Београд некад и сад/12
12. 

ЉУБА, ПРЕЂАШЊИ   

ЉУБА: Јело је усуто. 

НЕША: Ајде, мајка, да ручамо. 

СТАНИЈА: Фала, синко, благодарим. 

НЕША: Ајде, како не би ручала? 

СТАНИЈА: Не могу ти ништа. 

НЕША: Е, није него јошт штогод. Оди, седи с нама. 

СТАНИЈА: Донеси ми овде нешто да једем. 

НЕША: Како би то било, побогу, мајка! Нисам те видео толико година, па да не ручамо заједно. 

СТАНИЈА: Не могу ти од оне браде. 

НЕША: Ама што ти гледаш браду. 

СТАНИЈА: Како погледам, таки се гадим. 

НЕША: Видиш, Велимире, право мајка и говори. Зашто је не скидаш? 

ВЕЛИМИР: Ја не знам шта вам је моја брада на путу, куд ће комотније, него овако. 

НЕША: Ама кад људи не трпе. 

ВЕЛИМИР: То је једно крајње предрасужденије. Много којешта људи нису трпили, и неће трпити, пак ће се опет зато увести. 

СТАНИЈА (Неши); Чујеш? Оће да ти доведе још којешта у кућу; да певаш: ху! ху! 

НЕША: Беда од деце. 

СТАНИЈА: Ама што ја згреши Богу, те то дочека? 

НЕША: Е, што ћеш. Ајде, да се не лади јело. 

СТАНИЈА: Не, тамо у буџак да једем, да се не гадим од своју децу. 

НЕША: Већ за данас мани га, а сутра, вере ми, неће је имати. (Увати је за руку.) 

СТАНИЈА: Еј куку, еј куку! (Одлазе.) 

Београд некад и сад