Преглед историје хришћанске цркве 0.1
УВОД
А
1. Хришћанска црква јесте верска заједница или друштво које је основао скоро пре две хиљаде година Господ Исус Христос. То друштво има три сврхе: а) да се у њему негује правилно познавање Бога и побожност; б) да у њему људи служе Богу поглавито духом и истином; в) да се уз помоћ светих тајни и других васпитних средстава усавршавају у моралном и духовном животу, како би постали што савршенији и што сличнији Богу.

2. Историја хришћанске цркве јесте наука која по реду и прегледно говори о свима унутрашњим и спољашњим променама, које су се у току времена догађале у цркви и са црквом и показује узроке тих промена.

Те промене и догађаји у прошлости цркве јесу углавном ово: Христова црква је почела свој живот као зрно горушично и постепено се разгранала по целом свету. Борила се са верама, културама и државама на које је наишла, и надживела их. Научно је разрађивала, уз велике унутрашње потресе, верско учење свога оснивача и тиме је развила своју опсежну књижевност. Развила је свој култ од тихих састанака у катакомбама до сјајних верских свечаности у великим катедралама. Своју трећу сврху - да оплемени људе и цело човечанство Христовим моралом - испуњавала је кад са више, кад са мање успеха. Њена организација и законодавство пролазили су такође кроз многе промене.

3. Како се дели историја цркве. Хришћанска црква има у својој прошлости два необично велика догађаја којима је завршила по једно раздобље свога живота и који су дали нов правац њеном животу у потоњим раздобљима. Први је проглашење слободе хришћанске вере у римској држави; њиме се завршује живот мученичке цркве и почиње њен развој у слободи. Други је цепање једне цркве на два дела, који настављају свој живот и рад сваки засебно. По тим догађајима дели историја цркве своја разлагања на три раздобља или периода: I. од постанка цркве до год. 313. када је издат Милански указ о верској слободи, II. од год. 313. до 1054. када се црква поделила на источну и западну и III. од тада до данашњих дана.

Б

1. Оснивач цркве хришћанске јесте Господ Исус Христос. Рођен је од Духа Светога и Девице Марије у јудејском граду Витлејему, по уобичајеном рачунању пре више од 2000 година. По тачнијим рачунањима рођен је неколико година раније.

Живот Исуса Христа до његове тридесете године није нам познат. Знамо само за два догађаја из тога доба: склањање у Египат и први одлазак у храм. До своје тридесете године живео је у Назарету у Галилеји, где је, свакако, радио дрводељски занат са својим поочимом Јосифом. Тада је кренуо на проповедање своје науке и оснивање царства Божјег међу људима. Прво је дошао у везу са пророком Јованом, који је чистио и дизао верски и морални живот свога народа и тиме га спремао за проповед Христову. Од Јована је примио крштење (симбол новог и чистијег живота) и затим је за нешто више од три године обилазио градове и крајеве палестинске. Идући, учио је људе, речју и примером, правом познавању Бога и животу по Божјој вољи. Помагао је људе у беди и невољи својим натприродним делима, чудима, која су потврђивала његово божанство. За њим и његовом науком су пошли многи људи који су били уморни од живота и који су од тадашње вере осећали више терет него помоћ. Но званични представници јеврејског народа посматрали су га и пратили са сумњом. Како је Христос осуђивао празне верске обичаје који су остали без смисла и садржине (значај и празновање суботе), окривили су га да руши верске традиције, да погрђује народне светиње и да ради против државних власти. Осудили су га на своме суду на смрт, добили су од државне власти потврду те пресуде и разапели га на крст. Трећи дан по смрти ускрсао је из гроба, јављао се својим ученицима и у четрдесети дан се узнео на небо. - Његово дело су прихватили и наставили дванаест његових апостола.

2. Верско и морално учење Господа Исуса Христа. Исус Христос се појавио и проповедао међу Јеврејима. Његово учење о вери и његови морални прописи у тесној су вези са вером и моралом тога народа. Он није дошао да поруши Закон, који је трајнији од неба и земље. Његова црква је усвојила писане споменике јеврејске религиозности и морала - Стари завет. Он је са вере свога народа скинуо све оно што је ту веру чинило ограниченом вером једног народа, и од ње је начинио веру за све човечанство, тадашње и потоње.

Христова вера учи да је Бог дух и да има три лица. Толико је узвишен над свим што је створио да га нико не може познати. Добар је, милостив, свезнајући, води бригу о свему на свету. Човек је син Божји, сличан је Богу и треба да му постаје све сличнији. Људска душа је бесмртна, а вредност јој је већа од свега на свету. За све што човек у животу учини против моралних закона своје душе, одговараће пред Богом, а за добро које учини биће награђен. Христос је спасао свет, као син Божји и обећани спаситељ, својом науком и смрћу.

Христов морал је углавном морал Старог завета, али пречишћен и много дубље схваћен. Све своје моралне прописе изразио је Христос сажето у двема заповедима: „Љуби Бога више свега, а ближњега свога као сама себе". (5 Мој 6, 5; 3 Мој 19, 18). Ближњим сматра свакога човека, па и иноплеменика и непријатеља. Све своје верске истине и моралне прописе тумачио је Христос својим поукама, прича-ма и својим животом.

Што се тиче тадашњег јеврејског и паганског култа, тј. служења Богу обредом и жртвом, Христос га укида. Спољашњи култ има само онда вредности када изражава чиста и висока верска и морална осећања и мисли - ко хоће да се клања Богу, нека му се клања духом и истином.

Преглед историје хришћанске цркве