О српском језику/9.3


-{III}-о О другом падежу множине
У 6-ом броју овогодишње Данице хоће г.
К. Вујић (професор у Зајечару) да докаже,
да је други падеж множине „примедаба“ —
погрешка, коју „чине и стручни људи, на које
се други угледају. Имено чине је и г. Јован
Бошковић, професор филологије у великој школи,
и г. Стојан Новаковић, професор српске 
у гимназији београдској. Друге, као што
је на пр. г. Милан Кујунџијћ, професор
логике у великој школи, да не спомињем“.
Доказ му је, што се 2-ги падеж множине на
пр. од жижак жишка каже: жижака, од
клупко: клубака, од приповетка: ,
од свеска: свезака; по томе и од 
ваља казати само приметаба, — иначе
је погрешно.

Писац и не претпоставља да нас тројица
радимо по неким разлозима, па да се досетио
њима, те да њих гледа да опровргне; него мисли
да је већ доказао ствар, чим покаже правило.
Што неје по правилу, то је код њега, разуме
се по себи, одмах погрешка.

Али може у језику бити гдешто, што неки
пут неје онако, како је иначе сваки пут. Што
у језику на тај начин одступа од закона, оно
се зове неправилно; а код неправилности ваља
разликовати изузетак и погрешку.

„Језик неје дело разума или воље кога
човека, него је дело природе човечјег рода.
Цела природа ради по вечним законима; отуда
су и језику закони. А у природи је рода 
и слобода, (слободна воља), и отуда су
језику неправилности. Што и правилности и
неправилности у језику долазе од природе 
рода, с тога изузеци у језику вреде
колико се правилности.

„Погрешке, то јест неправилности које би
говорио само један део народа, несу 
целога језика (по простору), и за то
остају без и какве вредности, ако се место
њих у другом де̑лу народа држи правилност.

„Па онда, неправилности којима језик неје
у свако доба одступао од закона, несу 
целога језика (по времену), и за то
губе много од вредности. Њима се вредност
дознаје истражујући како су постале. Ако их
је, развијајући свој језик, створио дух ,
који једини развија језик, онда се оне
изједначују са оним неправилностима, које вреде
колико и правилности. Али ако су у народ
дошле од појединих људи његових, или ако
несу ни тако постале у самом народу, него су
му дошле са стране, онда оне за то, што мењају
језик неприродно, немају никакве вредности“.

Тако вели теорија о језику, коју имамо
да применимо на други падеж множине.

Правило је у благогласноме језику српском,
да два сугласна не могу заједно стајати на
крају речи; за то којима се речима основа
свршује на два сугласна, у њих се у 1-ом н
4-ом падежу једнине, и у 2-ом множине умеће
а. Ти су падежи изгубили свој наставак (ъ),
па им често долазе два сугласна на крају, и
тога ради се уметнуло а. То се уметнуто а
утврдило тако, да га не може истиснути ни
оно крајње а, које је 2-ом падежу множине

на крају прионуло, по што је сам падеж на
речени начин већ био готов. За то се каже
на пр.: вепар, парожак, угаљ, палац, шав, а
не: вепр, парошк, угљ, палц, шв. По том и
2-ги падеж множине гласи на пр.: конаца,
чворака, пас-а, друштав-а, јутар-а, земаљ-а,
девојак-а, сестар-а.

Али од тога се изузимају речи, којима се
основа свршује на жд, шт, зд, ст, на пр.:
дажд, пришт, грозд, прст. По том и у 2-ом
падежу множине има на пр.: гнијѐздо, гнијѐзд-а̑,
мје̏сто: мје̑ст-а̑, о̀гњи̑ште: о̀гњи̑шт-а̑; звијѐзда:
звијѐзд-а̑, кра̏ста: кра̑ст-а̑, клијѐште (множ.):
клијѐшт-а̑, и — гво̀жђа: гво́жђ-а̑ (кљу̏са,
кло̏ња.)

Друго је правило у таким догађајима, да
крајња сугласна — која се у осталим 
стојећи једно до другога мењају (по 
о прилагођавању сугласних) или 
(да не дође много сугласних заједно) —
добивају опет своје првашње обличје, и да се
о, које је постало од л, враћа опет у л, на

пр.: жишци: жижак-а, прошци: проштац-а, о̀боци
(ушњаци, минђуше): о̀бода̑д-а̑; клу̏пко: клуба́к-а̑,
пу̏це (т. ј. мало путо, дугме): пу̏та̑ц-а̑, ср̏це:
ср̏да̑ц-а̑ (руски: ); приповетка: ,
свеска: свезака; — жетеоци: ,
коци (кооци, колци): колац-а, засеоци:
заселак-а; крио̀це: крила́ц-а̑, гр̏ьоце: гр̏ла̑ц-а̑;
властеоке: властелак-а.

