Из "Салона"
Алекса Шантић 

1. Перика

Отмено друштво. Тону лаке дирке
Под прстићима једне лепе госпе;
У сваком звуку као да се проспе
Мирис од ружа. И крај слатке свирке

Све неми, ћути и чека свршетак -
Па онда тапшу и разговор крену:
Сви хвале госпу и вештину њену.
Она се смеје и поправља цветак

У густој коси. Лепо око њено
Гори и вара... Наједанпут смијех
Осу се свуда и у дама свијех
Лепезом беше лице заклоњено.

Шта је?! Млад доцент, здраво бледа лика,
Љубећи руку једне даме плаве,
Случајно кихну и с његове главе
У њено крило паде му перика.

2. У тузи

"Ја знадем, госпо, да вас срце боли
За верним мужем, што га судба узе;
Ал' шта се може? Убришите сузе, -
Та бог је добар, он вас и сад воли.

Неће вас тако пустити, мадама,
Да ваша младост без утјехе вене".
"Јест, бог је добар, и он воли мене,
Ал' реците ми, шта ћу 'вако сама?"

И млади доктор сетну даму мотри
И запита је тихо, с болом правим:
"Кад могу доћи да вам друштво правим?"
"Сутра по подне, тако, од два до три".

3. Она

Леп је то човек наш министар правде!
Он воли друштво и појми му значај;
Вечерас, ето, позвао је на чај
Господу страну и многе одавде.

Он вам је узор и доброта сама!
Па како моме мужу пише благо:
"Мени ће бити особито драго
Ако вечерас госпу видим с вама!"

Ах, једва чекам да наступи вече!
Ставићу на се свилено одело.
"Дивно вам стоји, као снег је бело!"
Неких ми дана он љубазно рече.

Увек ме тако предусрета лепо
И поштује ми мимо друге даме,
И све би, све би учинио за ме,
Па стога многе завиде ми слепо.

Он са мном често шета старим парком,
У лепом збору проведемо време,
И више пута, у смеху, пун треме,
Руку ми стисне својом руком жарком.

Учтив је јако и пун мудрог такта!
Он ми је мужу учинио много,
Без њега не би ни корака могô,
Вјечно би само преписивô акта.

И зато њега мој муж јако штује,
Цени му разум и карактер врли, -
Па сада сретан заносно ме грли
И моју чедност у звездице кује.

Шантићеве песме 1905.