Tal só com cell qui penssa que morà
Tal só com cell qui pensa que morrá, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
 Tal so com cell / qui pensa que morra, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

Altres versions
Tal só com cell      qui penssa que morà
e ja ll·an llest      moltes veus la sentença,
mas per mercé      l·és donad·audiença:
creu e no creu      que mercé li valrrà;
lo mal e·l bé      van al mesquí davant,
que fermament      no·ls guosa esperar.
Axí no pusch      sens por vós desijar,
ne sser no·n puch      del tot desesperant.

Aytant com puch      iré vid·allargant
perque l'estrem      de tots los mals és mort;
no·m trob esforç      per haver-ne conort,
mes am dolor,      mort e vida dubtant.
E tant com pus      de ma dolor creheu
e lo remey      en vós lo deteniu,
lo meu esper      jau mort molt més que viu,
ans de sa mort      prega-us li perdoneu.

Ladonchs morré,      com parlar no·m volrreu,
e tinch per foll      qui de mort no·s defén:
aquella és      derrer dan e turment;
no meresch yo      que los meus jorns fineu.
No guardeu mi,      sinó ma benvolença;
mi offenent,      offendreu lo voler
qui, vós amant,      de mi és homeyer,
e, conexent,      vos fall reconexença.

On és Jason      e sa desconexença?
On és Theseu,      qui trahí Ariadna?
E Dido fonch      d'esperança tan vana
que la trahí      Eneas en crehença.
Los fets passats      de present me consolen.
Irat me trob      vers femení linatge;
los fins amans      no an en ell estatge:
sembren los bons,      cullen los mals e molen.

Savis són cells      qui les festes no colen
d'aquell amor      qui en les dones cau;
ab desleals      sovent elles an pau,
lexant aquells      qui per ben amar moren.
En recort és      aquell Pau de Bellviure
qui per amar      sa dona tornà foll;
tal camí tench,      soptat rompent lo coll.
De tot mon dan      dupte'm no us veja riure.

Tornada

Plena de seny,      no m'abreugeu lo viure,
car, mentre visch,      vostra llaor s'allargua,
e vós lloant      no·m trob la boca·marga,
ne tart la mà      com de vós vull escriure.

Font: Bloc personal DMRQ, sine data

Ausiàs March
Poesia