L'origen de la família, la propietat i l'estat/La gens entre els celtes i els alemanys
L'espai ens impedeix de dibuixar
les institucions gentils que d'una forma més pura o més
tèrbola encara existeixen en els pobles salvatges i bàrbars
més diversos o les espurnes en la història antiga dels
pobles cultes asiàtics.
Les unes o les altres es troben per tot arreu. Tan sols un parell
d'exemples: abans encara que la gens fos coneguda, l'home que m´`es
ha fet per malinterpretar-la, McLennan, en demostrà
l'existència i la descrigué del tot correctament entre
els calmucs, txerquesos, samoiedes i entre tres pobles indians: els
waralis, els magars i els munnipuris. Fa poc M. Kowalewski l'ha
descoberta i descrita entre els pstxaves, stxevsures, svanets i
altres tribus caucàsiques. Ací únicament
referirem breument l'existència de la gens entre els celtes i
els germànics.

Les lleis celtes més antigues conservades ens
mostren la gens encara en plena vida; a Irlanda encara viu avui si
més no forma instintiva en la consciència popular,
després que els anglesos l'atacaren amb força; a
Escòcia encara a mitjans del segle passat era en ple
floreixement i caigué també ací únicament
sota les armes, la legislació i els tribunals de justícia
dels anglesos.

Les antigues lleis gal·leses,
que foren redactades diversos segles abans de la conquesta anglesa,
no després del segle XI, mostren encara el conreu comunitari
de pobles sencers, si bé també únicament com a
resta excepcional d'un costum anteriorment més difós;
cada família tenia cinc acres de camps propis; un tros era
cultivat en comú i se'n repartia el producte. Que aquestes
comunitats rurals representen gentes o subdivisions de gentes, és
indubtable davant l'analogia d'Irlanda i Escòcia, si bé
un exam més recent de les lleis gal·leses, pel qual em
manca el temps (els meus extractes són de l'any 1869), no ho
provàs directament. Ço que, però, demostren
directament les fonts gal·leses, i amb elles les irlandeses,
és que entre els celtes el matrimoni de parella no havia
desaparegut encara de cap manera mitjançant la monogàmia.
A Gal·les un matrimoni no es feia indissoluble, o millor
irrevocable, fins a set anys. Únicament que mancassen tres
nits pels set anys, els cónjuges podien separar-se. Llavors es
repartia: la dona partia, l'home triava la seua part. Els mobles es
repartien d'acord amb certes regles força humorístiques.
Si l'home dissolia el matrimoni, havia de tornar a la dona la dot i
quelcom més; si era la dona, rebia menys. Dels fills, l'home
en rebia dos, la dona tres, i de fet el mitjà. Quan la dona
després de la separació es prometia amb un altre home i
el primer home la seguia de nou, s'havia d'anar amb ell, àdhuc
si tenia un peu en el nou llit matrimonial. Si havien viscut, però,
tots dos set anys, eren home i dona, àdhuc sense un matrimoni
formal previ. La castedat de la noia abans del matrimoni no se seguia
ni es demanava fortament; les condicions d'això són de
natura extraordinàriament frívola i de cap manera
s'adiuen a la moral burgesa. En cometre una dona un adulteri, es
permetia l'home d'apallissar-la (un dels tres casos on s'admetia,
altrament era delicte), després però no pot demanar cap
satisfacció addicional, car

«per una mateixa falta hi haurà
la seua expiació o revenja, però no totes dues alhora».

