Сонет - XXVI
Милутин Бојић 

Сонет - XXVI

Неми су за мене олтари кô стене, 

Амвона нема да ми очај чује, 

Опрости чежњи која себе трује, 

Да појми душу и идоле њене. 

Смрзнут је талас да барку покрене, 

А само поноћ тешки чекић кује, 

И грозни Тартар медну лаву бљује 

И јуре патње да наде замене. 

И сву ноћ тако пустим градом блудим 

И тебе тражим и свој олтар жудим, 

Забринут гледам небеса што ћуте. 

И ништа нећу од живота овог 

Но милостивог неког Христа новог, 

Да исплачем се у његове скуте. 

Милутин Бојић
С