La gran dolor que llengua no pot dir
La gran dolor que llengua no pot dir, a Obras del poeta valenciá Ausias March publicadas tenint al devant las edicions de 1539, 1545, 1555 y 1560 per Francesch Fayos y Antony, sócio corresponsal de Lo Rat-Penat, Societat d'amadors de les glories de Valencia y son antich realme, acompanyadas d'un prólech. Joan Roca y Bros, Barcelona, 1884.
 La gran dolor / que lengua no pot dir, a Les obres del valeros y extrenu caualler uigil y elegantissim poeta Ausiàs March. Manuscrit de la Real Biblioteca El Escorial, Sig. L.III.26. 1546-1547.

Altres versions
La gran dolor      que llengua no pot dir
del qui·s veu mort      e no sap on irà
-no sab sson Déu      si per a si·l volrrà
o si·n l'infern      lo volrrà sebollir-:
semblant dolor      lo meu espirit sent,
no sabent qué      de vós Déus à ordenat,
car vostre bé      ho mal a mi és dat,
del que aureu      jo·n sseré sofirent.

Tu, esperit,      qui as fet partiment
ab aquell cos      qual he yo tant amat,
veges a mi      qui ssó passionat,
duptant estich      fer-te rahonament.
Lo lloch hon est      me farà cambiar
d'enteniment      de ço que·t volré dir;
goig o tristor      per tu he yo complir,
en tu està      quant Dèu me volrà dar.

Preguant a Déu,      les mans no·m cal pleguar,
car fet és tot      quant li pot avenir:
si és e·ll cell,      no·s pot lo bé spremir;
si en infern,      en foll és mon preguar.
Si és axí,      anul.la'm l'esperit,
sia tornat      mon ésser en no-res,
e majorment      si·n lloch tal per mi és;
no sia yo      de tant adolorit.

No ssé que dir      que·m fartàs d'aver dit;
si crit o cal,      no trop qui·m satisfés;
si vach o pens,      é temps en va despés;
de tot quant faç,      ans de fer me penit.
No planch lo dan      de mon delit perdut,
tanta·s la por      que·m ve de sson gran mal!
Tot mal és poch      si no·s perpetual,
e tem aquest      no l'haja merescut.

Lo dan mortal      és molt més que temut,
e tol-ne part      ésser a tots egual.
O tu, Dolor,      sies-me cominal!;
en contra ublit      vulles-me sser escut!
Ffir-me lo cor      e tots los senys me pren,
farta't en mi,      car no·m deffens de tu,
dóna'm tant mal      que me'n planga cascú;
tant com tu pots,      lo teu poder m'estén.

Tornada

Tu, espirit,      si res no te'n deffén,
romp lo costum      que dels morts és comú;
torna·n lo món      e mostra qu·és de tu:
lo teu esguart      no·m donarà spavén.

Font: Bloc personal DMRQ, sine data

Ausiàs March
Poesia