Њени јади
Њени јади

„Сини, зоро, бела, 
Сини, слатка селе, 
А ти, сунце, грани 
Кô никад доселе! 

Та данас ће, данас 
Драго моје доћи, 
Брже, драги, брже, 
Дане ми у ноћи!“ 

И зорица сину, 
И сунашце грану,  
Она узе суде, 
Оде низ пољану. 

И већ ето стиже 
На ту реку ледну; 
Око јој се оте, 
Уз матицу гледну. 

„Боже, шта то плови, 
И све амо ближе? 
Ко је, Боже, ко је? 
Већ до брега стиже!“  

Гледну — он је, он је! 
Ао њени јада! 
„Боже, страшни Боже!“ — 
Повриснула млада. 

Онда затрепета, 
Па с обале клону, 
Те драгоме своме 
У водицу тону.    

Бранко Радичевић