ЂУЛИЋИ УВЕОЦИ XVII
Што ме људи гледе тако 
Што ме тако прате свуде? 
Та пред њима нисам плакô, — 
Па што ми се тако чуде? 

Ја им нисам приповедô, 
Моје боле, моје јаде, — 
А лице је моје бледо, 
Бледо било од вајкаде. 

Ја пред њима нисам клекô, 
Нисам прса своја био; 
Ја им нисам ништа рекô, 
Ја сам хладна стена био. 

Ха — осмејак тај ме сећа, 
Шта је чудно овим људма — 
То је ова кита цвећа, 
Што ј’ на мојим виде грудма. 

Ох, опрос’те страни људи, 
Опрости ми, ледно доба, 
Ево скидам с мојих груди 
Росно цвеће с — њена гроба. 

Ја се нећу китит’ цвећем, 
Већ га кидам на оделке, 
У књигу га, ево, мећем, 
Те ђулиће — те увелке. 

 Јован Јовановић Змај: Одабрана дела, књига 1, страна 281-282 , Матица српска, Нови Сад.