Седамдесет анегдота/17


ЉУБОМИР П. НЕНАДОВИЋ

1.
Некада добро познати директор 
у Крагујевцу. Сима Живковић, 
питомац а по том и особити 
Љубе Ненадовића, кога је звао само
речју: Господин. О начину како је постао
Ненадовићевим питомцем причао је 
ово:

— Био сам ђак виших разреда 
у Београду. Професор ми бејаше
и Господин Ненадовић. Запази Господин
како се ја, иначе тачан и одличан ђак,
већ неколико пута задоцњавам за први
час изјутра, па ће ме једном, кад изиђе
са часа у моме разреду, а мене нађе у
ходнику, запитати:
— „Шта је теби те тако доцне ?“

Ја му одговорим да послужујем код
г. Н. Н., самца, који доцкан долази кући
из каване, те се изјутра успава, а ја, опет,
не могу поћи у школу докле га не услужим.

Господин извади из џепа три рубље,
пружи ми их и рече:

— „Ево ти новаца па се сам храни,
а неваљала господара напусти!“

Тако и учиним, док ме после 
дана он опет запита:
— „Имаш ли трошка?“

Одговорим да имам још, али ми он,
знајући ваљда боље шта је у ствари, даде
опет три рубље.

Прође неко кратко време, па ми 
приликом рече:
— „Знаш шта? Досадиће се теби ,
а богме и мени давати. Него — и
мене храни отац; кад ја још једем туђ
хлеб, доћи и ти.“

Одем — и тако постанем питомац ,
уселих се у кућу старога ,
савијах и помагах експедовати нашу
милу „Шумадинку“ и благосиљах !

2.
Не тиче се толико личности Љубине,
али је прилог за карактеристику дома у
коме је он живео. —

Сима Живковић је изјутра распремао
собу старога проте Матије. Једном нађе
иза сандука седам златних дуката, и 
их однесе проти. Прота ће тада рећи
сину задовољно:
— Е, Љубо, имаш честита питомца!

Намерно сам, Бога ми, оставио те новце
само да га кушам!

Ту је Живковић преписивао табаке
ориђиналнога крупнога рукописа 
„Мемоара“. То је Живковићево 
најбоље сведочанство за нетачност
мишљења по коме би у „Мемоарима“ имао
крупна удела и сам Љуба. Прота је 
водио и у Бранковину; 
се и у старости сећао како су сељаци
ускршњи тропар певали по чистом старом
изговору србуљском.

3.
Да се склоним од колере — 
једном пред смрт Љуба — добијем
одсуство и из Београда одем у Мехадију.
Ту се одмах нађем с једним Инглезом, с
којим проведем цео први дан. У вече нам
рекоше да су у гостионици сви кревети
заузети; не остаде нам ништа друго већ
примити понуду да нам се у великом 
импровизују две постеље.

Примисмо и то, и мало после тога
одосмо да легнемо. Кад тамо — а салон
пун Турака. Инглез спокојно леже и 
па захрка. Ја узех лежећи да читам
нешто према свећи крај постеље. У 
тишина — све живо спава…

Наједанпут спазим како неки стари

Турчин, подалеко, лагано устаде, узе 
и окрете га према мени.

Претрнух, а Турчин ми поче лагано 
све једнако нишанећи пиштољем,
који држаше у напред испруженој руци.

Кад он дође већ близу, скочим из 
и дрекнем у помоћ.

— Ма што ти је, ћоеће; хоћу да 
чирак! — равнодушно рече стари
Турчин и приђе ми са тучаним светњаком…

4.
Милица Стојадиновићева Српкиња 
заљубљена у Љубу Ненадовића, кога
често спомиње у своме дневнику „У 
Гори.“

Своју жељу да за њ пође саопшти
она једној старој госпођи, онда од 
утицаја у Београду.

Госпођа се прими проводаџилука, и
после неколико дана почне о томе 
Ненадовићу.

Љуба се стаде врпољити и тражити
начина како да захвали на понуди — кад
госпођа рече:
— То ће бити красан пар људи: Ви
паметни — она паметна —

Љуби сину мисао па похита:

— Али, госпођо, где сте видели да
су двоје паметних кућу скућили!? То не
бива — једно треба да је мало онако —

Као што је познато — Љуба је остао
нежењен а — Милица неудата.

1911.