Јесење јутро
Још од јутра рана густа магла лежи,
И са брда тавних по доли се слива,
Тешки ваздух оштро и опоро свежи —
До̂ у магли снива.

Кад кад гавран само, гракћући очајно,
Преко сени дрва̂ с виса̂ тамо стиже,
Где у диму Озрен увијен, потајно,
К’о авет се диже...

Познајем те добро, магловити дане,
Што и јутрос мојим сапутником поста,
Живот ми је тужни од младости ране
Теби налик доста!

Нејасам и мрачан као живот, ти се
Као и он тешком копреном увијаш;
Једва сени бледе назирем ти — висе
Невиђене нијаш.

По твојој се магли лута к’о по њему,
Као и он дави твоја рука мека,
Мрак сте, студен, чама, блудња — а по свему
Смрт је — зима чека!

Да... ни зрачка једног иза твога дима!
Дошао си, јављаш да се зима креће...
Једва... Небо за све сажаљења има,
Мртви покој снеће!

Извор 

 1903. Песме Стевана Луковића. стр. 8.

Стеван Луковић