Сонет - IX
Милутин Бојић 

Сонет - IX

Јадују стазе у вечер јесењу 

И модра река огрће се ћутом 

Леденим сребром а по велу жутом 

Уморног лишћа дршће пухор туге. 

Мрак тешко спава у храшћу и клењу 

И прожима ме песмом давно снутом 

А у ваздуху пепелом посутом 

Привиђа ми се одсјај танке дуге. 

Гробнички покров скрио је све куте, 

Само твој поглед моје очи слуте 

И чујем смех твој кога нема више. 

И топло ми је у том предвечерју, 

Док ступа позна јесен у паперју: 

То твоја душа шуми и мирише. 

Милутин Бојић
С