Суморни дани
I

Опет се враћа старо време, 
Са ниским небом мутних дана 
И око сузи, уста нéме, 
Суморна пустош са свих страна.

Мрачно и влажно ко у гробу, 
Мемљиво свуда, свуда гуши, 
Осећам неку чудну злобу 
И мрак у мојој тужној души.

С кровова ниских облак дима, 
Влажан и густ, на земљу пада. 
По излоканим друмовима, 
Ко верна слика мога јада,

Дроњав и блатав, беда сама, 
Тетурајући преко рупа, 
У исцепаним кошуљама 
Уморни сељак тромо ступа.

А магла пада, тихо крије 
Мочарне њиве, поља гола, 
Студена киша стално лије 
И рабаџијска шкрипе кола.

Тело се тресе, шкрипе зуби, 
Осећам мрак у мојој души. 
Ко плеснив скелет да ме љуби 
И коштуњавом руком гуши.

Тужно, о тужно! Душа ћути, 
А око сузи, уста нéме. 
Несрећу тајну срце слути, — 
Опет се враћа старо време.

У такав дан смо некад давно 
Међ' људе пали пуни јада. 
Време је било тако тавно, 
Мрачно и влажно ко и сада.

Зато, кад такви дани падну, 
Природа кад је зла и јетка, 
Пробије моју душу јадну 
Првога дана кобна летка.

                        II

Родисмо се, драга, под суморним небом, 
Мрачног зимског јутра, кад ветри застуде; 
Не дочека нико нас сољу ни хлебом, 
Ко туђини пасмо међу браћу људе.

Проживесмо, драга, испод мрачног неба 
Низ мемљивих ноћи и плеснивих дана; 
Мучила нас судба дуго, ко што треба, 
Задала нам често непреболних рана.

Умрећемо, драга, као и сви људи. 
У болести гнусној, у ропцу и болу, 
Бедни — једног јутра, кад ветар застуди 
И загракћу вране у пустоме долу.

Тврдица је била васељена за нас, 
Одмерила тачно уживања наша; 
Нама биће увек сутра што и данас, 
Увек исто гшће, увек иста чаша.

Свршиће се. Али нико неће знати 
Шта све с нама паде у отменом болу, 
Ни кол'ко се чезне, ни колико пати, 
Пре но гракну вране у пустоме долу.

Милан Ракић