Мејрима/30
ПОЈАВА II
Пређашњи и Новко у окову

АЛИ-ПАША: 
Ноћас, Новко, ти ћеш погинути. 
Желио бих да ти смрт уштедим,
Па ћу ти је, алаха ми мога,
И уштедјет’ само да ми кажеш 
Ко те тајно навео на буну,
Докле она допире у Босни,
И ко су вам главне коловође.
То ми откриј па, вјера ти моја,
Ни влас с главе отпасти ти неће. 
НОВКО: 
Хвала, пашо, на доброти такој. 
Први узрок очајне ми буне 
Већ на суду рекох, а то друго 
Што ме питаш, све да и постоји,
Да ја за то и знам баш потанко,
Не бих рек’о ни ријечце једне,
Не бих браћу издао, уз живот 
Да све благо св’јета поклањаш ми. 
Знаш по себи, грђе него сабља
Гријех с’јече и срамота пуста.
Два дни више живљења ил’ мање, 
Ефендијо, то нам није ништа,
Али све је душа и поштење.
ФЕИЗ: 
А не знаш ли, копилане један,
Да би мог’о на мукама рећи 
Што одричеш на питање благо?
НОВКО: 
Ти си, беже, досадањи живот 
Сав провео његујућ’ тијело,
Па цијениш, судећи по себи,
Да мукама не бих одолио.
Ал’ у мене т’јело кан’ и душа 
На зло свако давно привикнуше;
Њих подвргни мукама најжешћим,
Из тог зида ако р’јеч истјераш 
То ћеш, беже, и из мојих уста.
АЛИ-ПАША: 
Хтједох да те спасем, ну слијеп си 
Иди натраг, и очекуј судбу. — 
Чусте ли га?! Хај’те и нађите 
Међ’ нашима човјека оваког.
Леле, Турци! Падосмо дубоко;
Већ у свачем премаша нас раја.
ФЕИЗ: 
На муке га метни да видимо 
Је л’ на дјелу к'о на р’јечма јунак. 
АЛИ-ПАША: 
Нећу, беже; својом мужевношћу 
Јоште би нас више постидио.
Погинуће, то је доста. — Зете!

Референце 

Мејрима