Lo cinquén peu del moltó ab gran cura
Lo cinquen péu del moltó ab gran cura, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
 Lo çinquen peu / del molto ab gran cura, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

Altres versions
Lo cinquén peu      del moltó ab gran cura
yo he cercat      -e no·n té sinó quatre!-,
volent honest      en amor deshonesta
e lealtat      en cor de falsa fembra;
e per amor      he volgut ser alegre,
menys de ser trist,      e ferm en un prepòsit.
Gran amador      de semblant no s'escuse
e que·s trobàs      de Salamó pus savi.

No solament      m'à romàs en la pensa,
ans ho volguí      en les obres foranes;
aquesta·amor      de contemplar no·s farta,
si bé, a temps,      en pensa hom ho forja.
Yo, praticant      d'amor leigs e bells actes,
ymaginí      tals contraris factibles,
e no·m dolch prou      del temps que m'he vist córrer
perque·m roman      en pensa plaent hàbit.

L'engan conech,      mas per obra no·l mostre,
puix que d'amor      del tot yo no·m despulle;
fluix me penit,      car dolor no m'agreuja:
solament bast      aÿrar mi, si ame.
Al grau primer,      bo, del peccant me trobe
que del mal fet      ha conexença fosca,
e, sinó quant,      a temps, desig me torba,
yo só content      ell e son delit perdre.

Volgra'l jaquir      sens elecció mia,
mas que vengués      per alguna ventura
-plagués a Déu      per ser malalt o pobre-,
car si·l jaqueixch,      cert yo sé que me'n repte.
Si bé rahó      en contr·Amor se arma,
veent que·s pert      per ell ma bona obra,
no·m trob esforç,      que del tot m'abandona,
ab tot que més      de contemplar no passe.

En quantitat,      en delit gran no puge,
ans é molt poch,      mas fort per a disolre;
fastig no tem,      por ne sperança·l tempta,
la sua fi      tota dins mi se n'entra.
Puix que no pot      ésser en aquells actes
que de amor      los amadors pratiquen,
pren un remey:      qu·en contemplar se'n munta,
e d'allò viu      que d'amor no·l pot tolre.

Si fos axí      que sens passar principis
yo fos al ple      que Amor l'amant alça,
hon ha delit,      coneixença perduda,
yo só ben cert      qu·en oy Amor no·m fóra.
Mas, ¿qui serà      qu·en delit passar vulla
per gran dolor,      si d'aquell no sent purna?
E yo no am,      e menys amat puch ésser,
e la rahó      tant res no abomina.

La voluntat      Amor no·m senyoreja,
hoc l'apetit,      fins que de mi·m recorde,
mas quant yo pens      totes les circunstàncies,
entre Amor e mi       és gran barrera;
car yo no pens      qu·en ser amat abaste
ne·n sent delit,      per bé que m'i disponga.
És veritat      que no sé qué me'n jutge,
essent amat      si·l retria lo deute.

Pren-me'n axí      com a·quell qui contempla
l'ésser de l'hom      e com és de Déu obra,
e puix ell ve      a contemplar sos actes,
tant avorreix      trobar-s·en lo món home!
Com de Amor      son ésser ymagine
e·ls gentils fets      qu·en l'entendre·m romanen,
yo m'adelit,      e com al voler passe,
per lur excés      e qualitat m'agreuge.

Entench no bé      los mals que Amor atraça,
perqu·altres béns      no sentí en ma vida:
qui·n carçre viu      del començ d'infantea,
ab dol se n'ix      puix en àbit li torna.
Renunciar      no puch lo franch arbitre
de obeir,      si Amor me demana,
e quant amant      e amat ésser pense,
no trob en mi      ésser cosa possible.

Per un portal      ixch de l'hostal de Venus,
per altre y torn      ab les cames trencades,
e yo no pens      qu·en ser amat abaste,
ne·m plau amar,      ne menys me'n desespere.
Yo só aquell      qui·n leig offici·s cria,
sab e no sab      qu·és man e no·n pren altre,
car no pot ser      àbit sens delit reste,
e açò par      en covarts hòmens d'armes.

