Ванда/8
ПОЈАВА II 

              Млада сама. 

Шта сам чула! Ерман! На срце ми 
Та в'јест паде као бритко гвожђе. 
Па он дакле ни за што се друго 
Није мени са осмјехом њежним 
И ласкавим р'јеч'ма обраћао 
Него да би тим могао лакше 
О краљици штогод разабрати? 
А ја мишљах.... ја надама слатким 
Већ с' одавах!.... Несмислена Млада! 
Завидљиви црни бог, он један 
Овако ме засл'јепити мог'о 
Да проведе страшну игру са мном. 
Али ево њиме се и кунем 
Да никада краљичину руку 
Тај краљ неће скопчати са својом. 
Старац пр'јети ако тајну одам! 
О небој се, старче, одати је 
Ни у каквом случају ја нећу, 
А најмање у ономе који 
Ти баш желиш. У дно срца мога 
Ја ту тајну нав'јек закопавам, 
К'о и моју очајничку љубав. 
(Ванда ступа на побочна врата, али опазивши Младу стаје.) 

ВАНДА: 
Ту је она; јамачио га чека 
У дворници овој удаљеној. 
Сад бих могда у траг да им уђем. 
За ова ћу сакрити се врата. 
(Повлачи се натраг.) 

МЛАДА: 
Ко то бјеше? Крај хаљине женске 
На вратима притвореним видим. 
Вандина је то хаљина; ено 
Повукда је себи. Ипак она 
Иза врата стоји. Шта то значи? 
Досјећам се: на ме подазр'јева, 
Па би хтјела да ми траг ухвати. 
Кад би овог часа Ерман дош'о! 
Радо бих јој к срцу одапела 
Неколико отровних стријела. 
На њу сада као и на њега 
Смртно мрзим. — Од овуда чујем 
Коракљаје.... биће он. То волим. 

Ванда