Els motius pels quals la dona podia sol·licitat
la separació, sense perdre cap de les atribucions en el
procés, eren d'una mena força àmplia: hi havia
prou amb la pudor de l'alè de l'home. El diner de rescat per
al dret de primera nit (gobr merch, d'ací el nom mitjaval
marcheta, en francès marquette) que pertocava al cap de la
tribu o al rei tenia un gran paper en el codi legal. Les dones tenien
dret de vot en les assemblees populars. Hi afegim que a Irlanda s'han
mostrat relacions semblants; que igualment allà eren molt
habituals els matrimonis temporals i a la dona se li garantien en la
separació grans avantatges, ajustats a unes normes i fins i
tot una indemnització pels seus serveis domèstics; que
allà hi ha una «primera dona» al costat de les
altres dones i no es fa cap distinció entre fills matrimonials
i extramatrimonials en el repartiment de l'herència—ací
tenim una imatge del matrimoni de parella front la qual, la forma
matrimonial vàlida a Amèrica sembla estricta, però
que no pot meravellar en el segle XI entre un poble que en temps de
Cèsar encara vivia en el matrimoni grupal.

La gens irlandesa (sept, la tribu
es diu clainne, clan) es confirma i es descriu no tan sols en els
antics codis jurídics, sinó també entre els
juristes anglesos del segle XVII enviats amb la missió de
convertir la terra dels clans en domini del rei anglès. La
terra era fins a aquests darrers temps propietat comuna del clan o de
la gens, en la mesura que no hagués sigut convertit en domini
privat dels caps. Quan moria un membre de la gens, es desfeia per
tant una llar, i el cap (caput cognationis l'anomenaven els juristes
anglesos) feia un nou repartiment de la terra de tota la regió
entre les llars restants. Això en general es faria segons les
regles vigents a Alemanya. Encara avui es troben camps rurals—fa
uns quaranta o cinquanta anys força nombrosos—repartits
segons l'anomenat rundale. Els pagesos, parcers individuals de les
terres anteriorment tingudes en comú per la gens i després
robada pels conqueridors anglesos, pagen la renda segons el seu tros,
però barreges les terres de conreu i de prats de tots els
trossos, i les reparteixen segons la situació i en qualitat de
«gewanne», com en diuen els del Mosel·la i cadascú
rep la seua part en cada gewann; les terres d'aiguamolls i de prats
són explotades en comú. No fa encara cinquanta anys es
repartien de nou de tant en tant, moltes vegades anualment. La carta
cadastral d'un d'aquests pobles-rundale s'assembla del tot a una
comunitat rural alemanya del Mosel·la o del Hochwald. També
en les «factions» |«faccions»| viu encara la
gens. Els pagesos irlandesos sovint es divideixen en faccions, que
aparentment es base en diferències del tot absurdes o sense
sentit, del tot incomprensibles pels anglesos i no semblen tindre cap
altre objectiu que les estimades i solemnes picabaralles d'una facció
contra l'altra. Són reviviscències artificials, mostres
pòstumes de les gentes dispersades, que testimonien el sentit
gentil heretat a la seua manera. Contràriament sovint a altres
llocs els membres de la gens encara viuen plegats en l'antic
territori; així encara als anys trenta la gran majoria
d'habitants dels comtat de Monaghan tan sols tenien quatre cognoms,
és a dir que procedien de quatre gentes o clans.A Escòcia la caiguda de l'ordre gentil data
de la derrota de l'aixecament del 1745. Quina anella d'aquest ordre
representava especialment el clan escocès, és quelcom
que encara continua per investigar; que, però, n'és
una, és indubtable. En les novel·les de Walter Scott
veiem viu aquest clan alt-escocès. És, diu Morgan,

«una imatge mestra excel·lent
de la gens en la seua organització i en el seu esperit, un
exemple fort del domini de la vida gentil en els gentils... En les
llurs batalles i les llurs revenges de sang, en el repartiment de la
terra segons els clans, en l'explotació comuna de la terra, en
la fidelitat dels membres del clan envers el cap i entre ells trobam
els trets de la societat gentil que es verifiquen a tot arreu... La
descendència equival al dret patern, de forma que els fills de
l'home romanen en el clan, mentre que els de la dona passen al clan
del pare».

