Бајка о жени
Милутин Бојић 

Бајка о жени

Љубичастом паром дише Земља сана, 

Модри су чемпреси сагли главе тужно, 

Врх мртвога мора крикне која врана, 

У златноме бакру тоне сунце јужно. 

Усијан се песак бели и прелива, 

Задрев у небеса ред планина спава, 

На црвеном жалу слет ждралова снива, 

Рој мушица дршће изнад речних става. 

Врућ, запахнут миром и музиком боја, 

Са досадом Човек сву ту раскош мотри, 

Лежи сиров, крвав, пун длаке и зноја, 

И тражи у сунцу да свој одглед смотри. 

Зрелост једрог дана празна му је сена, 

Нејасних облика једно Ново чека, 

Скуп раскоши, сунца, нестално ко пена. 

— и одједном он се страшћу зацерека. 

Са јелових гора слазила је Жена. 

1911

Милутин Бојић
Б