Салома (Д. Васиљев)
Салома 

У очају свом у помоћ зове
своје старе, лепе снове
Салома, и дрхти, дрхти...

Са упијеним болом
у хладним, меким цртама,
ко грех, што у нама зрачи,
лежи у здели
одрубљена глава Пророкова,
окружена златним ореолом.

Зраци сунца већ су свели:
ко Смрт се тихо довлачи
из дна дворане тама.

Салома јеца.

На њену је жељу мртав пао;
благе му је очи она избола
са жељом том, што смрт му доне.

И сада дрхти, плачна, гола,
и осећа да тоне, тоне...

Страст,
што гази разум, вољу, част,
са свог се трона сурвала.
И њена болна душа, што пати,
пред овом главом одрубљеном
безмерне је туге гнездо постала.
И више мира не може јој дати
последња туга, опроштајна,
за главом мртвом, љубљеном.

И као нека тајна
претња, чује се из таме глас:
- У зао час!
Салома! Салома! Салома!

- Постаћеш мајком свих слома
душа; и страсти што пале
разнеће кроз све жале,
сва мора, све вале,
твоје име, твоје име.

- Постаћеш симболом сваког порока,
сви ће те проклети.

- Зашто си убила Пророка,
Салома?

- Грех ће те твој у гроб однети
Салома! Салома! Салома!

У болу се хвата око паса,
и без гласа,
и без гласа
плаче... пати... пада...
плаче... пати... пада...

Душан Васиљев

Српска уметничка поезија