Què a Escòcia, però,
hi dominava abans el dret matern, ho demostra el fet que en la
família reial dels pictes, segons Beda, s'hi donava la
successió femenina. Fins i tot s'havia mantingut un tros de la
família punalua, tant entre els gal·lesos, com en els
escocesos, fins a l'edat mitjana en el dret de la primera nit, que el
cap del clan o el rei com a darrer representant dels anteriors marits
comunitaris amb qualsevol muller podia exercir, si no era que s'havia
comprat la redempció.

Que els alemanys fins a les
migracions dels pobles s'organitzaven en gentes, és
indubtable. No poden haver ocupat el territori entre el Danubi, el
Rin, el Vístula i els mars del nord fins uns pocs segles abans
de la nostra era; els cimbres i els teutons eren encara en plena
migració, i els sueus no trobaren assentament gairebé
fins l'època de Cèsar. D'ells diu Cèsar
explícitament, que s'havien establert segons les gentes i els
grups de parentiu (gentibus cognationibusque), i en boca d'un romà
de la gens Júlia aquest mot gentibus té un significat
determinat que no demana demostració. Això val per tots
els alemanys; el propi assentament en les províncies romanes
conquerides 
sembla encara realitzat d'acord amb les gentes. En el dret públic
alamà consta que el poble s'assentà en les terres
conquerides al sud del Danubi segons els llinatges (genealogiae);
genealogia s'empra completament en el mateix sentit que després
la comunitat de marca o de poble. Recentment de Kowalewski ha arribat
el parer que aquestes genealogiae foren les grans comunitats
domèstiques, sota les quals es repartí la terra i de
les quals es desenvoluparen més tard les comunitats rurals. El
mateix es podria dir llavors de les fara, expressió amb la
qual entre els burgundis i els longobards—per tant entre una
tribu gòtica i una d'herminònica o alt-alemanya—designa
força, si no genuïnament, el mateix que la genealogia en
el codi alamà. Ço que realment resta és si era
una gens o una comunitat domèstica, i cal encara estudiar-ho.

Els monuments lingüístics
ens deixen el dubte de si tots els alemanys tenien una expressió
comuna per la gens i quina. Etimològicament es correspon al
grec genos, al llatí gens. el gòtic kuni, el
mig-alt-alemany künne, i s'empren en el mateix sentit. S'origina
dels temps del dret matern que el nom per weib |dona| derive de la
mateixa arrel: grec gyne, eslau zena,
gòtic qvino, antic nòrdic kona, kuna.—Entre els
longobards i els burgundis troba, com s'ha dit, les fara, que Grim
deriva d'una arrel hipotètica, fisan, engendrar. Si
potser m'estimaria més la derivació més a
l'abast de faran, fahren |viatjar|, migrar, caminar, com a
denominació d'un grup força compate de parents que
integren un col·lectiu nòmada, denominació que
en el curs d'una migració de molts segles, primer cap a l'est,
després cap a l'oest, progresivament passa a designar la
comunitat de llinatge.—A més tenim el gòtic
sibja, l'anglo-saxó sib, l'antic alt-alemany sippia, sippa,
parent. En nòrdic antic tan sols hi ha el plural sifjar, els
parents; el singular tan sols com a nom d'una deessa, Sif.—I
finalment hi ha encara una altra expressió a la «Cançó
d'Hildebrand», on Hildebrand demana Hadubrand,

«qui és el teu pare entre
els homes del poble... o quin llinatge és el teu» (eddo
huêlihhes cnuosles du sîs).

Si hi ha hagut un nom alemany comú per la
gens, en gòtic hauria sigut kuni; d'això en diu no tan
sols la identitat amb les expressions corresponents de les llengües
emparentades, sinó també la circumstància que
d'ell derive el mot kuning, König |rei|, que originàriament
significava cap de gens o de tribu. Sibja, Sippe, sembla fora de
lloc, si més no sifjar en nòrdic antic significava no
tan sols parentiu de sang, sinó també d'afinitat, i per
tant com a mínim inclou els membres de dues gentes; per
tant així no pot ésser la pròpia expressió
de la gens.

