Ој поточе...
Алекса Шантић 

Ој поточе, што си тако
Сјетан, тужан, болан јако?
     Радости ти минô рој.
Твоје лице бјеше прије
И красније и милије,
     Веселији жубор твој.

А сада те, ој поточе,
Као голо то сироче,
     Обузела туга, вај;
Ти си тужан: твоја дола
Остала је пуста, гола,
     Не мирише већ јој крај.

Узвехнуло твоје цвијеће,
Око њега не облијеће
     Ситних чела складан рој;
Заћутао славуј лугом,
И он јади с тобом - другом,
     Умукô му слатки пој.

И небо се промијенило:
Није више тако мило,
     Облак крије сунчев сјај.
Вихор бјесни са свих страна,
Па увело лисје с грана
     У далеки носи крај.

Све је тужно... Ој поточе,
Остао си кô сироче,
     Ал' не губи благи над:
Опета ће доћ прољеће,
Замирисат твоје цвијеће,
     Твоје душе миље, слад.

Шантићеве песме 1888.