Звоните, звуци...
Војислав Илић 

Звоните, звуци...

Звоните, звуци...

А вече кад се на земљу спрема,

Уморни грлећ свет,

И срце дрхће - и речи нема

Да жељи прида лет:

Разбивши харфу о камен хладни,

Ја склапам поглед свој

И стрепим, тонем... и нашто звуци,

Кад чујем шапат твој!

О звучне струне немирних дана!

Чувајте слатки глас

За поздрав дана, кад зора рана

Истоком распе крас;

Па сву ноћ будан кад поглед склопи

Анђелак мили мој:

3воните звуци, звоните звуци,

3воните онда њој.

октобра, 1881

Напомене 

 Милораду Гавриловићу, члану Народног позоришта Београд.

Извори 

 Војислав Илић: Целокупна дела, Књига I, страна 26-27, Издање Свесловенске књижаре, М. Ј. Стефановића и Друга, Београд, 1922.

Војислав Илић