Стефан Драгутин „rex Serviae“
Док су Срби од 1284 до 1316 називали краља Драгутина „сремским краљем“ јавља се он у савременим страним изворима увек као „краљ Србије – rex Serviae. Ово је већ Константину Јиричеку пало у очи и он је дао за то и своје објашњење: „Од тад је (до 1316) било у држави два краља, које су савременици звали „краљ Стефан“ и „краљ Урош“. Нису познати ближи услови под којима је власт предана. Пахимер сматра Уроша само као регента у место синова старијега Стефана као будућих наследника; по њему, прави краљ је Стефан који се и у напуљским, млетачким и папским повељама свагда означава као „rex Servie“, и силно утиче на државне послове. Исто тако још један савременик, Француз Гијом Адам, архиепископ Бара, истиче Стефана и његове синове као једине легитимне владаоце Србије.“

Из једног описа земаља источне Европе, из 1308, међутим, излази сасвим друго објашњење, за Драгутинову титулу „rex Serviae“.

Анонимни писац назива све српске земље укупно „regnum Rasie“. Ово се састоји, по њему, из Рашке у ужем смислу речи, у којој влада Милутин и из Србије, Драгутинове области. Значи да се на Западу правила разлика при употреби имена Рашка и Србија, у време када је у српским земљама било два господара, и да се последње примењивало само на област краља Драгутина, не зато што се он сматрао као „прави краља“, или зато што се област Србија налазила у његовој држави, већ напросто стога што се осећала потреба да се области српских краљева међусобно разликују. Како су српске земље имале два имена то је именом Рашка означавана Милутинова област, у којој се налазила права Рашка, а друго име је резервисано за државу краља Драгутина. Да се назив Србија употребљава за Драгутинов део српских земаља допринело је, можда, и то што је он највећи део ових добио на управу као вазал угарских краљева, који су се од почетка 13 века стално називали и „краљевима Србије“ – никада Рашке. Вероватно је да су прво Мађари, као најближи суседи, почели да називају Драгутина „rex Serviae“, па су од њих то примили и остали народи на Западу.

И други савремени извори јасно разликују Србију од Рашке. По једном папском писму од 1298 састојала се провинција Славонија миноретског реда из Србије, Рашке, Далмације итд. У повељи од 25 јула 1308, којом је потврдио уговор са Карлом од Валоа, назива се краљ Милутин „Husorius dei gratia Dalmatie, Croatie, Dyoclie, Servie ac Rascie rex et Dominus totius maritime regionis“.  Србија и Рашка нису овде једна иста област, као што се обично узимало, већ, већ као што смо горе видели, област краља Драгутина и краља Милутина. Овај се назива и краљем Србије очигледно стога што жели да истакне како је он господар свих српских земаља. Како се баш тада налазио у рату са својим братом то није морао да га штеди – напротив. Да је Милутин радо узимао титуле које му у ствари нису припадале види се и по томе што се називао и краљем Хрватске.

Разлика која је постојала у употреби имена Србија и Рашка изгубила се после смрти краља Драгутина али је ипак за собом оставила извесног трага. Још Псеудо-Брокард, који је писао свој Directorium 1332, али који је познавао српске земље још из времена када су њима управљала два краља, разликује Србију од Рашке. Дуже се одржала та разлика у папској канцеларији, где се набрајају напоредо Србија и Рашка не само првих деценија по смрти Драгутиновој, већ још и у почетку 15 века. 
 
[Михаило Динић]