Com entre els mexicans i els grecs, també
entre els alemanys l'ordre de combat, tant en l'esquadró de
cavalleria com en la columna en punta de la infanteria, s'organitzava
segons corporacions gentils; quan Tàcit diu: segons famílies
i parentius, s'explica aquesta expressió indeterminada pel fet
que a la seua època la gens a Roma havia deixat feia molt
d'ésser una unió viva.

És decisiu un fragment de Tàcit, on es diu: el germà
de la mare considera el seu nebot com el seu fill, i qualcuns tenen
el lligam de sang entre l'oncle i el nebot materns per més
sagrat i estret que l'entre pare i fill, de forma que quan hom
exigeix hostatges, el fill de germana ofereix una garantia més
gran que el propi fill a qui el vol lligar. Ací tenim un tros
viu de la gens organitzada segons el dret matern, i per tant
originària, i que de fet caracteritza particularment
l'alemanya. Si
els membres d'aquestes gens oferien el propi fill com a penyora d'un
compromís i queia com a víctima del trencament del
pare, aquest se les arreglava tot sol. Però si era el fill de
la germana, qui queia víctima, es violava el dret gentil més
sagrat; el parent gentil més obligat que tots a la protecció
del nen o del jove tenia la responsabilitat de la seua mort; o bé
no se li permetia d'empenyorar-lo, o havia de mantindre el tracte. Si
no tinguessen cap espurna de l'ordenament gentil entre els alemanys,
n'hi hauria prou amb aquest fragment.

Encara més decisiu, perquè és
uns 800 anys posteriors, és un fragment de la cançó
en nòrdic antic de l'ocàs dels déus i de la
caiguda del món, la «Völuspâ». En
aquesta «profecia de la vident», on, com s'ha demostrat
amb Bang i Bugge, s'hi barregen també elements cristians, es
diu en la descripció de l'època de corrupció i
perversió generals que du a la gran catàstrofe:
Broedhr munu berjask
munusystrungar

ok at bönum verdask,
sifjum spilla.

«Els germans es barallaran i
s'assassinaran mútuament, seran fills de germanes qui
destruiran la parentela».

Systrungr significa el fill de la
germana materna, i que aquests obliden mútuament els lligams
de sang, és pel poeta un crim encara pitjor que el delicte del
fraticidi. El crim rau en el systrungar, que remarca el parentiu per
la banda materna; si pre comptes d'això digués
syskina-börn, fills o filles dels germans o germanes, o
syskina-synir, fills de germans o germanes, la segona línia no
suposaria vers la primera cap agreujament, sinó un cert
alleujament. Per tant fins i tot en temps dels vikings, on apareix la
«Völuspâ», el record del dret matern no
s'havia esborrat encara a Escandinàvia.

A banda d'això
el dret matern en l'època de Tàcit, si més no
 entre els
alemanys qui coneixia de més a prop
ja havia cedit al dret patern: els fills heretaven del pare, on no hi
havia cap fill, el germà o l'oncle per part paterna o materna.
L'admissió del germà matern en l'herència es
vincula a la conservació del costum abans esmentat i prova a
més com de jove era encara llavors el dret patern entre els
alemanys. També fins ben entrada l'edat mitjana s'hi troben
espurnes de dret matern. Llavors encara sembla que hom no tenia massa
confiança en la paternitat, especialment entre els serfs; per
tant quan un senyor feudal d'una ciutat reclamava un serf fugitiu,
els calia a les ciutats com ara Augsburg, Basilea i Kaiserslautern
que la servitud del fugitiu fos jurada per sis dels seus parents de
sang més propers, i de fet exclusivament de la banda materna
(Maurer, «Städteverfassung», I, S. 381).

