis apareix únicament
en aquest fragment i mai més en tota la literatura romana; el
mot enubere, casar-s'hi fora, tan sols tres vegades, totes a Livi, i
a més no en relació a la gens. La fantasia que a les
romanes tan sols se'ls permetia casar-se dins la gens, agraeix
únicament a aquest fragment la seua existència. Però
no es pot acceptar en absolut. Ja que o bé es refereix a
limitacions particulars per les emancipades, i per tant no demostra
res per les completament lliures (ingenuae); o bé també
val per les completament lliures, i per tant demostra més
aviat que la dona com a regla es casava fora de la pròpia
gens, però amb el matrimoni passava a la gens del marit; per
tant contra Mommsen i per Morgan.—

Encara gairebé tres-cents anys després
de la fundació de Roma els lligams gentils eren tan forts, que
una gens patrícia, la dels fabis, amb el permís del
senat pogué emprendre una campanya bèl·lica
contra la ciutat veïna de Veies per iniciativa pròpia.
306 fabis haurien sigut mobilitzats i morts junts en una emboscada;
un únic noi endarrerit perpetuà la gens.

Deu gentes constituïen, com s'ha dit, una
fratria, ací denominada cúria i que tenia atribucions
públiques més importants que la fratria grega. Cada
cúria tenia les seues pròpies pràctiques
religioses, santuaris i sacerdots; aquests darrers, en el llur
conjunt, constituïen un dels col·legis sacerdotals
romans. Deu cúries constituïen una tribu, que
probablement, com la resta de tribus llatines, tingué
originàriament un cap electiu—cap militar i sacerdot
suprem. El conjunt de les tres tribus constituïa el poble romà,
el populus romanus.

Al poble romà tan sols hi
podia pertànyer, per tant, qui fos membre d'una gens i a
través d'ella d'una cúria i d'una tribu. El primer
ordenament d'aquest poble fou el següent. Els afers públics
foren duts inicialment pel senat, que, com correctament veié
primer Niebuhr, es composava dels caps de les tres-centes gentes; per
això mateix, com a ancians de la gens, els deien pares,
patres, i el senat en general (consell d'ancians, de senex, ancià).
L'elecció habitual de les mateixes família a cada gens
creà ací també la primera noblesa tribal de
sang; aquestes famílies es denominaven patrícies i
reivindicaven el dret exclusiu d'entrada al senat i a tots els altres
càrrecs. Que el poble amb el temps es deixàs imposar
aquesta reivindicació, transformada després en un dret
real, la saga ho explica en dir que Ròmul havia concedit als
primers senadors i als llurs descendents el patriciat amb aquests
privilegis. El senat, com la bulê atenesa, tenia la decisió
en nombrosos afers i la discussió dels més importants i
especialment en les noves lleis. Aquestes es decidien mitjançant
l'assemblea popular, anomenada comitia curiata (assemblees de les
cúries). El poble es reunia, agrupats en cúries, en
cada cúria probablement segons les gentes, i en la decisió
cadascuna de les trenta cúries tenia un vot. L'assemblea de
les cúries aprovava o refusava totes les lleis, triava tots
els alts càrrecs inclòs el rex (l'anomenat rei),
declarava la guerra (però el senat concloïa la pau) i
decidia com a tribunal suprem, a apel·lació dels
afectats, en tots els casos, on s'hi jugàs la pena de mort
contra un ciutadà romà.—Finalment al costat del
senat i de l'assemblea popular hi figurava el rex, que coincideix
genuïnament amb el basileus grec i de cap manera amb el rei
gairebé absolut, com el pretén Mommsen.
També era el cap militar, el sacerdot suprem i el president de
certs tribunals. No tenia absolutament cap atribució civil o
poder sobre la vida, la llibertat i la propietat dels ciutadans, en
la mesura que això no es derivava del poder disciplinari del
cap militar o del poder executiu del president judicial. El càrrec
de rex no era hereditari; al contrari, probablement a proposta de
l'antecessor en el càrrec, era triat primer per l'assemblea de
les cúries i després nomenat cerimoniosament en una
segona assemblea. Que també era destituïble ho demostra
el destí de Tarquini el Superb.

Com els grecs de l'època heroica, els romans
de l'època dels anomenats reis vivien en una democràcia
militar fonamentada en gentes, fratries i tribus i desenvolupada a
partir d'elles. Tot i que també les cúries i les tribus
foren en part constitucions artificials, es formaren segons els
models autèntics i espontanis de la societat de la qual havien
sorgit i que encara els rodejava per tots els costats. Tot i que
també la noblesa patrícia espontànua havia
guanyat terreny, tot i que els reges cercaren d'ampliar i reforçar
les llurs atribucions, això no alterà el caràcter
fonamental original de l'ordenament, i ens val tan sols això.

