Лажа и Паралажа/6
6.

АЛЕКСА и ЈЕЛИЦА

АЛЕКСА: Ваш су господин отац веселе нарави. 

ЈЕЛИЦА: Као стар, молим; не мари вам он ни за какве красоте које се у Бечу могу видити. 

АЛЕКСА: Ви сте били у Бечу? 

ЈЕЛИЦА: Пет година. 

АЛЕКСА: Прекрасно! 

ЈЕЛИЦА: Тако ми се, знате, Беч допао, да сам се једва приволети могла кући доћи. Једва сам се додала српском језику, тако сам се на немецки била онгевеновала. 

АЛЕКСА: То често бива. 

ЈЕЛИЦА: Сад сам се јошт добро сербизирала, јер овде код нас слабо има прилике да човек говори немецки. Но зато опет најмилији ми је унтерхалтунг у читању. 

АЛЕКСА: То се абије даје видити, понеже књига пред вама стоји. 

ЈЕЛИЦА: О, молим вас, то вам је књига! Ја сам и стотинама читала; али овај либшафт, овај швермерај нисам нигди видила. Шкода што се не зна који је ферфасер; ја би га у мом тагебуху пренотирала. 

АЛЕКСА: Дакле, ви и списатеља споразумјеније имате? То је заиста много од једне господичне; то показује разум и дивноје воспитаније. 

ЈЕЛИЦА: Мени је вирклих најмилија забава кад могу мојим другарицама приповедати шта сам којегди читала. Тако сам код Гете, — о тај вам пише! Код њега сам један прекрасан ферс нашла: 

Geh’ den Weіbern zart entgegen:

Du gewіnnѕt ѕіe auf meіn Wort,

Doch wer raѕch іѕt und verwegen,

Kommt vіelleіcht noch beѕѕer fort.

АЛЕКСА: Заиста, Гете изрјадно пише. 

ЈЕЛИЦА: Сви га пофаљују да је модишрајбер. 

АЛЕКСА (смеши се): Тај ме је учио играти. 

ЈЕЛИЦА: Шта? Гете вас учио играти? Овај Гете? 

АЛЕКСА: То је давно било, године тридесет и пете. 

ЈЕЛИЦА: О, молим вас, он је тридесет друге умро. 

АЛЕКСА: Старац, али његов син... 

ЈЕЛИЦА: Он није списатељ. 

АЛЕКСА: Јошт какви! Знам добро. Ове исте стихове он ми је у рукопису читао. 

ЈЕЛИЦА (преврће једну књигу): Ова је књига тукована године хиљаду осам стотина и десете. 

АЛЕКСА (гледи): Може бити. Но кад је своја дела втори пут издавао, он је сигурно и то узео. О, то је виспрена глава! 

ЈЕЛИЦА: Читате л и ви радо књиге? 

АЛЕКСА: Сад се само са славенским забављам. Немецки и француски сам у мом детињству читао. 

ЈЕЛИЦА: Дакле, ви и француски знате? О тај сам језик ја желила учити. Мора да је врло леп. 

АЛЕКСА: То само онај може чувствовати који га разуме. 

ЈЕЛИЦА: Ви дакле морате бити особити гени. 

АЛЕКСА (поклони се): Ово је за мене комплимент, господична; но ја искрено исповједам да је највише моје воспитаније к тому содјејствовало. Гди се на трошак не гледи, ту се лако може што и 

научити. 

ЈЕЛИЦА: Апропо! кад сам се сетила: имам неколико речи које нисам могла разумети, и које сам у мом тагбуху забележила. Ви ћете ми, знам, најбоље протолковати моћи, ако нисам zudrіnglіch. 

АЛЕКСА: О, из драге воље. 

ЈЕЛИЦА (отиде у другу собу). 

АЛЕКСА: Не да ми враг мира! него оћу и француски да знам. Сад не би ништа друго требало него да ме увати, пак да ми дâ пут. — Али кураж, Алекса, алат чини занат! 

ЈЕЛИЦА (донесе једну лепо везану књижицу): Ево овде, молим. Једва сам научила читати. 

АЛЕКСА: Шта? Ви знате и читати? 

ЈЕЛИЦА: Само не знам да л добро изговарам. Зато желим од вас чути. 

АЛЕКСА: Изволте ви само, ја ћу вам потом изговор утончати. 

ЈЕЛИЦА: Стидим се кад ме ко корегира. 

АЛЕКСА: А зашто то? Да сам се ја стидио, не би ништа ни научио... Видите овде beay. 

ЈЕЛИЦА: То је „бо“ 

АЛЕКСА: Изрјадно, само мало протегните гласом. Та... бле... аукс... 

ЈЕЛИЦА: „Табао“. 

АЛЕКСА: Тако, тако; само мало оштрије. Иначе ви врло добро изговарате. 

ЈЕЛИЦА: Но, молим понизно: шта је то „табао“? 

АЛЕКСА: Табло — табло долази од шпанскаго нарјечија таблес. 

ЈЕЛИЦА: Дакле ви и шпански знате? 

