Maleyt lo jorn que·m fon donada vida
Malehit lo jorn que 'm fón donada vida, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
 Maleyt lo jorn / quem fo donada uida, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

Altres versions
Maleyt lo jorn      que·m fon donada vida,
puix tant só vist      en mos volers contrari;
yo só aquell      qui·l pensament he vari
e voluntat      del tot desahunida.
Ab desgrat am      e avorreixch ensemble;
mos senys en mi      conech ésser discordes:
l'ull e lo toch      dabans foren concordes;
si pens qui só,      al que fuy punt no semble.
Avorriment      ab Amor en mi foren,
mas ab desalt      ensemps en mi lavoren.

Qui pot amar      dona de que·s desalte?
Mas bé pot ser      que d'ira ple molt ame.
Mas, ¿qué serà      que reffret e qu·enflame
e fastig port      e qu·ensemps hom se n'alte?
Tant és l'escalf      que pel gest m'enamora,
que no sent res      del fret que·l toch me porta,
ans tot és foch      quant la pensa·m reporta;
l'imaginar      l'amarch dolç assabora,
sí com la mar      los rius la obehexen
qu·en s·amargor      lur dolçor convertexen.

Sens mon voler      yo no·n parteix la pensa
per un desig      que no·m par amor sia,
car no cobeig      la su·amor fos mia,
ans ve a temps      que·m plau me fes offensa;
car per s·amor      la mia se n'obliga
e mi no plau      de tal preu fer-li paga.
No vull son bé      e tinch-ne al cor plaga
de leig fet nou      e de legea antiga,
e ve que dich      que·m plau que l'avorreixca,
mas no pot ser      qu·en tal pensa feneixca.

Quant ymagín      d'aquest·amor la causa,
no la perceb      e menys hon té son siti:
crech que desam,      e quant ne pens ser quiti,
mon pensament      un gran delit se causa,
e no sé com      en tant e tal s'estenga
e trob rahó      per desgrat e per ira.
Quant desgrat sent,      Amor tost a si·m tira,
o almenys fa      que lesió no·n prenga;
en hora·m ve      que son leig m'és bellea,
mas per tostemps      de sos fets he ferea.

Grat e desgrat      ensemps ab mi·s justaren
en algun temps,      amant alguna dona,
car yo volguí      la malvada fer bona,
mas tots los grats      de la carn s'i trobaren.
De present veig      contrasts qu·en mi·s desperten,
car de per si      lo toch e l'ull desamen,
e per lo gest      de gran desig s'inflamen;
aquest esguart      fa qu·en amar s'acerten:
l'ull de per si      e·l toch lur bé no y senten;
per los senys dins      lurs delits se asenten.

Lo toch, per si,      molt no s'i adelita:
quant pren delit,      l'imaginar lo y porta
pel gest, que tal      pensament me reporta
que tot mi·nsemps      per ella tota·m cita.
En amagat,      Amor en mi fa obra;
no trob rahó      per qué tant la cobege,
e lo que veig      no basta que pledege
tal heretat,      de la bossa tan pobra.
Algun temps fon      amar ço que desalta,
no a la carn,      mas per fer Amor falta.

Axí com és      torbat algun bon metge
com del malalt      lo mal no pot conéxer,
e veu bon polç      e sa vida decréxer,
ab bon cervell,      cor, ventrell, melsa, fetge;
dels vuit senyals      mortals qu·Ypocràs posa,
no·n veu algú      e sa vida s'abreuja;
ne pren a mi,      qu·Amor en mi alleuja
e no sé hon      que·m degués fer tal nosa.
Puix que no ull      amar ne amat ésser,
com és en mi      de Amor lo seu ésser?

Sí co·l malalt      que sobre si vol veure
com li sdevench      son accident de febra
-diu que menjant      carn de bou o de lebra
o per fredor      o per mal·aygua beure-,
e no veu res      que per l'accident baste,
de que·l cové      en gran sospita caure,
ne pren a mi,      que no puch juhí traure
quin delit és      lo que d'amor yo taste.
No és en carn,      e la carn mi enclina:
entra per l'ull      e·n lo tot d'ella fina.

Axí com és      bella una persona
tota ensemps,      e no en parts jutjada,
e no·s veu bé      perqu·és tal estimada,
puix no ha res      qu·als bells natura dóna
-en àls està      que·l cors li acompanya,
ço és lo gest      qu·en tal cas l'ull engana-;
Amor pel gest      cors leig amar me mana,
tant qu·en mi veig      speriença stranya:
si·l pens en parts,      la pensa d'ell·aparte,
e quant la veig      o toch, sens alt no·m farte.

Quant yo m'acort      de res qu·en ira·m torne,
si poca és,      lo meu desig s'esforça,
e si és gran,      la ira·n mi pren força
que no ymagín      qu·en amor yo retorne.
Dubte'm que am,      puix son bé no desige,
ans ve a temps      que sa mort no m'és crua;
no prench delit      en res de l'amor sua
e·m plaurà bé      que d'ella yo·m fastige.
Ab tot açò      mon delit és en ella,
prenent-l·en parts      per lo tot de aquella. 

Tornada

Amor, Amor,      yo·m done maravella
de vostres fets,      si degú·s maravella.

Font: Bloc personal DMRQ, sine data

Ausiàs March
Poesia