Андрија Хумски/14
ПОЈАВА ЧЕТВРТА

РАДОСЛАВ, долази СТАНИСЛАВ

СТАНИСЛАВ:

У целом замку живо спремање, 
Честити кнез се снажно зауз'о,
Да, кад се једном сила подигне, 
Препреке целе буду сломљене.
А ти си само тако замишљен.

РАДОСЛАВ:

Замишљен збиља бејах до сада, 
Јер сва ми беше мис'о остала 
У сјајном добу моје прошлости.
Ал данас што бих био замишљен,
И од сад што бих смету тајно 
Веселост своју, срећу, напредак! 

СТАНИСЛАВ: 

Дакле се и ти надаш, на боље 
Да ће се српском земљом кренути,
Када се сврши, што се зачело? 

РАДОСЛАВ:

У сроској земљи? Кад се доврши?
А, да, зацело... биће, дакако! 

СТАНИСЛАВ:

А сумње нема, таком витезу 
Срце ће онда бити пуније,
Душа ће бити много крепчија.

РАДОСЛАВ: 

Душа је моја крепка, весела,
На изглед сјајан када помислим,
Срце је моје пуно, препуно,
Што срце хтеде, бог је схватио. 

СТАНИСЛАВ: 

Истину кажем, не разумем то. 

РАДОСЛАВ:

Не разумеш ме? Да ли одиста? 
Зар тако брзо младост пролази?
Зар санак тако нагло одлази?
А ја сам вазда, — што бих тајао — 
Држао, да би дуже трајао!

СТАНИСЛАВ:

О томе кад ми тако говориш,
Ти љубиш, брате, могу тврдити. 

РАДОСЛАВ: 

Кад можеш тврдит' не ћу одрећи. 

СТАНИСЛАВ: 

Тол'ко сам смео, тол'ко могадох, 
А кад бих даље смео зборити,
Погодити бих можда могао,
За којом срце тако уздише.

РАДОСЛАВ: 

Ти не ћеш моћи више читати 
Са чела мога моје намере,
Не ћеш, јер сам ћу све ти казати.
Не ћу ти крити, немам ни за што,
Кад оцу њеном жељу саопштим,
И ти ћеш тада сазнат’ јаначно,
А кад ћеш знати врло ускоро,
Што не би боље сада сазнао?

СТАНИСЛАВ: 

Рекох, да, кад бих смео зборити, 
Мог’о бих жељу и погодити.
У том се, видим, нисам варао,
Твоје ми речи дају потврде.

РАДОСЛАВ: 

И ти је, велиш, знадеш одиста? 

СТАНИСЛАВ: 

Узалуд речи не бих трошио. 

РАДОСЛАВ: 

Ти ћеш је рећи?

СТАНИСЛАВ:	

Ако затреба.
Лепа је збиља као зорица,
Румени корал њених усница,
Па таласаста коса велка,
Да смртном болу даде мелема!
Даницу знадем душе ведрије,
У свету нема лепше, милије.

РАДОСЛАВ: 

Твоје су речи мисли, жеље ми.
Та и ти знадеш кротко зборити! 

СТАНИСЛАВ: 

И ја сам негда знао мекшије,
Ал прође доба, дође невоља,
За мене нису таки часови.
Тек тебе само могу световат’,
Затреба л’ за њу, ти све учини.

РАДОСЛАВ: 

И учинићу, све ћу приносит'
На жртву богу ради богиње!
Опрости, што те сама остављам,
Витеже! С богом, брате по срцу,
Јер њојан морам брзо хитати! (Оде.)

Андрија Хумски