Les barres de sanch
Dins son palau de Valldaura 
trist està Jofre el Pelós 
mirant son escut que penja 
d’un feix de llances i estocs. 

Els cavallers ja li diuen: 
-De que esteu tan neguitós? 

-De veure ma adarga llisa 
com un llibre sense mots. 

-Llisa n’és la vostra adarga, 
mes té el camp de plata i or. 

-Bé té el camp d’or i de plata, 
mes és un camp sense flors.- 

Mentre diu eixes paraules 
una carta n’ha desclòs; 
la lletra n’és del gran Carles, 
el segell d’emperador:

«Els normands entren a França;
ajudeu-me el meu nebot,
que si vós em deu ajuda
cada braç valdrà per dos.»

Quan les lletres son llegides, 
–Cavallers anem-hi tots.— 

Ja es cobreix de fina malla, 
ja se’n calça els esperons, 
ja se’n volen cap a França; 
bon camí que Déu els do. 

Quan el camí se’ls acaba, 
se’ls comença el treball fort. 

Carles Calb està en batalla 
i els normands li prenen lloc, 
com un mur de ferro verge 
avançant cap a migjorn; 
ragen sang destrals i llances, 
les ballestes ragen foc. 

A la primera envestida 
el mur de ferro se romp; 
els normands van de recules 
per escapar de la mort. 
A la segona envestida 
no se’n veia cap enlloc. 

Els francesos demanaven: 
–Qui és aqueix batallador? 
–El Comte de Barcelona, 
el comte Jofre el Pelós.— 
La darrera de les fletxes 
l’ha ferit a prop del cor. 

Ja l’entren a una tenda 
que prengué als normands traïdors: 
el primer que l’hi visita 
n’és Carles emperador: 
Carles mira ses ferides, 
ses armes mira el Pelós: 

tot mirant les seves armes 
sospirava de tristor. 

–No sospireu, el bon comte, 
mont metge arriba tantost. 

–De les nafres no me’n sento, 
sols me’n sento de l’honor, 
puix en el camp de la guerra 
per mon escut no hi ha flors. 

–Si el teu escut n’està sense, 
ton pit n’està vermellós.— 

Posa els dits en la ferida, 
les passa per l’escut d’or. 

Si el comte Jofre plorava, 
encara plora més fort, 
mes ses llàgrimes de pena 
ja son llàgrimes de goig. 

–Grans mercès, lo rei de França, 
grans mercès, l’emperador. 

Si no puc tornar a veure-us, 
Catalunya i Aragó, 
est testament us envio 
escrit en sang de mon cor; 
graveu-lo en totes mes torres, 
brodeu-lo en tots mos penons, 
i porteu les quatre barres 
a les quatre parts del mon.— 

Oh, soca de nostres comtes, 
Déu no el vol arrencar, no; 
de les barres catalanes 
tu en seràs lo portador: 
grans províncies les esperen 
per gravar-les en son front, 
los espanyols en ses armes 
los catalans en son cor.

Referències 
Text original publicat el 1888 dins del llibre Pàtria, de Mossèn Jacint Verdaguer i Santaló.

Edicions 
 VERDAGUER, Jacint. Pàtria. Barcelona: Estampa de Fidel Giró, 1888. Sense ISBN
 VERDAGUER, Jacint. Obra completa. Vic: Eumo, 2002. ISBN 978-84-7602-719-6.

Jacint Verdaguer
 Poesia