Јешуа Машиах
Обилазећи градове и села
На работу је пошо̑ свога дела.

Пут га поведе тога лепог дана
Кроз млада поља сунцем обасјана.
Сва је природа добре воље била:
Благ поветарац с мора, од Кармила,
Јечменим пољем таласе је крето̑
И образе му ласкаво облето̑...
Хумови, горе у даљини, стене —
Сав је предео куд поглед окрене
Блистао као некад стари Еден
Пре негʼ из нега Адам би изведен:
Кад свет сијаше невиним осмехом,
Још незаражен смрћу нити грехом
Вечном лепотом вечитога склада —
Кад алʼ изненада, —
Идући путем кроз поља Он срета
У распадању леш једнога псета...
И, гадећи се, глас Петров га трже:
„Рави!... Стрвина!... Обиђимо брже!...“
Ал’ Он занесен свемирном лепотом.
Он се сажали над умрлим скотом...
И, као зачуђен, што се леша гаде,
Место да Лепо свуд нађу и љубе.
Пружајућ руку крај лешине стаде:
„Гле!“ рече „како има беле зубе!...“

Извор 
 Милета Јакшић: Песме, Матица Српска, Нови Сад, 1984, стр. 135

Милета Јакшић
Поезија