Под јесен
Под јесен 

Драга, ближи се Зима,
а наше цвеће није цвало;
и још два-три даха, још суза мало,
и наша ће нада мртва проћи.

Јест, ово није наша клима,
и твоје је око давно сјало.
Али не плачи; још није свему крај,
узми редом од сваког опроштај,
јер одмах нам ваља поћи.

Ми знамо да не постоји рај;
али нам остаје земља платана
и гробља сјајног, у зраку
сунце, које нас још ваљда воли.

И ако те првих јесењих дана,
када се мре, у души нешто заболи
и зажелиш бити мати:

од плача ће ти се трести груди,
и питаћеш ме: зашто је све то тако?

А ја ћу утрти сузе, и као да нисам плак'о,
лицемерно, као сви људи
када су нечему криви,
једнога дана, кад се видици сиви
обуку у црно - пред тебе стати
и са осмехом рећи: гробље ово
једном ће ти на све одговор дати.

Душан Васиљев

Српска уметничка поезија