Мусић Стеван (Милош Видаковић)
Две тамне сенке, два витеза журе
Кроз гору која умире у тами.
Две тамне сенке, два витеза, сами,
Положив копља, на коњима јуре.

Кроз гору лете коњи виловити,
Покаткад који завришти и рже,
Витези тихо шапћу: Брже, брже,
До зоре ваља на Косову бити.

Поноћни ветар, кроз ноћ без месеца,
Поноћни ветар завија и јеца,
На ноћну игру сабира костуре.

Страва. А друмом који се беласа
Ко̂ до два греха, до два црна гласа,
Две тамне сенке, два витеза журе.

Извор 

 Петровић, Б. 1971. Српска књижевност у сто књига, књига 57: Песници 1. Нови Сад: Матица српска, Српска књижевна задруга. стр. 280.

Милош Видаковић
Сонети