Светислав и Милева/19
7.

ОСМАН, ПРЕЂАШЊИ

БАЈАЗИТ: Имаш ли и ти каквог непријатеља? 
ОСМАН: Честити царе, страшног непријатеља, каквог не бих желео! Укорио си ме отоич за ревност моју прама лицу твоме: но правда хоће да се увериш о мојој искрености. 
БАЈАЗИТ: Говори јасније! Који је тај непријатељ, од кога си се забунио? 
ОСМАН: Смем ли слободно казати? Царица . . . 
БАЈАЗИТ: Милева? Шта је? Говори! 
ОСМАН: Честити царе! У врту твоме опазим нешто, од чега и сада стрепим: каурина једног са царицом, где се грле, љубе и после о невери разговарају. „Ево ти", рекне јој, „ножа, избави се Бајазита, да срећни будемо!" Она га на то поведе, да му покаже горницу своју. 
БАЈАЗИТ: Је ли теби скупа глава, везиру? 
ОСМАН: Честити царе! ако нађеш и једну реч лажљиву: скини ову главу и баци је на коло. Али ћеш се уверити од њега самога, кога сам ухватити и везати дао. 
БАЈАЗИТ: Ти се не шалит, везиру? Ти се не шалиш? 
ОСМАН: Са светом главом се не умем шалити! Доведи га преда се: нека речи ове обистини. 
БАЈАЗИТ: Где је царица? 
ОСМАН: Ропкиње су је у њену ризницу унеле. Тамо онесвешћена лежи. 
БАЈАЗИТ: Ха, Бајазите! — Доведи ми тога несрећника. Но и старац Селимир нека се прикаже. 
ОСМАН: (отвори врата). 
РОБОВИ (уведу Светислава с везаним наопако рукама). 
ОСМАН: (једном робу пришапне, који се удаљи). 

Светислав и Милева