Сонет - XXIII
Милутин Бојић 

Сонет - XXIII

Читаве ноћи сажижу ме, пеку 

Негдашњи снови проживеле среће 

И тешки сумор сагиба ми плеће 

И само чујем смрти тешку јеку. 

И жудим косу твоју тако меку. 

А чежње моје, све дубље, све веће, 

Очајна неман црном косом среће 

А око грли пучину далеку. 

И све је пусто у околу целом 

И раскош боја звони ми опелом 

Кô сјајни пролог неке патње грозне. 

О, чему сјај тај што дан очарава 

Кад моја срећа на дну Прошлог спава? 

И тихо јецам сред вечери позне. 

Милутин Бојић
С