Mi e mos fets      yo mir ab vista fosca,
no pas com orb,      ne ab la vista clara;
conech mon dan,      mas no tant que me'n dolga:
lo cor no·l sent,      solament bast a creure.
Quant yo m'esforç      que Amor de mi lance,
son bé·m recort      e los mals tots m'obliden;
si·l pens seguir,      de sa dolor m'acorde,
e só membrant      del bé de l'honest viure.

Semblant a·quell      qui ha mal de diable,
e, quant lo pren,      Déu no coneix ne honra,
perqu·és d'aquell      qui té ses virtuts preses,
e puix, jaquit,      torna·n sa coneixença,
quant per la carn      Amor me passiona,
no·m sent rahó      ne mal que per ell vinga.
E quant d'Amor      la part pura contemple,
yo sent delit;      si pas avant, m'agreuja.

Sí com se pert      lo poder de la vista
si l'om està      longament en tenebres,
axí·l voler      se pert si no executa
los fets aquells      d'on havia costuma.
Per ço Amor      sol en la pensa·m resta,
perqu·à lonch temps      que l'obra no pratique;
a mon delit      la dolor no contrasta,
car no sent por      ne sperança·l falaga.

Mentre Amor      dels àbits no arranque,
yo·m dubte molt      qu·en algun temps no brote;
ja no pot ser      qu·en mi·s crie gran arbre:
mon cor li és      com terra molt exorca.
Loch troba·n mi      honsevulla que·s tinga,
sperant temps      lo pus dispost que trobe;
abasta ell,      qu·en sola pensa reste
per l'àbit pres,      que si pèl rau no squinça.

Quant de Amor,      indiferent, yo parle,
sia entés      lo que tot l'ome liga,
e no aquell      qui sols a l'àngel toca,
e menys als bruts,      puix de rahó freturen.
Aquest és dit      amor de home propi,
car és compost      de ses dues natures;
bell és e leig,      segons de qual més toca,
mas no pot fer      que reste menys de mescla.

Si·l voler d'om      en ser amat termena,
és dit amor,      car de la fi pren forma;
e si en carn,      sens res abstraure fina,
és brut voler,      puix més avant no passa.
Axí com és     tot·arma bon·o mala
segons que pren      d'acer o ferre tempre,
Amor és tal      que, segons és composta,
sa valor pren:      lo tal e qual la honren.

Res sens esguart      no·s d'hom pròpria cosa,
car general      és als bruts e als arbres;
del sentiment      lo brut a l'arbr·avança,
e la rahó      a l'hom d'aquells separa.
Donchs l'apetit,      hon la rahó no·s mescla,
no·s propi d'om,      per bé qu·en ell se trobe,
e tant és hom      com més ne participa,
e segons quant,      d'hom se lunya u s'acosta.

No·s dón·Amor      ab tan egual balança
que poch o molt      una part no decante:
o l'apetit      del cors més a si·l tira,
o l'arm·a si per sa part lo se'n porta.
Sí com en l'om      un·humor predomina,
que no és hu      que per egual los haja,
e ve per temps      que·s cambia·l domini,
axí Amor      pratica en nosaltres.

Ésser no pot      que l'arma obre sola
e que lo cors      sens aquella res faça;
res no fa l'hom      que tot no y comunique,
segons ses parts      de l'acte han semblança.
Per bé que·l cors      no vulla res abstracte
e l'esperit      materials no vulla,
d'ells abduys junts      hix Amor que·s diu mixte,
prenint lo nom      d'aquell a qui més sembla.

L'enteniment      no és d'amor la causa,
mas l'apetit,      de que·ls bruts no han falta;
donchs, de amor      axí mateix ne senten,
ab fort desig,      tal qu·en ràbia torna.
La duració      veu hom no ésser molta,
e d'est·amor      los més hòmens s'encenen:
alguns tostemps;      altres segons los troba,
seguint Amor      per l'esguart que·ls inclina.

