Србиново оружје
Алекса Шантић 

Кад остави Срба срећа,
    И гони га судба црна,
И тужноме, мјесто цв'јећа,
    Пружа оштра в'јенац трна;

Кад му име, вјеру, части
    Газила је злоба врага,
Под насиљем пакла страсти
    Служила му сеја драга.

Кад под ада стравом мрском
    Земља му је сузе лила,
А његовом крвљу српском
    Змија душу кријепила.

За одбрану части, вјере
    Трзао је Србин мача,
Да слободе цв'јеће бере -
    И душмане да надјача;

Да сатану гадну смрви
    Презир'о је муке љуте;
Газио је море крви,
    Ширио је слави путе.

Ал' оружја јачег има
    Што нам црну поноћ слама,
А окове ропске снима
    И власт силе пружа нама;

Проводи нас кроз мракове
    До дворова моћи славне,
Слободе нам златне, нове
    Буди ведре, св'јетле дане.

То оружје што све слама
    чили дух је пунан моћи;
Бистри разум, гдје се тама
    Није свила, нит' мрак ноћи;

Што је срамно и презрено;
    Што пред срџбом судбе није
    Ледном тугом оборено;

А с браника светог права
    Не отступа, не скрива се, -
Са смјелошћу гордог лава
    Трпи муке и ужасе.

То оружје, што све ори
    И до златне води мете,
Чисто ј' срце, у ком гори
    жар истине, правде свете.

Што се труди да саплете
    В'јенце славе роду своме;
Да разагна тмине клете,
    Што му мајци груди ломе.

С тим оружјем, даром неба, -
    Напр'јед, брате, свуд без страха!
То оружје теби треба
    Србадијо, муњо плаха!

С тим оружјем смјело ходи
    И циљу ћеш ближе бити,
То оружје срећи води -
    Са њиме ћеш поб'једити!
У Дубровнику, 14. фебруара 1890.
Шантићеве песме 1890.