Мејрима/13
ПОЈАВА V
Градина Али-пашина. Мејрима сама, па Шерифа

МЕЈРИМА: 
Више мислим и више се чудим,
Какве ово једна иза друге 
Несреће ме све то грђе гоне 
Тек р’јеч дадох да ћу за Османа,
Мислећ’ да је с Љубицом далеко,
А ето ми проклете вијести 
Да је Живан преотео цуру,
А рањен се Осман повратио.
Сад ће оба да сватове купе;
Ну свеца ми и свечеве ћабе!
Оба ће их скупити залуду.
Ох! Да ми је те Љубице овђе!
Ноктима бих истргла јој срце,
Па га њему бацила у образ.
Нек ми само дође он вечерас!
Или мојој подлећи ће вољи,
Ил’ ће овђе оставити главу. 
(Улази Шерифа.)
ШЕРИФА: 
Живан не хтје ни да ме саслуша.
А камоли да овамо дође.
МЕЈРИМА: 
И с том в’јести преда ме си смјела?
Ето т’ плате.
(Удара је.)
ШЕРИФА:	
Мејримо! Ти бијеш?
МЕЈРИМА: 
Сатрћу те; свему си ти крива,
Ти највише дражаше ми љубав.
ШЕРИФА: 
Пошалих се у зао час с тобом;
Живан чека да га зовнеш амо.
МЕЈРИМА: 
Ругаш ми се, робињо проклета!
ШЕРИФА: 
Пророка ми! Он је у градини.
МЕЈРИМА: 
У градини? Доведе га збиља?...
Каквим чудом савлада му отпор?
ШЕРИФА: 
ТО ћеш кашње знати; сад га прими. 
МЕЈРИМА: 
Одведи га под грм онај. — Идем 
Да за њиме затворим сва врата.
Јесу л’ коњи спремни?
ШЕРИФА:
Свеј’уреду.
(Мејрима отиде.)
Ако јој се сада успротиви?
Алаха ми! Може свашта бити. 
Морам с’ овђе у близини наћи.
(Отиде.)

Мејрима