Путник (б)
Алекса Шантић 
Милораду М. Петровићу
На смирају сунце као ватра руди.
Један црвен облак сам некуда блуди.

Хитно часи лете у дугоме низу;
Одмора ми треба, ноћ је ево близу.

С балконима овдје видим виле старе, -
При заходном сјају окна ми се жаре.

Наоколо баште пуне тиха мира.
Озго чујем пјесму и звуке клавира.

На ова ћу прва врата скромно стати,
Закуцаћу; можда конак ће ми дати.

За мене је доста мјесто гдје на поду;
Постеље су меке само за господу.

Идем!... Али куда? Што да будем лудом?
Гдје бољари себра припустише у дом?!

Из мрамора ових само зима бије,
Као да ми зборе: "Одлази што прије!"

Онамо, под врбом, уз ријеку ближе,
Са два мала окна трошни дом се диже.

По убогу крову маховина расте
И под стару стреху долијећу ласте.

На домаку врата, испод лисне шатре
Посједала чељад око топле ватре.

Тамо, тамо иђем; ту је љубав с небом,
Ту ме орач чека са сољу и хљебом!

Шантићеве песме 1908.