АЛЕКСА: Ја сам био шест месеци у Мадриду. То вам је варош! Шта је Беч, Париз и Лондон! Има шесет хиљада само цркви; сто тридесет и пет пијаца велики, осим мали, које се не могу ни избројати. На 

пијаци светога Спиридона стоји у воздуху од самог дијаманта начињени хоризонт, то јест сунце, месец и звезде. Тамо се никада не пале увече фењери, као по другим варошима, него ово сунце од 

дијаманата осветљава цјелу варош. 

ЈЕЛИЦА: Не може нико да украде? 

АЛЕКСА: А, то се не краде. Ја сам хотео купити један камен за спомен, ал ми рекоше да се скидати не може, нити је ко у стању тамо попети се. 

ЈЕЛИЦА: То је вирклих млого. 

АЛЕКСА: Ја кажем, господична: нема земље преко Шпаније! Како ми отац умре, одма ћу се преселити у Мадрид. Ту су вам моде, ту је манир, ту је воспитаније! 

ЈЕЛИЦА: Ја сам слушала да су ти људи глупи и нерадени. 

АЛЕКСА: Свашта се сад пише, свашта се може и говорити, али треба отићи тамо, па се увјерити. Нерадени могу бити ласно код великог богатства и толики машина. Шта ћете више: у гостилници зовомој 

Код хинеског цара сами се пилићи закољу, сами очупају, очисте, натакну се на ражањ, испеку се, и донесу гостима, пак и ту јошт сами се истранџирају, да се гости не труде. 

ЈЕЛИЦА: Um Gotteѕwіllen, господин барон, како то може бити? 

АЛЕКСА: Кажем вам, машином. Такови машина има небројено число. И ја сам на једној радио, с којом смо путовали у Месец. 

ЈЕЛИЦА: У Месец, господин барон? 

АЛЕКСА: У Месец. И како смо се вратили, таки смо ту исту машину покварили. 

ЈЕЛИЦА: Пак шта сте у Месецу видили? 

АЛЕКСА: А шта се ту не може видити? Кад ми књига буде готова, имаћете доста читати. 

ЈЕЛИЦА: Дакле, ви намеравате издати ваш рајзебешрајбунг? 

АЛЕКСА: Засад у шест језика; а по времену видићу. 

ЈЕЛИЦА: Тоје врло лепо... Како сте се унтерхалтовали у Месецу? 

АЛЕКСА: Не може боље бити. Баш се онда догодио хофбал. Нас као стране пусте унутра; ја измеђ мога друштва нешто отмјенији био, добио сам чест отворити с тамошњом царицом бал. 

ЈЕЛИЦА: Како игра? 

АЛЕКСА: Као перо. Но опет месечњацима се допао мој штелунг, премда морам и то исповједити да сам сва могућна употребио, како би царици задовољство причинио; и, као што је јавно признала, била 

је пуно задовољна. 

ЈЕЛИЦА: Је ли млада? 

АЛЕКСА: Она је жена од своји двадесет и пет година, но иначе врло лепа, и добре нарави. Тја! Мислила је нешто, али није могло бити. 

ЈЕЛИЦА: У чему? 

АЛЕКСА: Питала ме најпре ко сам, откуда сам и какве фамилије, па кад се извјестила, упита ме дркћућим гласом: да ли би хотео њену руку примити. Ја одговорим накратко да моја воља није женити 

се. 

ЈЕЛИЦА: Um Gotteѕwіllen, господин барон, царица! 

АЛЕКСА: Морате јошт знати да је њена земља врло мала, да јој приходи нису ни као моји. Und kurz und gut: ja сам предузео себи само девојку узети, а она је удовица. 

ЈЕЛИЦА: То је лепо, но ја опет не би пропустила такву партију. 

АЛЕКСА: Она је морала то соопштити и својим великашима; јер кад сам пошао, те почести што су ми чинили! Дивило се мало и велико; и сви су јавно говорили да, откад им је сам цар умро, такве 

параде није било. Било је и поклона, и млого којешта, али, као што кажем: моја воља није била, премда је иначе жена у сваком смотренију изрјадна. 

ЈЕЛИЦА: Господин барон, ја ову визиту нећу скоро заборавити. 

АЛЕКСА: Чини вам се чрезвичајно? О, кад би хотјео приповједати шта ми се којешта на мом путешествију догодило, морала би визита три дана трајати. 

ЈЕЛИЦА: Ах, да ми је могућно, не би вас пет дана отпустила. 

АЛЕКСА: Вјерујем, то ми се често на путу догађало; ал тако ми и треба кад много знам. 

ЈЕЛИЦА: Дакле, молим за „табло“. 

АЛЕКСА: То је маленкост. Табло долази од шпанскога нарјечија „таблес“, које толико значи као „таблеаукс“. Таблес, дакле, ништа друго није него таблеаукс, сљедователно које смисл тако изражава 

као табло. 

ЈЕЛИЦА: Peächtig! 

АЛЕКСА: Мало је високо, знате, али другојачије не може се с оваквим рјечима. 

ЈЕЛИЦА: А како би то српски казала? Ја добра Српкиња нисам. 

