Неименована песма Алексе Шантића 32
Алекса Шантић 

Кад ми никад више нећеш руку дати,
Бар уздахом тајним на путима прати
          Оног који страда...
И рашири њедра кад се теби сврати
          Моја душа млада.
О ти што јој срећу и сан мирни узе,
Ороси је капљом твоје миле сузе.

Кад би само једна твоја суза пала,
Душа би се моја у ведрини сјала,
          А кроз благи сјај
Планула би вјером и грлит би стала
          Изгубљени рај,
Јер сузица твоја росица је чиста,
Под којом и свела ружица заблиста...

Шантићеве песме 1896.