Un tros de paper - Hi ha un enterro
L'escena té lloc en un carrer decent. La part xismosa del
veïnat està representada pel fideuer, el marxant de vetes i
fils, l'ataconador del portal de casa el conde, i la planxadora
de les albes de la parròquia.

Una porta mig tancada va dient el que tots sabem prou, o sia
que s'ha mort un veí.

A les deu menys quart arriba el cotxe dels morts amb tiro de
quatre cavalls.

Un moment després es presenta la comunitat, i aquí comença la
gran tabola.

La viuda fa trenta mil esforços per desfer-se d'aquells amics
que la retenen; i, consentida de que ja mai més veurà al seu
espòs, posa el crit en el cel.

Els amics íntims de la casa es fan mútuament una senyal i
surten del quarto sense despedir-se. Les veïnes invadeixen
l'estància atropelladament; i, tractant d'ocultar que s'enduen
el cos, són les primeres que ho donen a entendre.

Així arriba el mort al carrer i és colocat en el carruatge.

-Quin bagul tan llarg!- diu un dels mirons.

-I que no s'hi ha plangut- respon la planxadora. -Vegin: fins
una creu de tatxes daurades.

-I cotxe dels morts amb quatre cavalls.

-Oh!... és que ell estava molt bé... Lo que és la viuda, ja li
ha trobat bon recó.

-Es deurà tornar a casar prompte... Em sembla que terminat
l'any del dol fort...

-Vol dir?..

-Jo no tinc cap antecedent; però... ja sap lo del refran : _A
muertos i a idos..._

-I les criatures?...

-Les criatures?... Jo suposo que el difunt haurà fet testament.

-Té raó; com que a la criada, que setze anys ha que els servia,
li ha deixat nada menos que tres lliures per una sola vegada.

-Molt ben fet: un servei bo, amb res és prou pagat.

-I el difunt que era un excelent subjecte, sense voler ofendre
als parents.

-I es diu de què ha mort?...

-De què vol que sia...- respon una senyora molt atrafegada que
ix de la casa del difunt. -Els metges... els metges que l'han
precipitat. Ell tenia vida per cent anys; però com no li han
entès la malaltia...

A tot això el cos ha sigut introduït en la iglésia i comencen
els oficis divins.

En la secció d'homes, un amic de la casa diu al senyor del
costat:

-Però, home, qui ho havia de dir.

-No me'n parli, que ho veig i em sembla impossible. Figuri's
vostè que no fa un mes el vaig veure, un dia d'encant, tan sa i
guapo com vostè i jo.

-I a mi què em dirà?... Calculi que quan va començar la guerra
sortírem tots dos en la columna del general Llauder... ¿Com vol
que no m'hagi deixat de pedra?...

-_Con que_, ell ha servit?

-Li diré: nosaltres fórem dels mobilitzats i ens feren córrer
món amb la filosa a l'espatlla. Precisament en una d'eixes
expedicions conegué el difunt a la que després fou la seva
dona.

-A la viuda?

-Sí, senyor: en aquell temps tenia taula de torrat a la fira de
Riudevitlles. I per senyes que alguns maldients suposaven si
tenia o no tenia amb un mestre que se n'anà amb la primera
carlinada...

A tot això, diu el celebrant des de l'altar:

-_Requiescat in pace..._

I continuen els assistents al funeral:

-Home, mai ho haguera dit...

-Sí, senyor; però com ella tenia algun quartot arreplegat i ell
(Déu l'hagi perdonat) era un poc taujà... Vamos, va ser una
cosa criticada de tot l'exèrcit.

Més endarrera es parla de si l'enterro de vuit atxes és prou o
massa pel difunt i de si el rector s'hi deu ficar tant o quant
a la butxaca; en un altre siti es discuteix respecte del
_terremoto de la Martinica_ entre dos habituals concurrents de
l'Odeon; i, per fi, un vell avaro apaga la cerilla d'anar a
oferir i es retira del funeral per tenir temps d'anar a fer el
mateix guany en el d'un altre conegut. I, a tot això, per
l'animeta del difunt... _naranjas_.

En el lloc de les dones no té més que agrair-hi. Un diàleg per
mostra.

-Però digui'm, amiga: ¿no ha vist entrar la filla de la senyora
Manela? Quin ringo-rango!...

-Porta els drapets de núvia. M'han dit que l'havien molt ben
vestida.

-No ho cregui: _mucha planta y poca uva:_ em comprèn? Gran
vestit de seda endomascada, i potser no arribin a sis les
camises que li donaren. No ho vaig fer jo així per la meva
noia. Filla meva: si vostè veiés aquell bé de Déu de roba
blanca... Perquè, això sí, jo só d'aquelles que creuen que de
roba blanca i plata llisa mai se'n té prou.

-El mateix li dic: jo a penes em mudo el vestit; aquí em té que
he vingut feta un pellingo.

-Res d'això...

-Però els meus dintres es poden llepar. Filla! jo passar una
setmana sense mudar-me?...

-No ho fa així tothom: sense anar més lluny, la viuda del
difunt. Si vostè hagués vist quins garrons portava a la Festa
Major de Sant Quirze...

-Crec que és una mala endreçada...

-El seu home no ha mort de res més que de mal cuidat...

-Però ell tenia un gènit del botavant; jo mateixa... vamos el
tono que ultimament es dava...

-Què vol que fos! Ell al fi de sos principis havia sigut
Miquelet...

I el celebrant des de l'altar:

-_Pater noster..._

Altre enraonament entre dames, després d'haver anat a oferir:

-Quanta de gent! Li dic que la casa pot haver quedat
contenta... Jo ho crec... Mes de trenta persones han anat a
besar l'estola de mossèn Guix.

-Senyora, els amics són per les ocasions; i quan una calcula
que amb sa assistència pot treure una animeta del Purgatori...
Miri, el que vulguis per tu, vulgues pels altres...

-I quin luxo!... No hi ha més que vestits de tafetà...

-No me'n parli, que això esgarrifa. Jo no puc entendre com s'ho
fan. Aquí té vostè la muller del senyor Tòfol. Ell guanya
catorze rals escrivint en un magatzem de la riba, i ella gasta
que és un primor. Vestits de seda, mantellina amb puntes; les
nits de les festes vagi a l'Olimpo, que sempre els veurà amb
llunetes.

-Miracles, senyora, miracles!... El meu marit té una casa al
carrer d'En Cuch que li dóna quatre pessetes diàries i luego,
uns camps a la Bordeta que estan molt ben arrendats; és
enfermer de tres confraries; i, amb tant bé de Déu ¡que és cas
de gastar com la muller del senyor Tòfol!

Entre enraonaments d'aquest gènero, termina l'Ofici. Cap
persona s'ha recordat de dir un mot de bé; però han complert
amb la família.

Alguns troben que el difunt farà molta falta en aquest món.

Ell era qui organitzava tots els Montepios.

Ell qui dirigia les enramades del seu carrer i disposava les
sortides dels xicots del barri.

Ell qui contribuí al restabliment de la professó del Dijous
Sant.

En fi, els capellans es retiren resant entre dents.

El mort és portat altra volta al carruatge.

Formen la comitiva dos mitges fortunes, on hi van els íntims
del finat parlant de política i del preu del tocino fresc.

Una hora després tot ha conclòs, i als tres dies ningú es
recorda de la llunyana existència del senyor Ventura.

L'ORFANETA DE MENARGUES

Un tros de paper
Sàtires