Una resta addicional del dret matern abans
d'extingir-se, la dóna la consideració gairebé
inconcebible pels romans per part dels alemanys envers el gènere
femení. Les joves de les famílies nobles es tenien pels
ostatges més vinculants en els tractats amb els alemanys; el
pensament que les llurs dones i filles poden caure presoneres i
esclaves, els hi terrible i els esperona més que cap altra
cosa l'empenta en el combat; hi veuen quelcom de sagrat i de profètic
en la dona, escolten el seu consell també en els afers més
importants, com a Veleda, la sacerdotessa brúctera del Lippe,
l'ànima impulsora de tot l'aixecament batau, on Civilis al
capdavant d'alemanys i belgues sacsejà tot el domini romà
a les Gàl·lies. A la causa sembla indiscutible el
domini de la dona; ella, juntament amb els ancians i els infants ha
de fer certament també tota la feina, mentre l'home caça,
beu o vagareja. Així ho diu Tàcit; però com que
no diu qui conrea el camp i declara determinantment que els esclaus
tan sols lliuren tributs, i cap treball forçat, resulta que la
massa d'homes adults devia fer la poca feina que el cultiu de la
terra exigia.

La forma de matrimoni era, com ja s'ha dit abans, el
matrimoni de parella en progressió contínua cap a la
monogàmia. No era encara monogàmia estricta, ja que es
permetia la poligínia dels caps. En general hom curava força
la castedat de les noies (al contrari dels celtes), i igualment Tàcit
parla amb una escalfor particular de la indissolubilitat del lligam
matrimonial entre els alemanys. Tan sols l'adulteri de la dona dóna
una base al trencament. Però els seus escrits hi deixen moltes
llacunes i a més fan massa la impressió de mirall de
virtut davant els llicenciosos romans. Quelcom és segur:
mentre els alemanys foren cavallers virtuosos excepcionals en els
llurs boscos, no els calgué gaire contacte amb el món
exterior, per baixar al nivell de la resta d'homes mitjans europeus;
la darrera espurna de rigidesa moral desaparegué en mig del
món romà encara més aviat que la llengua
alemanya. Hom ho llig ja a Gregori de Tours. Que en els originaris
boscos alemanys no podia dominar la refinada exuberància de la
sensualitat que a Roma, és evident, i per tant als alemanys
els hi resten també en aquest sentit encara avantatges envers
el món romà, sense que per això els hi haguem
d'atribuir una temperança en les coses de la carn que mai ni
enlloc ha dominat en tot un poble.

De l'ordenament gentil sorgeix l'obligació
d'heretar tant les enemistats del pare com les relacions d'amistat;
també el preu de rescat, la sanció per comptes de la
revenja de sang per assassinat o lesions. Aquest preu de rescat, que
encara no fa una generació es considerava una institució
específicament alemanya, és ara comprovada entre
centenars de pobles com una forma atenuada genèrica de l'ordre
gentil en relació a la revenja de sang. La trobam, com el
deure d'hospitalitat, entre d'altres en els indians americans; la
descripció de l'hospitalitat segons Tàcit («Germania»,
c. 21) equival, gairebé en els detalls individuals, a la que
dóna Morgan dels seus indians.

