Јаквинта/8
ЧИН II
ПОЈАВА I
У двору Јаквинтином. МАРИЈА и СТРИБОР долазе.

СТРИБОР: 
Ти велиш дакле? 
МАРИЈА: 
Залуду је све!
Од кад је у двор прими Владимир 
Ласкајући јој нежним речима:
„Краљице светла!“ и шта знадем ја,
Својих се мисли оканула већ,
За свога сина више не пита,
А посланика што је дошао 
Од сина њеног, хладно дочека. 
Залуду, рекох, све је свршено! 
Уморан тигар већ је клонуо.
Њега никакав не покреће плен. 
СТРИБОР: 
Можда јој није било познато,
Да Ђорђе мисли амо кренути; 
Млетачки дужд му нуди галије,
Да л' знаде она?
МАРИЈА:
И то већ знаде.
СТРИБОР: 
А размирица наших главара,
У пламен што ће скорим букнути, 
Због Стевановог права војводског? 
МАРИЈА: 
И то је чула.
СТРИБОР: 
Па ипак ћути?
МАРИЈА: 
Као гробница.
СТРИБОР (замишљено): 
Хм!
МАРИЈА: 
Залуду идеш путем таковим, 
Начина другог треба тражити,
Да је из тога пробудимо сна. 
СТРИБОР: 
Како да нађем!
МАРИЈА: 
Да је са краљем омразимо ми. 
СТРИБОР: 
Ако нам и тај не помогне пут 
Ја незнам чега да се латимо.
У мени Ђорђе наду полаже,
Да ћу је из сна моћи подићи.
(Звонце звони.)
МАРИЈА: 
Краљица зове.
СТРИБОР: 
Ти рече, да је хладно примила, 
Гласника, кога Ђорђе испрати. 
МАРИЈА: 
Да!
СТРИБОР: 
Задржат треба посланика тог, 
Можда ће скоро други одговор 
Њезином сину, од ње однети.
МАРИЈА: 
Похитај само збогом, Стриборе!
(Оде.)

Јаквинта