Смрт Уроша Петога/12
ПОЈАВА III
Вукашин, Урош, доцније В. Дијак с повељом у руци.

 
УРОШ:
Откуд неред у Приштини, куме? 
Вукашин: 
Узмутио Арсин син грађанство 
Што властелу издајничку казних 
У имању и на домаћима. 
УРОШ: 
О тој казни до сад не знадијах. 
ВУКАШИН: 
Да издајство не би још и даље 
Ширило се око нас, мој царе, 
Требало је лупити по њему 
Хитним, јаким ударом, од кога 
Да већ главе не узмогне дићи. 
Ти у лову два дни борављаше 
Кад ја издах нуждан за то налог. 
УРОШ: 
Ипак, краљу, требало је цара 
Почекати за тол' важан посао. 
Видиш шта си с војном на Лазара 
Предузетом преко воље моје 
Урадио? разузд'о олују, 
Те до прага већ нам дотутњила. 
ВУКАШИН: 
К'о све друге растјераћ' и ову; 
А по томе благо сунце мира 
Сијаће нам без захода, царе. 
Код Лазара онолико моћна 
Не могасмо надати со тому. 
(Улази В. Дијак.) 
Јеси л' готов? 
УРОШ: 
Какво писмо, ђаче? 
ВУКАШИН: 
Позив у рат на Приштинско племство, 
Да се царским печатом утврди. 
(Даје цару писмо; цар га чита, па каже строго ¬Дијаку.) 
УРОШ: 
Ти у моје написа га име! 
Допуштење кад ти на то дадох? 
ВУКАШИН: 
Поред моје требаше л' и твоја, 
Кад нам пр'јети једнака опасност? 
УРОШ: 
Твоја војна, буд' и брига твоја; 
Не дам собе у њу пом'јвшати. 
(Дере повељу.) 
Ако племство одрече послушност, 
Тој срамоти не дам да м' изложиш. 
Жарио си, како знаш сам гаси. (Одлази) 
ВУКАШИН:
Јеленину науку ту видим. 
Ну гледај га, кад м' у стези види 
Как' охоло већ преда мном диже 
Царску главу! Хо, не хитај, момче, 
Так' не хитај, могу ти је лако 
Све до црне покучити земље. 
ДИЈАК: 
Ја се твому стрпљењу и чудим. 
ВУКАШИН: 
Не, не бих га трпио да не знам, 
Да сва снага његовога духа 
Преко р'јечи даље не одлази. 
Па матере да му није, вјеруј, 
Стид би мене било 
И мислити само да г' уклоним. — 
Одмах другу повељу напиши, 
А у моје име. У земљи нам 
И онако цар не значи ништа. 
(Одлази Дијак.)

Смрт Уроша Петога