La disputa
encesa i interminable de si els alemanys de Tàcit havien
repartit definitivament ja o no les terres de conreu i com s'han
d'interpretar els fragments corresponents, ja s'ha superada. D'ençà
que s'ha demostrat el cultiu comú de les terres agrícoles
mitjançant la gens i més tard per la comunitat familiar
comunista, que Cèsar encara testimonia entre els sueus, i
l'assignació conseqüent de la terra a famílies
individuals amb nous repartiments periòdics gairebé en
tots els pobles, d'ença que s'ha comprovat que aquesta
redistribució periòdica de les terres agrícoles
a Alemanya s'ha mantingut fragmentàriament fins els nostres
dies, no cal dir-hi cap més mot. Quan els alemanys passaren
del conreu comunitari de la terra, que Cèsar atribueix
explícitament als sueus (no s'hi donen entre ells camps
repartits o privats, diu), al conreu individual amb redistribució
anual dels camps en els 150 anys que el separen de Tàcit, això
és realment prou progrés; la transició d'aquell
estadi a la plena propietat privada de la terra durant aquell curt
període de temps i sense cap interferència aliena
suposa una simple impossibilitat. Llig per tant a Tàcit
únicament allò que diu amb mots secs: canvien (o
reparteixen de nou) la terra cultivada cada any, i resten a més
prou terres comunes. Aquest és l'estadi de l'agricultura i de
l'apropiació de la terra que es correspon amb l'ordenament
gentil dels alemanys d'aleshores.

Deix inalterat el paràgraf anterior, tal com
es troba en les edicions anteriors. Entretant la qüestió
ha fet diverses voltes. D'ençà que Kowalekski (vegeu
abans la p.
44) ha demostrat l'existència de la comunitat domèstrica
patriarcal, molt extesa, però no general, com a estadi
intermedi entre la família comunista de dret matern i la
moderna aïllada, ja no es qüestiona, com encara entre
Maurer i Waitz, la propietat comuna o privada de la terra, sinó
la forma de la propietat comuna. Que en temps de Cèsar
entre els sueus no tan sols hi havia propietat comuna, sinó
també cultiu comú en benefici comú, resta ja
sense cap dubte. Si la unitat econòmica era la gens o la
comunitat domèstica o un grup comunista de parentiu situat
entre les dues, o bé si hi apareixen segons les condicions del
sòl tots tres grups, és quelcom que encara es discutirà
molt de temps. Ara, però, sosté Kowalewski que la
situació descrita per Tàcit no pressuposava la
comunitat de marca o de poble, sinó la comunitat domèstica;
a partir d'aquesta darrera més tard es desenvolupà com
a conseqüència del creixement de la població, la
comunitat de poble.

Segons això els
assentaments dels alemanys en el territori que ocupaven en temps dels
romans, així com del romà on posteriorment
s'instal·laren, no consistien en pobles, sinó en grans
comunitats familiars, integrades per diverses generacions, prenien
una franja de terra per cultivar-la i feien servir els erms
fronterers com a marca comuna amb els veïns. El fragment de
Tàcit del bescanvi de les terres cultivades s'hauria
d'entendre llavors de fet en el sentit agrònom: la comunitat
rompria cada any una altra granja i deixaria els camps de l'any
anterior en guaret o si no de nou com completament silvestres. Davant
la migrada població que hi havia encara, sempre hi havia prou
terra erma per fer innecessària qualsevol disputa per la
possessió de la terra. Segles després, quan el nombre
de caps de les llars assolí aital grau que l'economia comuna
sota les condicions de producció d'aleshores ja no era
possible, que es dissolgueren; els camps i prats fins llavors comuns
s'haurien repartit de la forma coneguda entre les llars particulars
que es constituïen, inicialment de forma temporal, posteriorment
per sempre, mentre el bosc, el prat i les aigües restaven
comuns.

Per Rússia sembla que aquest desenvolupament
s'ha comprovat històricament del tot. Per Alemanya i en segona
línia la resta de països germànics, no es pot
negar que aquesta suposició aclareix millor en molts aspectes
les fonts i resol més fàcilment les dificultats que
fins l'actual, que retrau la comunitat rural fins a Tàcit. Els
documents més antics, com ara el Codex Laureshamensis,
s'aclareixen en general molt millor amb l'ajut de la comunitat
domèstica que amb la comunitat de poble o marca. D'altra banda
s'obren noves dificultats i noves qüestions per resoldre. Ací
tan sols poden dur-la noves recerques; amb tot no puc negar que
l'estadi intermig de la comunitat domèstric també té
moltes probabilitats a favor seu per Alemanya, Escandinàvia i
Anglaterra.

