Др (комедија у четири чина)/11
XI 

ВЕЛИМИР, СЛАВКА 

СЛАВКА (оде у леву собу) 
ВЕЛИМИР (за то време улази и остаје код врата)  
СЛАВКА: (враћа се с књигом и изненади се): О! 
ВЕЛИМИР: Добар дан желим! 
СЛАВКА: Откуд ви? 
ВЕЛИМИР: Позвао ме је господин отац. 
СЛАВКА: Мислила сам, јер иначе се ви не бисте сетили да нам дођете, тако сте се отуђили. 
ВЕЛИМИР: Примам прекор и, признајем, немам чим да се браним. 
СЛАВКА: Браните се немарношћу и равнодушношћу. 
ВЕЛИМИР: То не! 
СЛАВКА: Ви сте некада, као школски друг мога брата, тако често долазили у нашу кућу, тако сте се често дружили са мном, па бар би те младалачке успомене могле да вас придобију за нас, за нашу кућу.  
ВЕЛИМИР: Верујте ми, ја се тих успомена тако радо сећам. 
СЛАВКА: Знате ли ви да ја и сад чувам једно ваше љубавно писмо, које сте ми писали када сам била у трећем, а ви у шестом разреду гимназије. 
ВЕЛИМИР: Та не чувајте, забога, докуменат кога се толико стидим! 
СЛАВКА: Тако?!? Сад се може разумети ваша равнодушност. Ви се стидите своје љубави према мени? ВЕЛИМИР: Али не, забога! Не будите неправедни! Стидим се граматичких грешака којима, извесно, кипти то писмо. СЛАВКА: Љубав никад не води рачуна о граматичким грешкама; на против, што мање граматике, то више љубави. Уосталом, ако вас то баш толико женира, ја вам могу дати писмо да корегирате грешке. 
ВЕЛИМИР: Готово.  
СЛАВКА: Или, ја немам ништа против ако желите да корегирате и саме осећаје изражене у том писму. 
ВЕЛИМИР: Зашто бих то чинио? 
СЛАВКА: Зато што сте их ви, уствари, већ корегирали. Ви сте се тако удаљили од нас свих, ви сте тако равнодушни према свима нама... ВЕЛИМИР: Не, верујте не, то се вама само тако чини. 
СЛАВКА: Напустили сте друговање са мојим братом. 
ВЕЛИМИР: Он је нашао себи сасвим ново друштво, коме ја не припадам. 
СЛАВКА: Напустили сте друговање са мном. 
ВЕЛИМИР: Кад бисте ви знали колико бих ја био срећан кад бих се могао томе друштву вратити! 
СЛАВКА: А шта вас уздржава?  
ВЕЛИМИР: Живот, животне прилике; не бива увек у животу онако како човек хоће и жели. 
СЛАВКА: Не разумем вас. 
ВЕЛИМИР: Признајем, нисам довољно јасан. Не умем да будем јасан. 
СЛАВКА: А ја бих рекла, не умете ни да будете искрени. 
ВЕЛИМИР: Зар и у моју искреност сумњате? 
СЛАВКА: С правом. У овој се кући нешто дешава што се крије од мене, али ја осећам да се нешто дешава. Шапуће се при затвореним вратима, воде се поверљиви разговори, од којих и ви нисте далеко. И вас тако често призива отац? 
ВЕЛИМИР: Да, али ту нема ничега тајанственога. Ваш отац добија немачка или француска писма која није рад да преда доле канцеларији пре него им сазна садржину. 
СЛАВКА: И ви му их читате?  
ВЕЛИМИР: Ви знате да ја имам великих обавеза према њему, и дужан сам му учинити сваку услугу. 
СЛАВКА (неубеђено): Можда је и тако. Па ипак, ја осећам да нисте довољно искрени. 

Др (комедија у четири чина)