Сонет - II
Милутин Бојић 

Сонет - II

O, зашто ниси ти та жена права, 

Утока мисли, сазнања и жуди, 

Жена што луди и мрви и суди, 

Којој се прашта све и све се даје? 

И ти си мирис у ком беда спава 

Златни сан, из ког, вај, ипак се буди 

У атмосферу олуја и студи, 

Где зимске звезде прах таштине таје! 

И место мира нов пут ми предстоји, 

Да лажем себе у ком новом храму 

Душа се моја сама себе боји, 

Јер види себе пусту, вечно саму, 

Као Ахасфер да бесциљно блуди, 

Клета од оних за којима жуди. 

Милутин Бојић
С