Mentre que a Cèsar els
alemanys en part han arribat ja a assentaments sòlids per
primera vegada, en part encara les cerquen, en temps de Tàcit
ja duen un segle sencer de sedentarització; per tant l'avenç
en la producció del sosteniment vital és indiscutible.
Viuen en cases de blocs; la llur roba és encara originària
dels boscos; un gran mantella de llana, pells d'animals, per les
dones i caps roba interior de lli. La llur alimentació és
de llet, carn, fruits silvestres i, com afegeix Plini, farines de
civada (encara avui plat nacional cèltic a Irlanda i Escòcia).
La llur riquesa consisteix en el bestiar: aquest però és
de raça deficient, el boví és petit, de poca
presència i sense banyes; els cavalls són petits ponis,
i gens ràpids. La moneda és rara i poc emprada,
únicament romana. L'or i la pla no es treballaven i no se'ls
estimaven, el ferro era rar i sembla que si més no en les
tribus del Rin i del Danubi gairebé únicament
d'importació, i mai produït per ells. L'escriptura rúnica
(imitació dels caràcters grecs o llatins) es coneixia
tan sols com a escriptura secreta i s'emprava únicament en les
pràctiques religioses. Les ofrenes humanes eren encara en ús.
En breu, hi tenim un poble que acaba de passar de l'estadi intermig
de la barbàrie a l'estadi superior. Mentre, però, les
tribus amb frontera immediata amb els romans per la fàcil
introducció dels productes industrials romans no
desenvoluparen una indústria metal·lúrgica i
tèxtil independents, se'n constituí una al nord-est, a
la Mar Oriental, sense cap dubte. Les peces d'armament—una
llarga espasa de ferro, una cota de malles, un elm d'argent,
etc.—trobades als aiguamolls de Schleswig, juntament amb
monedes romanes del segle II—i els objectes de metall alemanys
dispersats per les migracions de pobles constitueixen un tipus de
perfecció del tot particular, fins i tot quan originàriament
imiten patrons romans. L'emigració al civilitzat imperi romà
posaren fi a aquesta indústria pròpia, llevat
d'Anglaterra. Com d'uniformement aparegué i evolucionà
aquesta indústria, ho mostren per exemple els passadors de
bronze; els de Burgúndia, de Romania, del litoral del Mar
d'Azov podrien procedir del mateix obrador que els anglesos i suecs i
són igualment d'origen indubtablement germànic.

A l'estadi superior de la
barbàrie es correspon també l'ordenament. En general hi
havia segons Tàcit el consell dels caps (principes), que
decidia qüestions menors, però que preparava els més
importants per decidir-los a l'assemblea popular; això mateix
existeix en l'estadi inferior de la barbàrie, si més no
entre els americans que coneixem, únicament per la gens, però
no encara per la tribu o la lliga de tribus. Els caps (principes) es
diferencien encara fortament dels comandants militars (duces), del
tot com entre els iroquesos. Els primers viuen ja en part dels
presents honoraris en ramats, gra, etc., dels membres de la tribu;
són, com a Amèrica, majoritàriament triats de la
mateixa família; la transició al dret patern afavoreix,
com a Grècia i Roma, la conversió progressiva de
l'elecció en un sistema hereditari i per tant la constitució
d'una família noble en cada gens. Aquesta antiga noblesa
tribal, per dir-ne així, desaparegué majoritàriament
sota les migracions dels pobles o bé no gaire després.
Els comandants militars eren triats sense considerar-ne el llinatge,
simplement segons la capacitat. Tenien poc poder i havien d'actuar
exemplarment; el poder disciplinari pròpiament dit en
l'exèrcit l'atribueix Tàcit explícitament als
sacerdots. El poder real resta en l'assemblea popular. El rei o cap
de tribu presideix; el poble decideix—no: amb remor; sí:
amb aclamació i dringar d'armes. És igualment
l'assemblea judicial; s'hi presenten i s'hi resolen causes, s'hi
decreten penes de mort, i de fet tan sols existeix la mort per la
covardia, la traïció al poble i la luxúria
contranatura. També en les gentes i d'altres subdivisions
judica la col·lectivitat sota la presidència del cap,
que, com en tot tribunal alemany originari, tan sols pot dirigir el
procés i les investigacions; a tot arreu i des de sempre les
sentències són de la col·lectivitat.

