Зла жена (Ј.С.Поповић)/14
ПОЗОРИЈЕ 2.

ТРИФИЋ, ПРЕЂАШЊИ

ТРИФИЋ: Кој враг, каква је то вика? 

СУЛТАНА (удари Стевана песницом): Орјатски роде! 

ТРИФИЋ (увати је за руку): Но, но, шта је то? 

СТЕВАН: Милостиви господине, ождркељала се као свиња, па дошла да је пустим унутра, каже да је милостива госпођа. 

СУЛТАНА: Скотино, сад ћу ти зубе избити! Зар ме не познајеш? (Трифићу.) Лепо ти стоји, напустио си ме да ме слуге туку. 

ТРИФИЋ: Драга моја, шта ћеш ти овде? 

СУЛТАНА: Ја сам твоја жена. 

ТРИФИЋ: Ти моја жена ниси! 

СУЛТАНА: Шта, забога, гди сам ја? Помагајте! (Туче се по глави.) 

ТРИФИЋ: Ова је с ума сишла! 

СТЕВАН: Пијана је. 

СУЛТАНА: Опио се ти и врат сломио! (Трифићу.) Слепче, зар ме не познајеш? 

ТРИФИЋ: (На моју душу, она је, али да се учиним да је не познајем, може бити да ће јој то помоћи). 

СУЛТАНА: Сам ђаво овде мора играти, други нитко! (Трифићу.) Шта ти мислиш са мном? 

СТЕВАН: Није господин твој, ти! 

СУЛТАНА: Не дери се, ил ћу ти сад показати. 

ТРИФИЋ: Драга моја, иди ти твојој кући. 

СУЛТАНА: Ово је моја кућа. 

ТРИФИЋ: Ти се вараш, твоја је кућа преко пута. 

СУЛТАНА: Ја сам твоја жена. 

ТРИФИЋ: Ја не могу имати две жене. 

СТЕВАН: Аха, ето мајстор Срете, сад ће је он научити памети. 

Зла жена