Јаквинта/67
ПОЈАВА V
ЈАКВИНТА, сва разбарушена улети унутра.

ЈАКВИНТА: 
Спаси ме, оче!
ДОБРОСЛАВ:
Јошт један патник! Од кога бегаш? 
ЈАКВИНТА: 
Од себе саме! Оче, спаси ме!
Бегам од своје страшне прошлости,
Од живих људи и од гробова,
Што мрачна недра отварају сад,
И мртве сенке амо пуштају, 
Да побеђеном прошлост казују!
Бегам од деце, од свог порода.
Од дана, свега — бегам од себе!
ДОБРОСЛАВ: 
Збори, ко си ти?
ЈАКВИНТА (у беснилу): 
Ћут! Не спомињи мога имена.
ДОБРОСЛАВ: 
По гласу судећ' ти си... жена? 
ЈАКВИНТА: 
Жена, без круне, без свог престола!
У сред олује нада срушених 
Земља и небо потресају се: 
Чујеш ли како грме облаци? 
К’о вечна труба суда страшнога 
Ричући за мном: то је... Јаквинта! 
ДОБРОСЛАВ (изненађен, узвикне):
Јаквинта?
Ха, страшна зверко? Нашао сам те. 
Отет ми нећеш моју освету,
Коју сам за те давно спремио! (Хвата је.) 
ЈАКВИНТА: 
Доброслав?! И он?! Црна судбино! 
Престани с твојим страшним сенкама.
Не, ти ме не смеш руком дотаћи! (Отима се.)
Шта хоћеш са мном?
ДОБРОСЛАВ (хвата је за гушу, давећи је):
Очи моје! Живот мој!
ЈАНВИНТА (Јекне):
Ха! (Издане.)
ДОБРОСЛАВ:
Умри, крвницо!

Јаквинта