Mon bon senyor, puix que parlar en prosa
Mon bon senyor, puix que parlar en prosa, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
 Mon bon senyor / puixque parlar enprosa, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

Altres versions
Mon bon senyor,      puix que parlar en prosa
no·m val ab vós      per haver un falcó,
en rims ho dich,      sens por que·m digau no;
hoch serà·l test,      mas dubte'm de la glosa.
Mas, ¿com serà      que·l costum vostre·s mut,
puix fes començ      en vos naturalment,
e vós aprés      lo complís moralment,
perfeccionant      sa noble abitut?

Tots los delits      del cors he ja perdut,
e no atench      los propis d'esperit,
e no sent molt      de l'animal delit:
sé, mas no sent,      dels de moral virtut.
Tot mon delit      resta sol en caçar;
per que us suplich,      dels hòmens vós millor,
que d'un grifaut      me siau donador,
tal que a vós      escayga lo donar.

Si per ma sort      no puch tant acabar,
complaure vull      a ma complexió
e fer-me tort      que·m luny tant de rahó
que foll·amor      yo torne praticar.
Mas no vull ser     ociós animal,
no vulla Déu      qu·estiga fret o moll;
més am anar      en part hon rompa·l coll
qu·estar segur      menys de fer bé o mal.

Amor me fon      tostemps descominal
per yo amar      per bon desig e bell;
dona del món      no vol cor ni cervell:
hon serà, hon,      la que no·s troba tal?
Deçà lo Far      yo no la trobaré:
en Nàpols és,      si bé serà cercat;
d'un sant mereix      propòsit revocat,
e d'un gran rey      sa cativada fe.

Aquesta és      l'exemple de tot bé.
Qui serà, donchs,      que la puga stimar?
E rey valent      se jaqueix rahonar,
mas dona tal      en maravella ve.
Un fénix hom      dona semblant requer,
e Déu permet      que Amor aquests juny,
e mostra's clar      portant aquell de luny
per fer unir      dos cors en un voler.

O, quant són pochs      qui d'Amor han saber!
E quasi tots      d'aquell han sentiment
d'un gros desig      que han naturalment
los animals      qui fan menys saber fer.
Mas, ¿qui sabrà      d'est·amor discernir
com té units      contraris apetits,
en lo finit      volent los infinits,
ço que no pot      natura consentir?

La carn vol carn      -no s'i pot contradir-;
son apetit      en l'om pren molta part:
si no·s unit      ab l'arma, tost és fart;
d'elss dos units      sent hom un terç exir.
Aquell qui sent      d'esperit pur·amor,
per àngel pot      anar entre les gents;
qui d'arma y cos      junts ateny sentiments,
com perfet hom      sent tota la sabor.

No sent delit      ans de haver dolor
qui totalment      ama de part del cos;
hom famolent      no està en repòs:
menjant pert fam,      e prop de fart, tristor;
si pass·avant,      més que del mester ha,
en fastig ve      perque y recau excés,
de semblant cas      l'amador no·s deffés:
entre desig      e fastig son bé va.

D'amor honest      hom no carregarà
tant, que d'aquest      senta l'extrem d'excés:
massa o popch      contrari no li és,
dolrós desig,      fastig ne zel tendrà.
Tot lo revés      porta lo cos, amant:
fastig reb tost      e gran desig li nou;
l'amor qu·ensemps      met cos e arma·n jou,
hix d'un poder      de tots participant.

Tornada

Si per grosser      só vist, escur parlant,
o per sentir      d'amor algun secret,
per demostrar      com ne per que u he fet,
si m'és manat,      yo passaré nadant.

Seguida

Dona que vós      haveu sovint danant
satisfaent      vostres senys e rahó,
yo la supplich      que us suplich del falcó,
e si u farà,      ja·m veig ab ell caçant.

Font: Bloc personal DMRQ, sine data

Ausiàs March
Poesia