Али и од тога правила има изузетака.
Многе се речи, ради значења својега, слабо
говоре у множини: или што нема прилике да
се говоре по више њих у скупу, (јер оно, чему
су оне име, ретко да бива више од четири
пута у неко време, а права се множина 
тек са бројем 5); или ако и има више
случајева, они се разликују међу собом 
заменицама (моја и њихова косидба),
или на други начин (петори сватови — пет
свадаба; девојка на удају—удадбу). С тога
у таким, и иначе још у неким приликама
као да је заборављено, да се у основи што
променило или отпало, па се узима, да се основа
свршује на она сугласна, која долазе у 
облика (10 до 11 падежа; изузимајући
често 1-ви, 4-ти а и 5-ти једнине, и 2-ги ).

Тако се на прилику по изузетку каже:
нокти: ноката (, руски: ), весло:
весала, масло: масала (а не: вестала, мастала
или везала, мазала: основа 
„Весла су им танке везенице“), срце: ср̑ца̑.
(поред правилнога: срдаца), усне: усана (а
не: устана, руски: устенъ), ротква: ротака
(а не: роткава или родака; испореди: бресква:
бресака, без в у 2-ом падежу множине), ,
гусле: гусала, и јасли, јасле: јасала (а
не: густала, јастала или гудала, јадала; основе:
,  или ), невеста ():
не̏ве̑ста̑ (а не: неведата: основа: ),
место: ме̑ста̑ (а не: метата; основа: ),
трешња: трешања (а не: тресања; ,
црешња, , ),
вишња: вишања ( ),
крошња (котарица) и крошње (траље): 
(испореди: кросна т. ј. разбој, и немачко
);
а тако без сумње и ове речи: вожња, загажња,
мражња, мржња, пажња, пржња (прзни, а, о,

прзница), мешња, прошња, плашња, — кад би
се говориле у множини, не би враћале ж и ш
на з, с и х. Тако од деоба, моба, (мооба, молба)
сеоба, имало би: део́ба̑, мо́ба̑, сео́ба̑ (а не:
делаба, молаба, селаба), и т. д.

Има у нашем језику и других примера, у
којима се занемарује „коренитост“, као: ,
ножњи, ражањ, режањ (резница), свежањ,
сужањ, чѐшањ=чесно — белог лука (у :
,  и ,  и
, а на против ). Од неких речи
говори се први падеж и по правилу и по ,
на пр.: постан и посан, часна: частан
и часан; а од других само по изузетку, као:
присна: присан, лака: лак, страна: стран,
(место: при̑стан, лагак: лагка, лакка, странан:
странна, ) и т. д. — И у творби
основа, на пр. од корена , каже се у 
и у других Словена: при-льнути, ,
прилипати, а ми Срби велимо, 
— приањати; иначе се држимо и ми
правила, те на пр. од корена  кажемо:
сагнути, сагибати ().

Пређимо сад на наставак дба. Он гласи
управо , а ,  или ,  или  јесу

завршеци основе; по томе  пред  постало је
од ; гл. основа на ,  може бити првотна
или друготна (инфинитивна), као: ,
; — , .

Реч свадба ( = , ),
која је од старине у руском и српском
језику гласила свадъба или свадба, и тако и
данас гласи у Срба, Бугара, Словенаца, Руса,
и Чеха (, ), — има, у 2-ом
падежу множине: свадаба (руски: ).
Према томе и друге сличне речи на дба, као:
возидба, гулидба, женидба, комидба, косидба,
крчидба, прашидба, просидба, селидба, удадба,
па и ове три, које несу постале са свим по
правилу, већ по аналогији: везидба, резидба
и вршидба (од глагола: везати, резати и врћи),
— кад би често било прилике да се говоре,
не би могло друкчије гласити него: возидаба
и т. д. Оно се дакле изједначише са основама
на , , као: трудба, гудба, судба; ,
погодаба и т. д.

Вредно је знати, да у најстаријим 
споменицима има наставак :  (овамо иде и српско статва — ,
— и јематва т. ј. берба.); — њега ретко
замењује наставак  (дба): 
(светидба и сведба), , (свадба).
Тек у српском и руском језику долази чешће
дба (руски:  и ).

А што се тиче речи примедбе на по се,
народ не говори ни глагол приметити (него
каже: смотрити, замотрити, опазити, сагледати,
уочити, угледати, видети и т. д.), а камо ли
именицу примедба т. ј. примет(и)+ба (од
инфинитива приметити било би: приметидба);
него су је начинили књижевници, да не би
писали по руски: . На тај начин
она се помешала међу речи као што су: трудба,
уредба; — свадба., возидба и т. д., па је с
тога „примедаба“ са свим у свом реду, и то
тим пре, што кад у речи свадба нико не пази
на „коренитост“, где сви говоримо сват, ,
и основу свати- (се), шта ће нам то

код примедбе, где је слабо коме позната реч
примет, и основа примети- ?

Нема смисла дакле у овом случају — 
за љубав „коренитости“ — навраћати на
правило (приметаб-а), кад је сам народ одавно
по изузетку начинио себи фонетички толике
друго облике, као: ноката, весала, јасала, ,
трешања, деоба, свадаба, и т. д.

Неје ми познато да је писац до сад што
радио у нашој књижевности на науци о 
језику, али ако само хоће да ради, има
заиста довољно поља за обрађивање; само би
ваљало да, поред добре спреме, добро бира и
посао. Тада ће, разуме се, и 
разликовати од !

Вила 1867.

О српском језику