Џандрљив муж/5
5. 

МАКСИМ, ПРЕЂАШЊИ

MАКСИМ: Шта си имала куповати оно месо? 
СОФИЈА: Треба за вечеру. 
МАКСИМ: А гди је од подне? 
СОФИЈА: Појело се све. 
МАКСИМ: Ти си несрећа! Седиш ту, да те виде официри, а напољу нека се размеће и развлачи. 
(Јеврем намигује Софији.) 
СОФИЈА: Ја мислим да знам шта се по кући чини. 
МАКСИМ: Знаш врага, да те носи! Неће се кувати. 
СОФИЈА: А шта ћемо јести? 
МАКСИМ: Ништа. 
СОФИЈА: Онда би опет псовао. 
МАКСИМ: Псујем, јер имам неуредну жену. Само скувај, пак ћеш видити шта ће те снаћи. 
СОФИЈА (којој Јеврем намигује): Али ја оћу. 
МАКСИМ (зачуђен): Шта? 
СОФИЈА: Ја оћу. 
МАКСИМ: Како ти то говориш? 
СОФИЈА: Ја сам госпођа у кујни. 
ЈЕВРЕМ (иде радосно по соби и лагано пљеска рукама): Право, право! 
СОФИЈА: Ти гледај твој посао, а у кујни ако не буде реда, ја крива. 
МАКСИМ: Дакле да куваш. 
СОФИЈА: Мора се кувати, кад је толика кућа. 
МАКСИМ: Нема лука и леба. 
СОФИЈА: Ћути, ћути, бога ти; тако те по вароши и зову: „леб и лук“. 
МАКСИМ: Шта марим ја за свет? У мојој сам кући ја господар. 
СОФИЈА: Тешко сваком ономе који не мари шта свет о њему говори. 
МАКСИМ: Кувати се неће! 
СОФИЈА: Али ја оћу! 
ЈЕВРЕМ: Право, снао! 
МАКСИМ (Јеврему): А шта ти ту? 
ЈЕВРЕМ: Кад командант не разуме команду, онда се место њега поставља други. 
МАКСИМ: Ти њу квариш. 
ЈЕВРЕМ: Ја сам само од генералштаба. 
МАКСИМ: У кући те не потребујем, кад си такви. 
ЈЕВРЕМ: Опет ја ћу плакати! И не заслужујеш да ти скоро дођем. (Узме капу, смешећи се.) Снао, непријатељ ретерира; чувај добро позиције, победа је наша. Збогом, Максо, и желим ти бољу памет, (Одлази.) 
МАКСИМ: Лепо си почела. 
СОФИЈА: Немој тако, Максо, та ти знаш, да ја свом душом идем да ти угодим. Нит ме вици шетња, нит ме види честито црква, па све ти није право. 
МАКСИМ: Ал да куваш; то оћеш. 
СОФИЈА: Та, забога, не кувам себе ради. (Приступи му умиљато.) Не бој се, не бој се, нећемо пропасти. 
МАКСИМ: Иди од мене! 
СОФИЈА: Зар се ти срдиш? 
МАКСИМ: Иди, кад ти кажем, док си читава! 

Џандрљив муж