D'ençà dels temps de Cèsar
s'havien constituït lligues de pobles; en qualques d'elles ja
s'hi donaven reis; el comandament suprem de l'exèrcit, com
entre els grecs i els romans, aspirava ja a la tirania i de tant en
tant l'aconseguia. Ara, aquests afortunats usurpadors no eren de cap
manera senyors sense límits; però començaven ja
a trencar les cadenes de l'ordenament gentil. Mentre que abans els
esclaus emancipats ocupaven una posició d'ordre inferior, ja
que no podien pertànyer a cap gens, aquests protegits sota els
nous reis sovint assolien rang, riqueses i honors. Igualment passà
després de la conquesta de l'imperi romà pels
comandaments militars ara esdevinguts reis de grans terres. Entre els
francs els esclaus i els emancipats del rei tenien un gran paper,
primer a la cort, després a l'estat; en gran part la nova
noblesa prové d'ells.

Una institució afavorí
l'arribada de la reialesa: les mainades. Ja hem vist entre els
pells-roges americans com al costat de l'ordenament gentil es formen
societats privades per la realització de la guerra per compte
propi. Aquestes societats privades ja eren entre els alemanys unions
permanents. El comandant militar que s'hagués guanyat una fama
s'envoltava d'una banda de joves ambiciosos, obligats a una fidelitat
personal, com ell a tots. El comandant els mantenia i obsequiava, els
ordenava jeràrquicament; una guàrdia personal i tropa
disposada per expedicions curtes, un cos d'oficials competents per
les més grans. Per febles que hages sigut aquestes mainades i
per més que ho hagin hagut de demostrar després, com
ara Odoacre a Itàlia, constitueixen amb tot ja l'embrió
de la decadència de l'antiga llibertat popular i ho confiraren
durant i després de les migracions dels pobles. Ja que primer
afavorien l'arribada del poder reial. En segon lloc, però, tan
sols es podien mantindre unides mitjançant guerres i saquejos
continus. El saqueig esdevingué l'objectiu. Si el cap de la
mainada no trobava res a l'entorn, se n'anava amb els seus homes a
altres pobles, on hi hagués guerra i possibilitat de botí;
els auxiliars alemanys que lluitaren en gran nombre sota la bandera
romana fins i tot contra els alemanys, es componien en part
d'aquestes mainades. Els landsquenets, vergonya i maledicció
dels alemanys, hi tenia posada la primera pedra. Després de la
conquesta de l'imperi romà aquests mainatges del rei
constituïren al costat dels esclaus i romans de palau, el segon
element principal de la noblesa posterior.

En general s'hi dona per tant en les tribus
alemanyes confederades en pobles el mateix ordenament que es
desenvolupa entre els grecs de l'època heroica i els romans de
l'anomenat període monàrquic: l'assemblea popular, el
consell de caps gentils, el comandant militar, que ja aspira a un
veritable poder reial. Era l'ordenament més perfecte que podia
desenvolupar l'ordre gentil; era l'ordenament típic de
l'estadi superior de la barbàrie. Quan la societat passà
les fronteres dins les quals s'acomodava aquest ordenament, l'ordre
gentil s'esfondrà, es destruí, i l'estat ocupà
el seu lloc.

Notes de Friedrich Engels

Variants textuals
follows:
The same right - in North America it comes in the extreme northwest
often forwards - applied also with the Russians, where the large
princess Olga abolished it in the tenth century