Сонет - XXXIV
Милутин Бојић 

Сонет - XXXIV

Oдлази од мене и тони у калу, 

Иди путем којим душа мртва бива, 

Путем где се младост тренутно ужива 

И предаје лудом и порочном валу. 

И кад једног дана твоју главу малу 

Осетиш да јесен пепелом покрива, 

Заплакаћеш горко болом срца жива 

Што си чар лепоте сточила у шалу. 

Тад ћемо се срести. Далеко, бескрајно 

Биће наше душе тога боног часа. 

Тад ћеш осетити како се таласа 

У твом срцу љубав спржена очајно 

И моје ћеш око које слава греје 

Осетити како поносно се смеје. 

Појмићеш, но доцкан, шта остаје трајно. 

1917 

Милутин Бојић
С