Лепота (Милан Ракић)
Јест, нема на теби ниједнога дела 
Да се моме оку могао да скрије, 
Ниједног превоја блиставог ти тела 
Да се мој пољубац на њ спустио није.

Знам те тако добро: у растанка часе 
Ти преда ме ступаш сва сјајна и жива, 
Знам када ће сузе око да ти квасе, 
Знам кад ти се душа милоштом прелива,

А кад у њој носиш сву топлину Југа... 
Па ипак си сваког дана нова мени, 
Увек нова, увек тако чудно друга, 
И никада слична јучерањој жени.

Та моћ твоја чудна заслепљава мене 
Разноврсним сјајем, мирисом, и бојом. 
— Ох, буди једанпут ко и друге жене,   
Да одахнем најзад пред лепотом твојом!...

Милан Ракић