Завет
Милутин Бојић 

Завет

Још у моје лице бол не зари реза 

И бесане ноћи из ока не зборе 

Ни за крст рођени да ме судба веза, 

А зенице тужно на пепелу горе.

Ипак у самоћи кад ми нога дрзне 

И велика поноћ вечну песму почне, 

Осетим, у мени река суза мрзне, 

И оловни мрак ми склапа капке очне.

Јер знам, данашње ће жеље бити троме 

Кад сломљен, врх празне животне ћу стазе, 

Гледати где прете буре све да сломе, 

А језером мојих задње роде газе.

Сунце, тад, кад будем пресит свега мрео, 

Светли, да с очију пуним твога блеска 

Заспим гутајући твој пољубац врео 

И не видим руљу што другоме пљеска.

З