Сонет - XVIII
Милутин Бојић 

Сонет - XVIII

Ноћас смо чули Пана како рида, 

Дршће у своме јадноме оделу, 

Литију лета испративши целу, 

Кô задњи херој војске која гине. 

Он гледа како лишће киша кида, 

Он зна да то је предговор опелу: 

И њему спрема смрт одећу белу, 

Но неће моћи никад да је скине. 

Он хоће младост и румена крила 

А ми смо брали цветове априла. 

И он задрхта збуњен у том часу. 

Кô борац хтеде достојно да падне 

и смрћу песму о лепоти дадне: 

Камени Пан се у рој звезда расу. 

Милутин Бојић
С