ЂУЛИЋИ УВЕОЦИ XVIII
Преврћући прашне књиге, 
Прашне књиге и хартије, 
Нађох песму забачену, 
Што је нико читô није. 

Та је песма излив срца, 
Излив душе срећних дана, 
У њојзи је моја cpeћa, 
Љубав моја опевана. 

У њојзи је одзив раја 
На усклике жића млада, 
Са највишег негда виса, 
Са врхунца мојих нада. 

Али ко би данас смео 
Сећати ме срећних дана 
— Не смем ни ја да те читам, 
Песмо моја нечитана. 

Поред мене свећа дршће, 
Кâ да б’ песму читат’ хтела, 
Ја је дадох њеном пламу — 
Хартија је изгорела. 

Хартија је изгорела, 
Ал’ осташе слова бела, 
Песма моја нечитана 
Још се види са пепела. 

И ја читам своју песму, 
Одисаје срца врела, 
Читам цветак своје среће, 
Све то читам са пепела. 

Ох, зар тако, љубав света 
И по смрти јоште траје! 
Ох, зар тако пепô чува 
Моје свете осећаје! 

Зар је пепô тако веран, 
Па не пушта миље своје! 
— Аој песмо, туго моја! 
Ој, пепеле, добро моје! 

 Јован Јовановић Змај: Одабрана дела, књига 1, страна 283-284 , Матица српска, Нови Сад.