Кад о срећи прохте ми се
Кад о срећи прохте ми се

Кад о срећи прохте ми се 
Коју речцу да прозборим, 
Онда ти се тако следим 
Да не умем да говорим.

У срцу ми нема ништа 
Само ледне свеће висе, 
А у груд'ма што је живља 
Све у санте заледи се.

Напрежем се, отимам се, 
Самог себе тешит' прегнем — 
Но то врло мало вреди 
Морам јаду да подлегнем.

Па да не бих тако проп'о 
Све на срећне мислећ' дане, 
Вас дан цели трчим, јурим 
Од механе до механе.

Ту се тешим златним вином 
Ту ме терет сињи мине: 
Хладне туге растопе се, 
А пролеће ново сине.

Напомене 

 Ова песма је први пут објављена у збирци Песме, 1863 стр. 28

Извори 

 Милорад П. Шапчанин: Целокупна дела, Књига прва, страна 38. Библиотека српских писаца, Народна просвета.

Поезија Милорада Поповића Шапчанина
Милорад Поповић Шапчанин