Милош Обилић (Јован Суботић)/35
ЧЕТРНАЕСТИ ПРИЗОР
Јусуф-паша уђе.

МУРАТ: 
Важне мораш да носиш гласове 
Необично очи ти севају.
ЈУСУФ-ПАША: 
Клањам ти се, честити падишо, 
Клањам ти се до земљице црне.
Два су гласа које ти доносим,
Не знам који од ког је важнији.
МУРАТ: 
Казуј само, готов сам их чути. 
ЈУСУФ-ПАША: 
Глас ми наше донеше уходе 
Да су Србљи синоћ доконали
Као данас на нас ударити.
МУРАТ: 
То ми није глас најповољнији; 
Курд-Алија јоште нам не дође.
(К Осману.)
Иди, пашо, и преправи војску,
Ако дођу да смо на тетику.
ОСМАН (оде.)
МУРАТ (к Бајазиту): 
Иди и ти дигни јаничаре 
Па на прве стани страже, сине!
БАЈАЗИТ (оде.)
МУРАТ (К Јусуфу): 
То би била једна од новина...
Хајде сада и другу ми кажи.
ЈУСУФ-ПАША: 
Пребеже нам Обилић војвода! 
МУРАТ (зачуђен): 
Је л’ истина? Та није могућно! 
ЈУСУФ-ПАША: 
Истина је. Ето га пред врати. 
МУРАТ: 
А што га је амо дотерало?
ЈУСУФ-ПАША: 
Кад цар Лазар моје писмо доби 
Издајицом назва га пред свима.
А он сада да му се освети 
Дође теби да га под скут примиш.
МУРАТ (весело): 
Но и та ми жеља се испуни. 
Пазите га к’о најбољег друга,
Поштујте га к’о да круну носи.
Са њиме смо Србију добили.
ЈУСУФ-ПАША: 
Хоћеш ли га пред себе пустити? 
МУРАТ: 
Како можеш и питат’, везиру!
Нека дође: уведи га само.
ЈУСУФ-ПАША (изиђе.)
МУРАТ: 
Кажу људи да је Лазар мудар.
Али мало мудрости показа 
Кад на једно душманина писмо 
Десну себи сам одсече руку.

Милош Обилић (Јован Суботић)