Aquesta és perdurable dolor
Aquesta es perdurable dolor, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
 Aquesta's la / perdurable dolor, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

Altres versions
Aquesta és      perdurable dolor.
Les que sentí      foren totes a temps,
mas la present      deu viur·ab mi ensemps.
Bé·m fa saber      quant pot en mi Amor!
Ab coxo peu      m'à sseguit y aturat;
atesa és      la pena de mon mal;
fferit me sent      d'una plaga mortal:
és lo remey      fer no res lo passat.

Gran mudament      no pot ser comportat
en poch de temps      sens alteració.
¿Qui pot saber      la dolor en que só,
vinent a mi      per haver molt amat?
Aquella d'on      esperí tot mon bé,
tant quant delit      en mi pot abastar,
per son defalt      me'n convé de lunyar,
e pel camí      d'amor gran ira·m ve.

Tal mudament,      ¿com natura·l sosté,
sens fer senyal      major del qu·és en mi?
Aquella que      per ma vida tenguí,
entre morir      e viure me deté.
Lo meu repòs      treball és convertit,
e lo meu goig      en tristor sens remey;
yo só catiu      com ésser penssí rey,
tot alterat      me trob y esbalahit.

Aquella carn      on lo meu espirit
entrar volgué      abans qu·en paradís,
mi sembla foch      de l'infernal abís,
e moltes veus      no·n vull ésser fugit.
Ans d'acostar      no sent lo mudament,
mas fet l'acost,      sent lo cambi tan gran,
que res no·l pusch      dir quant li só denan,
e pas dolor      d'aquest mal calament

On cab en mi      tan gran alterament?
Si por me pren,      per qué sperança·m vol?
¿Qué és açò      que voluntat me tol,
qu·en bé ne mal      no hus d'enteniment?
O fals Amor,      qui·l loch vedat te plau!
Lexa'm usar      a qui·m mereix desdeny!
¿Per qué·l desig      teu amar me costreny
ço que amar      a mi tant me desplau?

Per qué·l desig      meu contra rahó cau?
Amor ho vol.      ¿Per qué tant li contrast,
e mon desig      cobeja lo fer past
d'aquella carn      on gran amargor jau?
O fals amor,      no poràs pus en mi
sinó forçar      mon apetit escàs;
mon espirit      per força·l jaquiràs:
no amarà      ço que vols de per ssi!

O fort dolor!,      no perdones a qui
per colpa gran      me dóna dol e plant.
Tu, Pietat,      no vulles parlar tant
en la favor      de qui tan mal merí!
Yo am mon dan,      e mon bé avorresch;
lo perqué am,      no és vist; lo perqué
del desamar,      mol clarament ho sé,
e lo carrer      no vist yo enseguesch.

O Déu! Per qué      am a qui avorresch?
En tal contrast,      com vida no·m jaqueix?
Amor no mor      e d'ahirar no·m leix,
quas·igualment      entr·ells a mi partesch.
Saber no·s pot      qual d'ells abans morrà.
Muyra, donchs, yo,      per llur debat finir!
Quant am me dolch      e mal pas mentr·ahir,
lo pus cortés      dolor mortal me fa.

Yo só malalt      havent lo cors tot sa,
cascun·umor      ab l'altra s'acordant.
Mon espirit      és lo dolorejant,
ab l'orgue seu      desacordat està.
Ell de per ssi      vol lo que deu voler:
perdut l'onest     voler, no vol que am;
e mon cor fals      pot haver molt just clam
d'aquell a qui      pietat vol haver.

En la dolor      d'amor delit pot ser,
si ab aquell      ira·nbolta no·s met;
essent lo cas,      ladonchs dolor tramet
contra qui cau      tot lo seu gran poder.
E tant com pus      Amor és gran e bell,
tant sa dolor      és major e pus fort;
en lo cors sa      tota·nfecció·s fort,
y en lo malalt      no·ntén que·s prenga·n ell.

No dech morir      solament ab coltell:
mon cors mig mort      deu ser viand·als cans;
mon cor, partit      entre corps e milans;
mon espirit      tinga lo loch d'aquell
qui volch trahir,      besant, lo Fill de Déu:
aquest és loch      a ell just e degut;
puys ha trahyt      a ssi, Déu no l'ajut,
e·n gran pecat      deu rebre pena greu.

Tornada

Amador fuy,      tant com l'espirit meu
penssà gran seny      en dones o bondat,
mas sinó carn      no y trob e só·nganat:
a quatre peus      deu anar qui no u creu

Font: Bloc personal DMRQ, sine data

Ausiàs March
Poesia