Чекање (Милан Ракић)
Чекам у сенци једног старог дуда 
Да месец зађе и, скривена тамом, 
По уској стази што кроз ноћ кривуда, 
Да сиђеш к мени чежњивом и самом.

Чекам, а лењо пролазе минути, 
И сати бију на торњу далеко. 
Већ зора свиће, бледе млечни пути, 
А ја још чекам, — и вечно бих чек'о!

О, шта је то што мене веже сада 
За једну пут, за један облик тела, 
И што ми душа затрепери цела, 
И сва немоћна издише и пада, 
Кад ме се такне једна рука бела?

И сав засењен пред чудеским сјајем 
Лепоте твоје, слаб,  без једног даха, 
Као да сваког часа живот дајем, 
Прилазим теби пун побожног страха, 

Посрћем, клецам, докле ме привлаче, 
Ко провалија тамна и дубока, 
И док се страсним преливима мраче, 
Твоја два црна неумитна ока ...

Милан Ракић