На по пута
Алекса Шантић 

Остале су за мном баште јоргована,
Сјај прољећа мога, шум, пјесме и врела...
Студена ме јесен на по пута срела,
И по мени пада сухо лишће с грана.

Кô рањена тица, што би небу хтјела,
Отима се душа из оловних дана,
Али кобни вјетар граби је са страна,
Па се натраг тргне премрзла и свела,

Моји врти, више не чекајте на ме,
Вратити се нећу из студене таме
Свог живота... Сунце полагано гасне...

Хладни сутон пада... Ноћ све ближе иде...
Једну црну руку моје очи виде -
И ја чујем само удар тврде красне.

Шантићеве песме 1909.