Јунак нашега доба
Хоћу о срећи да срећан сневам
И да весео из душе певам;
Хоћу да кличем к’о вила бела
И да у песми опевам дела,
Хвалећи име Господа Бога
А све у славу народа мога!
Ево ми лире и звучних жица,
Полети песмо к’о ластавица!

Један је био, једно је име
Да се вечито дичимо њиме,
Да ће и позно потомство наше
Лако дознати како се зваше.
Из раног доба песме је вио,
Али је врло несрећан био,
Јер и ако је на пос’о лег’о, —
Од свих му дела сваки је бег’о
А често друго кад није знао
Он је к’о многи, стихове крао.
Ал’ ’залуд муке, узалуд труди,
Када му дела не хтеше људи,
И за све што је икада слуп’о
Рекоше јавно: сасвим је глупо!...
Ал’ ипак песник клонуо није,
И да му име вечно се вије,
Да од никога никад не зебе,
Он је јуначки прегор’о себе, —
И баш се тиме још више диг’о,
И као ор’о далеко стиг’о!
Та̀  он је, он је, на крају свега,
Од чега други далеко бега,
И што ’но други неће и не сме,
Он је спалио све своје песме!
Он је спалио све своје песме,
Што други никад неће и не сме!!
Његових дела међ’ нама није,
Али му се дух високо вије!

Да ли ће јоште оваквих бити,
Оваквих тића да л’ ће се вити,
Коме ће срце да напред креће,
Који од ватре стрепети неће?...
Примера ево, јунака ево,
У чију славу и ја сам пев’о!
И сада смело радите тако,
Па ето славе баш врло лако!

Извор 
1894. Босанска вила, лист за забаву, поуку и књижевност. Година девета, број 4, стр. 53–54.

Војислав В. Рашић