Срећа усамљености
Без крова остах, ко̂ бескућник прави
По граду идем пустом, заспаломе.
И нигде никог на том путу моме,
Ни живе душе да ми се појаве.

Празно је све до звезда ситни’, бледи’.
Усамљен, презрен, гоњен, без свог гнезда,
Блудим под сјајем ситних, бледих звезда,
Што сјају и кад нико их не гледи.

И докле оне сјају са свог трона,
Тихо и немо и без осећања,
Дира ме та осамност милиона

Њиних, и схваћам срећу тиху, свету
Што ја и за њих имам осећања
Док носим душу на крст разапету.

Извор 

 Петровић, Б. 1971. Српска књижевност у сто књига, књига 57: Песници 1. Нови Сад: Матица српска, Српска књижевна задруга. стр. 184.

Светислав Стефановић
Сонети