Милош Обилић (Јован Суботић)/32
ЈЕДАНАЕСТИ ПРИЗОР
Мусић дође

СРЂА: 
Доносиш ли што добро војводо! 
МУСИЋ: 
Данас нема за нас добра, брате. 
Бог убио Милош Обилића!
Уби живу веру у јунаци,
Те сад нико ником не верује.
СРЂА: 
Шта ли сада говоре Поцерци? 
МУСИЋ: 
Навалише да иду из стана 
Вичућ да им војводу отера 
У стан турски завист и неправда! 
Једва их Стеван задржа Високи.
Зло је, браћо! Зло велико! Да ко 
Сад устане, и у стану викне:
Беж’те браћо, издаше нас вође!
Вера моја, све би се распрсло,
Да не б’ знао један за другога. 
Знајте, браћо, да у овај час војска 
Нема вере ни у једном од нас.
СРЂА: 
Само да нам сад не дођу Турци! 
МУСИЋ: 
АКО Турчин на нас сад удари 
Косово ће дуго спомињат’ се
Са крваве наше погибије.
А то може врло лако бити 
Јер је бистра глава у Турака.
Ја оллазим да се за бој справим.
Мајдан стару сачуваће славу!
(Оде.)
СРЂА: 
И ја знадем, што ми чинит’ ваља:
Ја ћу сећи док ме не посеку.
(Оде.)
БРАНКОВИЋ (сам, таре руке): 
Ко би реко, да ће онај ужас
Овакову лену родит’ срећу.
Већ сам главу код ногу видио,
А сад на њој златну видим круну.
Само кад је отишо у Турке.
Издаде л’ нас, свак’ ће ме славити 
Што сам кринку с лица му здерао;
Покуша ли Мурата убити 
Турци ће га на сабље разнети 
А тим ће ме њега опростити.
Но што сада? (Погледи на страну.)
Откуд ова овде!
(Види се да му је неугодно.)

Милош Обилић (Јован Суботић)