Београд некад и сад/10
10. 

ВЕЛИМИР, с брадом и у униформи; ПРЕЂАШЊЕ 

ЉУБА: Ево и Велимира. — Гле, дође мајка. 

ВЕЛИМИР (начини поклон са стране): Драго ми је. (Скине сабљу.) На, бога ти, ово (да Љуби, после отиде к асталу, седне и почне чело и косу трти). Ах, боже мој, боже мој! 

СТАНИЈА (Љуби): Па ко беше то момче? 

ЉУБА: Кажем ти, наш Велимир. 

СТАНИЈА: Зар нешто не може? (Устане.) Велимире, мајки, што ти је? 

ВЕЛИМИР: Није ми ништа. 

ЉУБА: Тако он има нарав. 

СТАНИЈА: Ама ја видо отоич, где се он искриви. Мал’ не паде. 

ЉУБА: Кад је то било? 

СТАНИЈА: Кад ми оно проговори. 

ВЕЛИМИР (смешећи се треје чело); Ја-ја! 

ЉУБА: Е, то се он теби поклонио. 

СТАНИЈА: Какав је то поклон наеро? Ко се клања раменима? 

ВЕЛИМИР (Љуби): Је л’ послао Милан новине? 

ЉУБА: Нешто је донео момак, да видим је ли то. (Да му с ормана Журнале де деба.) 

ВЕЛИМИР: То је. (Подбочи се и почне читати.)
 
СТАНИЈА (дуго га гледи, па онда Љуби): Ајде код Неша. 

ЉУБА: Сад Же он доћи. 

СТАНИЈА: Јок, јок, ајде да ми тражи кола, да идем. 

ЉУБА: А што, мајка? 

СТАНИЈА (жалостиво): Да идем, да идем. 

ЉУБА: Шта ти се опет не допада? 

СТАНИЈА: Допада ми се, него да идем, док ме не отераше. 

ЉУБА: Ко ће тебе терати? 

СТАНИЈА: Ја дојдо, да веднем Нешу и његову децу; па што најдо? Његов син ме ни у руку не пољуби; па неће са мном ни да говори. 

ВЕЛИМИР (смеши се): Е Мајко, не срдим се ја ништа. Таква је Моја нарав, опрости. 

СТАНИЈА: Ама што пусти ту браду, кумим те Богом, ниси Чивутин! Де си ти видео човека с брадом? 

ВЕЛИМИР (извали се на столицу): Тако носе Французи. 

СТАНИЈА: Французи, и Французи дојдоше Београду на врат. Куку, ко ће га још покварити? 

ВЕЛИМИР: А који је народ просвјештенији од француског?
 
ЉУБА: Зашто не приповедаш што мајки, како се живи у Паризу. Дела, вере ти (узме му новине из руке и метне на астал), приповедај што. 

ВЕЛИМИР: Шта ћу да јој приповедам? 

ЉУБА: Дела, дела! Видиш да се срди, оће да иде кући. Седи, мајка, да чујеш, како је лепо. 

СТАНИЈА (седа): Што да чујем, кад унук неће бабу ни у руку да пољуби? 

ВЕЛИМИР: У Паризу се род не љуби у руку. 

СТАНИЈА: Ете! Не л’ ја реко да је земља Инђија? Не поштује млађи старијега. 

ЉУБА: Ал’ зато сваки човек љуби другу женску у руку, је ли? 

ВЕЛИМИР: То се разумева. 

СТАНИЈА: И младу? 

ВЕЛИМИР: Макар да је и једна девојка. 

СТАНИЈА: Куку! А кад се треви, те је он старији? 

ВЕЛИМИР: Сед човек држи за чест женску од петнаест година у руку пољубити. 

СТАНИЈА (тресе главом): Крај света. 

ЉУБА: Кад вечерате у Паризу, Велимире? 

ВЕЛИМИР: Ти знаш, у једанаест саати. 

ЉУБА: Видиш, мајка, то је пет саати после акшама. 

СТАНИЈА: Куку, а кад спавате? 

ВЕЛИМИР: Велика господа и до подне. 

СТАНИЈА: До подне? И ви не видите кад се сунце роди? 

ВЕЛИМИР: И кад би хтели гледати, опет се не види од високи кућа. 

ЉУБА: Од колико бојева има кућа? 

ВЕЛИМИР: Тје! Има од шест, седам, а и од дванаест. 

СТАНИЈА: Ко луд гради такове пустољаче? 

