Смрт Стефана Дечанског/23
3.
 
ГЛАСОНОША, пређашњи

ГЛАСОНОША: Светли краљевићу! 
ДУШАН: Ти долазиш из Скадра? 
ГЛАСОНОША: Не знам да ли из Скадра. Он није, који је био. 
ДУШАН: Како то? 
ГЛАСОНОША: Он је попаљен, твоји дворови порушени, њиве и виногради изгажени. 
ДУШАН: Од кога? 
ГЛАСОНОША: Од краљеве војске. 
ДУШАН: Од војске мојега оца? 
ГЛАСОНОША: Кнез Балдовин њих предводи. 
ДУШАН (погледа у Светковића). 
СВЕТКОВИЋ: Но, хоћеш ли и сада твоме оцу на помилованије? 
ГЛАСОНОША: Жупане Светковићу, и твоји су двори ту исту судбину искусили. Све је опустошено и изгажено, и саму кћер твоју постигла је јарост свирепога мача. 
СВЕТКОВИЋ (почне посртати, Душан га придржи). 
ГЛАСОНОША: Сва је Зента уцвељена чувши ужасну смрт тако добре девојке. 
СВЕТКОВИЋ (усиљује се да право стоји, Душану): Пуштај ме! Ја сам здрав, јак. (Поћути, па се опет почне љуљати, гласоноша га држи). 
СВЕТКОВИЋ: Моја је кћи мртва, је ли, то си казао? 
ДУШАН: О, ужасни отац. 
СВЕТКОВИЋ: Моја је кћи мртва, да, убијена, је ли, убијена? 
ГЛАСОНОША: Убијена. 
СВЕТКОВИЋ: Зорка убијена, и с њоме сва моја радост, сва потпора. — Чује ли когод ово? На моју душу, Душан је глув. 
ДУШАН: Многи су глуви срећнији од мене, сторично срећнији. О Зорко, ова ужасна коцка на тебе невину? 
СВЕТКОВИЋ: Ја сам двадесет и четири пута смрт видео, овим очима видео, зашто не бих и двадесет пети пут? Зорко, пођи с Богом, ти си код твоје матере. Нека те она загрли у место оца, мени је то забрањено. Но, ја сам и мушко. — Сузе? Оне само зато каткад човеку извиру да се види чије је млеко сисао. — Душане, ми смо код Неродимље. Ова брана води управо краљевскоме двору. Иди, остави ме, ја те више не потребујем. 
ДУШАН: Сад да те оставим, у овај ужасни час, кад те је смрт Зоркина поразила? Нипошто! Она је нама обојици једнако мила, ми ћемо је заједно оплакивати. О Зорко, Јорко! 
СВЕТКОВИЋ: Ја нећу кукати ни запевати. Ако ти то мислиш, иди у Неродимљу, ту ћеш наћи доста баба, вештијих од тебе. Моја је сва жеља: освета. 
ДУШАН: Да, освета! — Раскините се и ви последњи ланци чувства и љубови, који сте сина к оцу привезивали. Не заслужује никакову наклоност, никаково почитаније онај, који невиност тако бездушно коље. 
СВЕТКОВИЋ (загрли Душана): О, Зорка је достојна тебе била. Хајде! (Одлазе).

Смрт Стефана Дечанског