Ожалошћена породица/25
ПОЈАВА XI

ДАНИЦА, АДВОКАТ

АДВОКАТ (долазећи споља с Даницом): Где су, дакле, ти насељеници? 
ДАНИЦА (обучена је, пошто је дошла споља): По собама. 
АДВОКАТ: По којим собама? 
ДАНИЦА: По свима, заузели су целу кућу. 
АДВОКАТ: Хм! Нека врло занимљива породица. 
ДАНИЦА: Вама је то смешно? 
АДВОКАТ: Па и ви треба да се смејете свему томе: нема ту ничег трагичног. 
ДАНИЦА: Али како да не, забога, кад се тетка просто разболела од једа. 
АДВОКАТ: Умирите се, све ће бити у реду. 
ДАНИЦА: Хвала богу! 
АДВОКАТ: Предузећу одмах кораке, само право да вам кажем, мислим се на који начин. Најједноставније би било звати полицију и избацити их све. 
ДАНИЦА: Немојте то, молим вас, било би исувише грубо. 
АДВОКАТ: То и мене уздржава. То би био врло непријатан догађај: избацивање целе ожалошћене породице. Ко зна како би се то тумачило, наш свет је сентименталан. 
ДАНИЦА: Не, не, никако полицијом; ако би имали какв други начин? 
АДВОКАТ: Други би начин био када бих захтевао од суда да се одмах отвори тестамент. 
ДАНИЦА: Ја сам чула да се мора чекати четрдесет дана до отварања. 
АДВОКАТ: Да, то је била само покојникова жеља, али она нема основа у закону и не мора се испунити. 
ДАНИЦА: Па зар не би ипак било боље испунити жељу покојникову? 
АДВОКАТ: И ја не желим да је вређам, али је он сам предвидео овакву могућност. У записнику на коме је изјавио жељу да се тестамент отвори после четрдесет дана, додао је и ово неколико речи: „сем ако старалац нађе за неопходно да другаче поступи”. Ја бих, дакле, могао наћи да оваква ситуација налаже неопходност и сутра би већ могао бити отворен тестамент. 
ДАНИЦА: А шта би тиме учинили? 
АДВОКАТ: Сазнало би се ко је наследник и тада би се сви остали разбегли. 
ДАНИЦА: Би ли у том случају тетка и ја морали већ сутра да се селимо из стана? 
АДВОКАТ: Мислим да то не мора бити још сутра, а, ко зна, можда се нећете морати ни селити. 
ДАНИЦА: Како то? 
АДВОКАТ: Па, рецимо, наследник вас не гони. 
ДАНИЦА: Али би у том случају већ од сутра морали плаћати кирију. Тетка је водила бригу о кући а у накнаду за то имали смо бесплатан стан. Покојник нам је и иначе врло много чинио, нарочито мени. Толико пута ме је обрадовао каквим даром; тако, често је сатима разговарао са мном, а једанпут, кад сам била болесна, није се мицао од моје постеље. То је био тако добар и племенит човек. 
АДВОКАТ: Све ми је то познато, па стога ја и мислим да ће будући наследник имати пуно обзира према вама. 
ДАНИЦА: Варате се! Они ме сви тако попреко и тако непријатељски гледају. Овде, међу њима, осећала бих се врло нелагодно. Хтела бих да се иселимо, иако би то тетки и мени донело тешке бриге. 
АДВОКАТ: Зар је наћи стан тако тешка брига? 
ДАНИЦА: Не то, али...Теткини приходи, једна скромна пензија, нису толики да могу покривати и кирију и одржавање куће. Морала бих се и ја постарати да штогод привредим. Збиља, би ли ме, у том случају, примили као чиновницу у вашој канцеларији? Макар то била и најскромнија плата, само да и ја што привредим. 
АДВОКАТ: Примио бих вас врло радо. 
ДАНИЦА (радосно): Је л' истина? О, како се радујем; а како ће се тек тетка обрадовати! Верујте, она је због те бриге и болесна. Она, истина, каже да је болесна од једа због овог чуда што се дешава по кући, али ја мислим да је она у ствари болесна због бриге која нас очекује. Смем ли да одем и да јој кажем ту пријатну вест да ћете ме примити за чиновницу; верујте, то ће бити као кад бих јој дала лек. Смем ли? 
АДВОКАТ: Али смете, забога, ја остајем при речи коју сам вам дао. 
ДАНИЦА (необично задовољна): Извините, молим вас; одмах ћу се вратити, али морам да тркнем до тетке да је обрадујем. Одмах ћу се вратити. (Оде.)  

Ожалошћена породица