Крај
Алекса Шантић 

И свршено је било... У велу и белој свили,
Силазила си мирно низ степенице храма,
Под круном мирта... Сви су погледи на теби били.

Пред црквом жагор и теска. А као стена сама,
Уз онај стари јаблан ја сам прислоњен био,
И ћут'о... На моје чело студена падаше тама.

Уз мелодију чежње празнички дан је лио,
Топло и благо сунце. Под гроздовима бехара,
Мирисале су баште. Један је лептир мио

Сврх тебе кружио лако, пун светлих дугиних шара.
И када свати почеше бацати лимуне жуте,
И складно свирачи вешти, уз ћеманета стара,

Почеше топлу песму -: још једном погледах у те
Сјајну, као јабука сунца у венцу грана...
И моја душа задрхта; и с болом смртне минуте

Златно се кубе сруши сврх њених шедрвана...

Шантићеве песме непознате године