ВЕЛИМИР: У једној таквој кући има више људи него у нашем гдикојем селу. 

СТАНИЈА: Така је велика родбина? 

ВЕЛИМИР: Није, него се даје под кирију. 

СТАНИЈА: И туђи људи скупе се у једну гомилу? 

ВЕЛИМИР: Зашто не? Гди сам ја седио било је људи које нисам ни познавао. 

СТАНИЈА: Па ко ти чисти собу, кад немаш свога? 

ЉУБА: Девојка. 

СТАНИЈА (Љуби): Што ти знаш, кад неси тамо била. 

ВЕЛИМИР: Девојка, девојка. 

СТАНИЈА: Куку, девојка улази момку у собу! 

ВЕЛИМИР: Зашто не, за плаћу. 

СТАНИЈА: Право велим ја, крај света. Једете ка нечовеци, спавате ка нечовеци, живите ка нечовеци; јошт да умрете ка нечовеци. 

ЉУБА: Тамо се мртваци заклапају, је ли Велимире? 

ВЕЛИМИР: Наравно. 

СТАНИЈА: Куку, греоте од Бога, ко ће мртваца заклопљеног да носи? 

ВЕЛИМИР: Тамо се мртваци на колима носе. 

СТАНИЈА (упрепасти се): Истину ли говориш? 

ВЕЛИМИР: Зацело. 

СТАНИЈА: Па тамо су људи погани. 

ВЕЛИМИР: Зашто? 

СТАНИЈА: Ко ће вући мртваца ка стрвину заклопљеног и на колима! 

ВЕЛИМИР: То је леп обичај. 

СТАНИЈА: Шта леп обичај? Куку, да бежим одавде, док и мене не саранише ка нељуде. 

ВЕЛИМИР: Видиш, мајко, тамо је гробље далеко, па не би људи ни могли носити. А што се мртваци заклапају, добро је и зато што млоги задишу, пак зашто би се други од њега тровали. 

СТАНИЈА: А како Же да га прелију сас зетином и сас земљом? 

ВЕЛИМИР: То може и код куће бити. 

СТАНИЈА: А да се целива? 

ВЕЛИМИР: Опет код куће. 

СТАНИЈА: А што се у цркви поје посљедње целивање? 

ВЕЛИМИР: Тамо се мртваци не носе у цркву. 

СТАНИЈА: Тако и Турци чине, и ви нисте бољи. Куку, Стано, ако умрем у погано место! 

ЉУБА: Не бој се, мајка, овде није тако. 

СТАНИЈА: И овце, и овде; ако није било, биће. Црни Срби, кад све попримаше, примиће и то. Који крштен човек носи браду? 

ВЕЛИМИР: Шта је теби брада на путу? 

СТАНИЈА: Што да није на путу? Имаде ли твој отац браду? Имаде ли твој дед браду? Који носи браду? Некрштен човек, Чивути и Турци; и куку мајци, сад дочека, да моје дете видим! 

ВЕЛИМИР (опет треје чело дишући): Ја! Ја! (Узме новине.) 

ЉУБА: Та де приповедај јошт штогод мајки. 

ВЕЛИМИР: доста сам приповедао. 

ЉУБА: Али опет, какви су театри, какви балови? 

СТАНИЈА: Нећу, нећу да ми приповеда за поганије. 

ЉУБА (смеши се): Тамо људи једу жабе, је ли, Велимире? 

СТАНИЈА: Што? Жабе? (Пљује.) Ух, нећу моћи ништа ручати! 

ВЕЛИМИР: Зашто се не би јеле жабе? 

СТАНИЈА (лупа се у прси): Еј куку! Проклет био, који посла децу у црни Париз, те да опогане свет. 

ЉУБА: А какво је коњско месо, Велимире? 

ВЕЛИМИР: Има једну киселину, али је иначе пријатно. 

СТАНИЈА (згрози се): Уу! добро, те ме ниси пољубио у руку. А нећу те пољубити, синко, да си ми но сто пута унуче! 

ВЕЛИМИР: Свиња је поганија од коња. 

СТАНИЈА: Свиња није погана, зашто се једе; а коњ, ко ће коња јести, кад је поган. 

ВЕЛИМИР: Остави, Мајко, ове ствари нису за тебе. (Опет почне читати.) 

СТАНИЈА: Ја стара, па да не знам што је погано, што није. Куку мене, што ја видо, што ли ћу видети.

Београд некад и сад