Женидба и удадба/16
УГЛЕД 5.

 
ДЕВОЈКА, ПРЕЂАШЊЕ

МАТИ: Где си ти, девојко? 

ДЕВОЈКА: Био ми је младожења. 

МАТИ: Шта је хтео? 

ДЕВОЈКА: Ништа, дошао на разговор. Искао је и да ме пољуби. 

МАТИ: Пак бићеш му допустила? 

ДЕВОЈКА: Нисам. 

МАТИ: Тако треба. Девојка мора да се онде покаже равнодушна што јој је најмилије. Него, знаш шта је? Од твоје свадбе неће, чини ми се, ништа бити. 

ДЕВОЈКА (жалостиво): Забога, мамо, зар да останем овако? Та ако вам није гриота, да вам је срамота од људи. 

МАТИ: Ћути, лудо, теби се друга срећа појавила. Марић оће да те узме. 

ДЕВОЈКА (радосно): Марић, мамо? 

МАТИ: Марић, дакако. Је л’ ти је сад по вољи? ДЕВОЈКА: Ју, како је леп и богат! 

МАТИ: Пак је бар и господин. 

ТЕТКА: Јошт какав! 

МАТИ: Шта мислиш ти, каква ћеш бити у вароши. 

ДЕВОЈКА: Ах, да ме љубе у руку, и да ме зову милостивом госпојом. 

МАТИ: И ја ћу поред тебе бити у чести. 

ДЕВОЈКА: Па кад аусфарујем, бединтер отрагу... 

ТЕТКА: Бре толико благо! 

ДЕВОЈКА: Зато је он са мном онолико играо на балу. 

МАТИ: И ја сам се чудила што толико око мене ходи, и тражи да се са мном разговара. Он се заљубио у тебе. 

ТЕТКА: Бре, како жали кад је чуо да си се прстеновала. 

ДЕВОЈКА: Па да покваримо. Волим бити милостива госпођа, него да се за трговца удам. 

ТЕТКА: То и ја кажем. 

ДЕВОЈКА: Зашто овом не јавите да нема ништа од свадбе? 

МАТИ: Не смем док ти се с оцем не разговорим. 

ДЕВОЈКА: Ју, благо мени! 

МАТИ: Само се паметно владај. Немој се јако белити јер си и тако плава. 

ДЕВОЈКА: Мамо, да мије мало турска белила. 

МАТИ: Ја знам, али кад нема, добро је и ово. Видиш како и мени добро стоји. 

ДЕВОЈКА: Само да се сврши. 

ТЕТКА: Ево, карте кажу зацело. 

МАТИ: Како би било да одемо каквој врачари? 

ДЕВОЈКА: То, мамо, то! Знате како је из Шенићкине куће прелетела кокошка преко сандука покојне Маце Устићеве, па је после Устић узео. 

ТЕТКА: Јесте, јесте; чудили смо се сви који смо пратили: кокошка црна, таман кад је сандук спроћу пенџера био, излети напоље, па пр преко сокака. Ја сам одма казала да ће Устић Пелу узети, па тако је и било. 

ДЕВОЈКА: Па гледајте, тетка, и за мене. 

ТЕТКА: Немај бриге, душо. 

МАТИ: Хеј, хеј! Кад би те Марић узео, онда би била срећна мати. 

ДЕВОЈКА: Је л истина да је Марић врло љут? 

ТЕТКА: То је ништа; кад пођеш на венчање, ако се срећно сврши, ударићемо трипут сикиром о праг, па гледај да баш преко белеге пређеш. У цркви стани му на ногу, а ми ћемо уватити три жабе, пак ћемо облепити лонац и кувати, докле се год из цркве не вратите. - Ја ти кажем, ћерко, можеш га вући за нос како ти је воља. 

МАТИ: Ето ти оца, уклони се у другу собу док се с њим разговорим. 

ДЕВОЈКА (пољуби је у руку): Слатка мамо, како сам срећна што ме Марић приси! (Отиде.)

МАТИ: Нисам ли ја срећна мати! 

Женидба и удадба