ЂУЛИЋИ УВЕОЦИ XXII
Oх, како је сиво, тамно, 
Кô да није данак сванô; 
А небо је тако мутно. 
Као око исплакано. 

А ја гледам кроз ту таму, 
Гледам, гледам на високо, 
Гледам у то сетно небо, 
У то сузно мутно око; 

Гледам у тај сумор јадни, 
У празнину ту голему, 
У тај уздах, грдни, хладни, 
Гледам у ту сету нему. 

Па то ми је сада лепо, 
Па то ми је сада мило... 
Као да ми никад око 
Није сунца ни видило, — 

Кô да никад прамалећа 
Мом животу није било, 
Кô да никад, није сунце 
Срећу моју пољубило. 

 Јован Јовановић Змај: Одабрана дела, књига 1, страна 290 , Матица српска, Нови Сад.