Сентиментална песма
По месецу ти шаљем уздах један, 
По том у чежњи брату. Нек ти рече, 
У тужни час кад зимско пада вече, 
Да сам, ко Азра, блед, веран, и предан.

И шта би он, тај месец, коме поју 
Од Индије до вечитога Рима 
Чежњиву светлост и сањиву боју 
Сви песници на језицима свима,

Кад не би тако у глухој самоћи 
Тешио срца што се чежњом гуше 
И љупким сјајем кроз бескрајне ноћи 
Везивао све растављене душе!

И сад, кад сине та старинска Луна 
И сетне зраке проспе мојом собом,
Ја чудно пренем и, ко да си туна, 
Сва душа моја замирише тобом...

Милан Ракић