Београд некад и сад/21
9. 

ВУЧКО, ПРЕЂАШЊИ    
   

MИЛАН: Слуга сам понизан. 

НЕША: Господине Милане, ви сте моју Љубу искали, и ја немам што друго да кажем, него да будете срећни. 

МИЛАН (пољуби га у руку): Моје ће једно највеће старање бити да се достојан покажем и вашег поверења и њене љубови. 

НЕША: Ја кога сам год запитао, сваки је добру реч за вас реко, а и сам сам видио да сте честит и ваљан дечко, зато вам са свим срцем дајем моју кћер. 

ЉУБА: Бáбо, ево ће да иде мајка. 

НЕША: А што? 

СТАНИЈА: Да идем. 

НЕША: Куд ћеш пред весеље? 

СТАНИЈА: Нека весеље без мене. 

НЕША: Како би то било, да се таква брука гради? 

СТАНИЈА: Не могу ти, синко, не Могу. 

НЕША: А зашто не можеш? 

СТАНИЈА: Кад неће да се чини свадба, не треба да гледам. 

НЕША: Како се неће чинити свадба? Ја сам у мојој кући господар. 

СТАНИЈА: Каква свадба, жене гологлаве, девојке у сватове, млада невеста без превез; без свирку, без обичаја; све наопако, све на моду. 

НЕША: Сад што ћеш, како сви, тако ћемо и ми. 

СТАНИЈА: Ама сви другојачије раде, само је овде тај покор. 

НЕША: Е, па и ми смо овде. 

СТАНИЈА: Ја нисам, ја идем у мој вилајет. 

НЕША: Ама немој да ми градиш бруку. 

СТАНИЈА: Ја видим, код вас је све брука, па добро. Ајде да ми тражиш кола. 

НЕША: Немој, побогу, што ћу рећи кад ме запитају људи? 

СТАНИЈА: Кажи: моја је мајка проста, луда; не уме моду, неће да седи гологлава, па је отишла, да не срамоти свадбу. 

НЕША: Ти остави друге, нека чине како оћеду, а ти по твом обичају. 

СТАНИЈА: Јес’ да кажу твоји гости: каква је то матора! Пи! Ала је безобразна, неће да једе сас леву руку, неће да скине мараму, и да вата момка под руку. 

НЕША (смеје се): Не бој се, мајка, нису све таке, као ови пролетарчићи, имаћеш ти доста твога друштва. 

СТАНИЈА: Имала сам пре двадесет и осам година, а сад? 

НЕША: Е, па нису све помрле, фала Богу, а нису се све ни покондириле, као ови полетарци. Наћи ћеш доста нашега реда. 

СТАНИЈА: Па Београд јошт није сасвим потонуо. 

НЕША: Фала Богу, дојњи крај јошт је читав. 

СТАНИЈА: Ајде да останем док не пројде свадба. После двадесет и осам година, ако дојдем, знам да га нећу најти. 

(Сви се смеју, завјеса пада.) 

Београд некад и сад