Бог тихи
<poem>
Стубови букве и јеле вити,
Тишине глухе зачаран круг,
Невидљив бедем као да штити
Божанству тихом посвећен луг.

Место ћутања, дубоких снова,
Небеског мира усамљен кут,
Нескладом бурним људских гласова
Неоскврњен, још нетакнут.

Камен и дрво с лиснатим џбуном
Нема је стража около ње,
Понекад детлић челичним кљуном
На врати куцне тишине те.

Као да свето ћутање куша,
А затим опет још дубљи мук.
Мир је, све ћути — Бог тихи слуша
Тишине вечне једини звук.

9. jyлa 1924.
</poem>

 Извор 
 Милета Јакшић: Песме'', Матица Српска, Нови Сад, 1984, стр. 101

Милета Јакшић
Поезија