АЛЕКСА: А! То се сербски и не може изразити, него славенски, и то овако отприлике: мздопреимчивост. 

ЈЕЛИЦА: То је тешко. 

АЛЕКСА: Зато се француски језик и зове изображени дијалект. 

ЈЕЛИЦА: Рихтиг! Eіne gebіldete Ѕprache... О, како би ја радо тај језик учила! 

АЛЕКСА: То је лако. Једног искусног шпрахмајстера! 

ЈЕЛИЦА: Овде нема такови. 

АЛЕКСА: Или добру граматику. 

ЈЕЛИЦА: Ја сам слушала да је неки Мајдингер о том писао. 

АЛЕКСА: Да, Мајдингер, Лафајет, Мирабо, Дон Кишот и многи други. 

ЈЕЛИЦА: Ја сам читала Дон Кишота, но то је био роман. 

АЛЕКСА: То је дон Кишот млађи; старији је писао граматику француску врло добро. Ако желите, ја вам могу послати из Беча. 

ЈЕЛИЦА: Дакле, ви у Беч одлазите? 

АЛЕКСА: Засад управо у Беч. 

ЈЕЛИЦА: Ах, како вас бенајдигујем! 

АЛЕКСА: Зашто? Изволте и ви намолити господина оца да вас води горе, пак можемо заједно путовати. 

ЈЕЛИЦА: Ах, daѕ würde mіch überraѕchen; али једно ми стоји на путу. Навалио отац да ме уда преко воље. 

АЛЕКСА: Преко воље? 

ЈЕЛИЦА: Ѕtellen Ѕіe ѕіch vor, трговац! 

АЛЕКСА: Ако је иначе прилика добра. 

ЈЕЛИЦА: Знате, мој отац не би толико ни трибулирао, него тује свашта. Моју су бабу његови одржали, удали и потпомогли, пак оће отац да им врати. 

АЛЕКСА: То је благородно; премда таква жертва. 

ЈЕЛИЦА: Ах, помислите само да сам осуђена у овом гњизду живити, која сам на Беч научена! Није ли то трауриг? 

АЛЕКСА: Всјачески, обаче... 

ЈЕЛИЦА: Идете ли ви послом у Беч? 

АЛЕКСА: Чујем да је један пронашо неки особити начин правити интове; рад сам да и видим, ако ми се допадне; иначе је моје претпријатије посетити старог једног пријатеља, код кога сам се више 

мјесеци задржавао. 

ЈЕЛИЦА: Како се звао тај господин? 

АЛЕКСА: Шлегл. 

ЈЕЛИЦА: Шлегл? дакле, ви сте код њега били? 

АЛЕКСА: Без прекословија. 

ЈЕЛИЦА: О, молим вас, ија сам била код њега на косту. 

АЛЕКСА: То је један изрјадни господин. 

ЈЕЛИЦА: О, фини господин. 

АЛЕКСА: Наипаче његова супруга. 

ЈЕЛИЦА: О, молим, он је удовац од од осам година. 

АЛЕКСА: То је дакле други Шлегл; овај је ритер. 

ЈЕЛИЦА: Јест, јест; но то му је кћи што економију води,... такођер удовица. 

АЛЕКСА: Дакле кћи! Ја сам всјачески држао да му је супруга. 

ЈЕЛИЦА: То је врло добра госпоја. 

АЛЕКСА: Дивне лепоте. 

ЈЕЛИЦА: А, лепа баш тако није, јер су је богиње поквариле. 

АЛЕКСА: Да! То је једна шкода; иначе се у свему може нарећи једна изрјадна госпоја. 

ЈЕЛИЦА: Ја би се усудила с једним писмом вас бешверовати за мој гујтар. 

АЛЕКСА (поклони се): То ја за велико шчастије примам. Она ће се обрадовати кад писмо од своје воспитанице прими, наипаче из моје руке, који сам у њиовој кући као у својој. 

ЈЕЛИЦА: То ми је вирклих весма мило да сам се с вама упознала. Верујте ми, господин барон, врло ми се ретко овакове визите пригађају. 

АЛЕКСА: Вјерујем; за вас је једна шкода што сте из Беча изишли. Ваш заиста њежни состав мора велики уштерб терпити. Шта је страна, шта је даљна земља? Училиште мудрости и искуства. У туђој 

земљи може човек видити што није никада видио. 

ЈЕЛИЦА: Ви имате право. Шта сам ја у Бечу видила! 

АЛЕКСА: А да одете јошт у Мадрид, да видите галије, да видите море, шта би онда рекли! 

ЈЕЛИЦА: Мора сила воде бити? 

АЛЕКСА: Всјачески. Баш кад сам ја тамо био, запали се случајно; те ватре, и тог пожара! То је за удивленије. 

ЈЕЛИЦА: Um Gotteѕwіllen, господин барон, је л могуће да вода гори? 

АЛЕКСА: Зар ви о том нисте чули? Три месеца дана новине нису ништа друго писале него о томе. Но, наравно, на шпанском и француском језику. 

ЈЕЛИЦА: Ах, француски језик, никад га нећу научити!

Лажа и Паралажа