Хајдуци/33
5.
 
ОБРАД, пређашњи
 
МИЛЕТА: Где си ти био, Обраде? 
ОБРАД: У боју, харамбаша. 
МИЛЕТА: Бој се одавно свршио, а онуде није ни био. 
ОБРАД: Умак'о ми беше један Турчин, а ја за њим, те тако заиђем. 
МИЛЕТА: Јеси ли долазио отоич пештери? 
ОБРАД (замуцкује): Нисам, харамбаша. 
МИЛЕТА: Говори, ја све зкам. Јеси ли долазио пештери? 
ОБРАД: Нисам. 
МИЛЕТА: Куд си одвео девојку? 
ОБРАД: Коју девојку? 
МИЛЕТА: Проневешћујеш се. Девојку куд си одвео, питам ја тебе. 
ОБРАД: Харамбаша, ја је нисам видео. 
МИЛЕТА: Ниси? 
ОБРАД: Нисам. 
МИЛЕТА: Тако ти мајка била жива? 
ОБРАД: Ја се не кунем мајком. 
МИЛЕТА: Тако ти мајка на пречац цркла, како истину говориш. 
ОБРАД: Стани, харамбаша, молим те! 
МИЛЕТА: Нећу да станем, него хоћу даље. Јеси ли ти одвео девојку, питам ја тебе као човека. 
ОБРАД: Јесам. 
МИЛЕТА: Куд си је извео? 
ОБРАД: То ти нећу казати. 
МИЛЕТА: Хоћеш, вере ми, хоћеш. На чију си је заповест извео? 
ОБРАД: На заповест нисам ничију, него на њену молбу; зашто ти јој не даш мира, већ је тераш, да за тебе пође, а она то не може. 
МИЛЕТА: Шта си ти њојзи, те се за њу бринеш? 
ОБРАД: Ја њојзи нисам ништа, али човек помаже и душманину, кад је у невољи, некмо л' не бих ја једној слабој девојци. 
МИЛЕТА: С места да ми је доведеш! 
ОБРАД: Опрости, харамбаша, не могу. 
МИЛЕТА: Зашто не можеш? 
ОБРАД: Девојка ми се замолила, и ја сам је узео на душу; а ти знаш, кад човек кога на душу узме. 
МИЛЕТА: Ја хоћу да ми је повратиш. 
ОБРАД: Не могу, харамбаша. 
МИЛЕТА: Немој „не могу"! Видиш, Обраде, ми смо увек били добри пријатељи, и ја сам те одликовао, што си био харамбаша као и ја. Али ако ти почнеш тако, нећемо дуго. 
ОБРАД: Ја верујем, харамбаша, али знаш, кад се човек завери. Лакше је и главу изгубити, него ли душу. 
МИЛЕТА: Куд си је део? 
ОБРАД: Право да ти кажем, ја сам је отправио, од куда ће лако моћи своме оцу отићи. 
МИЛЕТА: То је лаж; ти си је негде сакрио за себе. 
ОБРАД: За себе нисам, вере ми! 
МИЛЕТА: Јеси, Обраде. 
ОБРАД: Нисам, тако ми Бога! 
МИЛЕТА (прође неколико као муња): Обраде, сад ти последњи пут говорим: девојку да ми доведеш! 
ОБРАД: То не може да буде. 
МИЛЕТА: Не може? Ко је старији од нас двојице? 
ОБРАД: Ја знам, али то не могу да учиним. 
МИЛЕТА: Кад ја заповедам, треба да учиниш. 
ОБРАД: Главу ћу изгубити, ал' те послушати нећу. 
МИЛЕТА: Ха, кучкино дете! (Опали пиштољем, Обрад падне). Да видимо, ко је старији!

Хајдуци