Entretant creixia la població de la ciutat de
Roma i del territori romà ampliat per les conquestes
mitjançant la immigració, en part mitjançant els
habitants de les zones sotmeses, majoritàriament llatines.
Tots aquests nous membres de l'estat (la qüestió dels
clients la deixam ara de banda) es trobaven fora de les antigues
gentes, curies i tribus, per tant no constituïen cap part del
populus romanus, el poble romà pròpiament dit. Eren
personalment individus lliures, podien posseir propietat de terra,
havien d'aportar contribucions i servei militar. Però no poden
ocupar cap càrrec ni participar en les assemblees de les
cúries ni tampoc en el repartiment de les terres estatals
conquerides. Constituïen la plebs exclosa de tots els drets
públics. Pel llur nombre sempre creixent, la llur instrucció
militar i armament esdevingueren una força amenaçadora
front l'antic popular ara del tot tancat al creixement. A això
s'afegí que la terra es repartia aparentment de forma força
proporcional entre el populus i la plebs, mentre que la riquesa
comercial i industrial, per bé que no massa desenvolupada, es
trobava principalment entre la plebs.

En la gran foscor que conbreix la prehistòria
completament llegendària de Roma—una foscor encara força
promoguda per les hipòtesis racionalistes-pragmàtiques
i els relats d'autors fonts posteriors de formació jurídica—,
és impossible de dir res de determinat ni de l'època ni
tampoc de l'evolució o del motiu de la revolució que
posà fi a l'antic ordenament gentil. Tan sols és segur
que la causa originària rau en les lluites entre la plebs i el
populus.

El nou ordenament, atribuït al rex Servi
Tul·li, de patró grec, especialment de Soló,
creà una nova assemblea popular, que incloïa o excloïa
sense diferències populus i plebs, segons fessen o no el
servei militar. Tota la masculinitat amb deures militars fou
repartida segons els béns en sis classes. La possessió
mínima per cadascuna de les cinc classes era: I. 100.000 asos;
II. 75.000; III. 50.000; IV. 25.000; V. 11.000 asos; segons Dureau de
la Malle equivalen aproximadament a 14.000, 10.500, 7.000, 3.600 i
1.570 marcs. La sisena classe, els proletaris, consistia en els menys
acomodats, lliures de servei i contribucions. En la nova assemblea de
centúries (comitia centuriata) els ciutadans hi entraven
militarment, per companyies en les llurs centúries cada cent
homes, i cada centúria tenia un vot. Ara bé la primera
classe presentava 80 centúries; la segona 22, la tercera 20,
la quarta 22, la cinquena 30, la sisena simbòlicament també
una. A això s'afegien els més rics constituïts en
cavallers amb 18 centúries; plegades 193; majoria de vots: 97.
Ara bé, els cavallers i la primera classe aplegaven juntes 98
vots, per tant la majoria; si eren d'acord, la resta no eren ni
consultats; l'acord vàlid s'havia pres.

A aquesta nova assemblea de centúries
passaven ara tots els drets polítics de l'anterior assemblea
de les cúries (llevat d'uns de nominals); les cúries i
les gentes que les integraven foren així degradades, com a
Atenes, a societats merament privades i religioses i vegetaren aixó
encara força temps, mentre l'assemblea de cúries aviat
desaparegué del tot. Per eliminat també les tres
antigues tribus de llinatge de l'estat, s'instituïren quatre
tribus locals, cadascuna de les quals ocupava una quarta part de la
ciutat, dotades d'una sèrie de drets polítics.

Així es desencadenà també a
Roma, ja abans de l'abolició de l'anomenada reialesa, l'antic
ordre social fonamentat en els lligams personals de sang, i
substituït per un de nou, fonamentat en la divisió
territorial i la diferenciació pels béns, un veritable
ordenament estatal. La força pública consistia ací
en la ciutatania amb l'obligació del servei militar no
únicament front els esclaus, sinó també front
els exclosos del servei a l'exèrcit i de l'armament, anomenats
proletaris.

Dins aquest nou ordenament, que
l'expulsió del darrer rex i usurpador d'un veritable poder
reial i la substitució del rex per dos caps militars (cònsuls)
amb el mateix poder en el càrrec (com entre els iroquesos) tan
sols el perfeccionaren més—dins aquest nou ordenament es
mou tota la història de la república romana amb totes
les seues lluites entre patricis i plebeus per l'ocupació dels
càrrecs i el repartiment de les terres estatals, amb la
dissolució final de la noblesa patrícia en la nova
classe dels grans propietaris agraris i financers, que
progressivament absorbí tota la propietat de la terra dels
pagesos arruïnats pel servei militar, que amb la instal·lació
d'esclaus en enormes finques agràries, despoblà Itàlia
i amb això no tan sols obrí la porta a l'imperi, sinó
també als seus successors, els bàrbars alemanys.

Notes de Friedrich Engels

Variants textuals