Седамдесет анегдота/20


Др. МИЛАН ЈОВАНОВИЋ

1.
Као слушалац медицинских наука у
Бечу М. Јовановић је имао и овакав .
—

Међу маџарским револуционарима
1848 био је и неки Нађ Карло, младић 
за слободу своје домовине. После
катастрофе на Вилагошу аустријски војни
судови крваво завршиваху парницу. 
пред преки суд, Карло буде упитан:
зна ли што ће он ту сад? Он с горким
осмехом одговори:
— Само зато што су Руси прешли
границу!

Такав одговор, пун презрења према
невојничком држању аустријском, 
судије, и они донесоше одлуку да
се Карло казни тиме што ће се 
за полудела, како би сав остатак
свога века провео у лудници. Живећи у
Бечу, у затвору за најтеже случајеве умне
оболелости, Карло не имаде начина никог
живог уверити о својој присебности; све

што је говорио узимаху за бунцање, нити
га хтедоше саслушати, нити о томе ,
Судије су добро рачунале. 
година изиђе царев указ по коме
се осуђени у револуцији пуштају у .
Али Карло не бејаше у тамници
већ у лудници, а за те заточенике има
само Божјег помиловања. Он ту остаде
и даље годинама, и не знајући за цареву
милост.

Ради проучавања и таких болести 
Јовановић у управи тога завода неко
време. — Једнога дана, кад пред вече 
ти необични болесници пуштени у
ограђене делове дворишта, посматраше
их Јовановић са прозора своје собе која
је била на горњем боју. Један заточеник
шеташе испод његова прозора тешко ,
па му се намах обрати речима:
— Молим, имате ли мало хлеба?

Јовановић му кроз прозор у мрежи
од узице спусти цео хлеб, који онај 
радо и поче га одмах јести.

Мало после настаде између њега и 
разговор, а кад болеснике 
унутра, замоли овај Јовановића да
изиђе и сутра на исто место ради .
Интересовање бејаше живо, и ти се
разговори продужише и трећи и четврти
пут. Када се болесник из разговора 

увери да докторанд није Немац већ
Словен, исприча му поверљиво своју .
То је био Карло. Јовановић написа
писмо његовој сестри, која и не знађаше
да јој је брат жив, и сестра му дође из
Угарске. Он посредова и они се 
насамо пред њим. Сцена страховита
и дирљива… Сестра је, за тим, ишла и
по упуству Јовановићеву куцала на 
врата, док после дужег времена
и уз тешку муку ствар би објашњена где
треба, те Карло, после неког нарочитог
проучавања и посматрања, ослобођен 
гроба…

2.
Јовановић је често имао обичај у 
рећи:
— Многи људи своје тестаменте 
суду на чување. Мој се тестаменат
налази у Светом Писму. Коме треба нека
га после моје смрти тамо тражи!

Како је Јовановић ненадно преминуо
преко ноћ, то је власт, сазнавши о том
његову говору, заиста потражила у 
књижници примерак Светога Писма,
и нашавши књигу пажљиво је превртала
лист по лист тражећи тестаменат, кога ту
није било.

Најзад је ствар објаснио један млађи
књижевник подсећањем ода је Јовановић
мислио и говорио о тестаменту у 
а не у материјалном смислу.

1911.