Si·n gran excés      per son desig l'om puja,
tot lo compost      ses potences té preses,
car segons és      e a qui és amable,
axí ses parts      de amor les carrega,
tirant, fluixant,      creixent, minvant, fent cambis,
volent l'onest,      aprés tot lo contrari
-açò segons      se porta·n fantasia-;
a temps volent      com hom, com brut, com àngel.

Tot enaxí      com lo foch no·s en acte
en lo acer,      mas l'obra·s en potença,
e mes al foch      la calor lo desperta,
car si·n l'acer      no y fos, no scalfaria,
amor en temps      està·n l'hom com defuncta,
e puix reviu,      mostrant-se·n part o tota,
d'hon se veu clar      que restava en l'àbit,
prest en obrar,      mogut per son consemble.

Tot element      elementat no·s simple,
ans és compost      d'un altre son contrari;
mas és tan poch      lo que de l'altre s'ampra,
que bé no·s pot      açò pels senys conéxer.
Tal és Amor,      que·ls actes no ha simples,
car sensuals      són e d'esperit toquen,
mas una part      a l'altra sobremunta,
qu·ella·s diu tot,      segons qual, bella u leja.

Semblant me trob      de l'assetjat en plaça,
hon és lo burch      e fort castell e vila,
e armejant,      perdent forces, lo'n meten
fins al pus fort,      hon no fa ne tem armes;
axí Amor:      mos pensaments lo lancen
fora de mi,      d'un acte aprés l'altre,
fins que roman      en l'àbit sol de pensa,
e·n lo voler,      com a correu, se'n passa.

Sí com lo foll      en pensa rey se forja
fins que perceb      que no ha de rey actes,
e dura tant      estar en ignorança
com ell roman      en pensa de rey ésser,
axí Amor      en pensa m'adelita
fins que la fi      pens que se'n deu atényer:
ans que yo pens      a qui amar, yo ame;
quant l'imagín      d'ella millor, m'espante.

Sí com l'avar      los diners per ells ama,
que no veu res      per que aquells despenga
-a si mateix      no diu que no se n'ampre,
mas no·n sab cas      ne pensa qu·ésser pusca-,
axí Amor      no veig a qué·m profite:
en tant me plau      que de la fi no pense.
Yo no esper,      ne·n desesperar baste;
entre lo mig      d'aquests estrems alleuge.

Un hom és tal      que ama per natura
son fill, en tant      qu·avorrir no·l poria,
e si és foll,      de sos fets se desalta
perque·l veu tal      e ple de cabdals vicis.
Axí d'Amor      ses penses me deliten
per l'àbit pres      que natural repute;
mas per mon temps      de sos fets me desalte,
car totalment      lo trob a mi dessemble.

Amore me plach      tant per sos actes nobles,
que de per si      yo l'am sens esguart altre,
semblant a·quell      qui son bon amich ame
pel que ha fet      e no per lo que faça.
En tant me plach      per delitables obres,
qu·en mi roman      tal signe o caracte,
que perdent yo      l'esguart per qui amava,
aquell delit      am qu·en la pensa·m resta.

Los meus desigs,      si de passió mouen,
de l'àbit pres      lur moviment comença;
ymaginant      com aquells yo sentia,
aquells yo sent      e fa que yo·ls desige;
reconegut,      en dol me converteixen,
conexent mi      no poder aquells rebre
sinó com veig      e del passat m'acorde;
ma passió      no·s mou, e menys per altre.

Axí com és      la sciença del metge
bella·n estrem,      segons si e hon guarda,
axí·n estrem      és la pràtica leja,
e tots los senys      quasi fastig ne senten.
Tal és Amor,      que·l seu ésser és noble;
lo praticar,      odiós e terrible,
car l'esperit      ne pren molt gran angoixa
e lo cors fam,      y en fastig, volant, passa.

Font: Bloc personal DMRQ, sine data

Ausiàs March
Poesia