* (Божидар С. Николајевић)
Ни шума, ни гласа... Једва видни оку,
Беласкају слабо, чезнећ’ у даљини,
Висови планина; зимњу ноћ дубоку
Снег престанком скорим још мирнијом чини.

Немо, к’о да стрепи, наоколо чами
Мучаљиво време... Звезда другар веран,
Пун и сетно јасан на лазурној тами,
Ти’о броди месец. Простор неизмеран

Почива у мразу — тужно и без јава,
К’о самртник ког су, целивавши редом,
Оставили самог да на миру спава
Под покровом белим и светлошћу бледом.

Извор 
 1903. Српски књижевни гласник, година 1903, књига 3, стр. 188.

Божидар С. Николајевић