Сонет - XII
Милутин Бојић 

Сонет - XII

Чуј како је ноћас шум цветова речит, 

Збори нам о Новом с пуно сласти мамне, 

Препун неситости, препун чежње пламне.
 
Из свакога цвета хоћу по кап једну. 

Кидајмо их! Али низ је њихов вечит. 

Ређају се боје пресветле, претамне 

И игре мириса слатке и помамне 

Кидајмо их пре но издахнути хтедну. 

Но све их је више, а стаза се шири, 

Води ли нас гробљу, где се свесно мири 

Безбрижна веселост и старачки сумор? 

Мириси нас гуше, но циљу смо ближе. 

С тајанственог брда поклопац се диже, 

У дну пећине се блиста натпис: Умор. 

Милутин Бојић
С