Херцег Владислав/42
ДРУГИ ПРИЗОР
Херцег лагано уђе, стане, погледи их, и да им знак, да излазе. Кнез Вукац и кнез Санко поклоне се и изиђу.

ХЕРЦЕГ (сам, тихо):
Махомету, добро у циљ гађаш!
Да покајеш свог гласника главу
Три силене на нас водиш војске: 
Ал’ мир волиш, ако мир хоћемо, 
А за тај тек једну главу иштеш! 
Једна глава мала је одкупа 
За читаву Захумску државу,
И ко т’ неће једну главу дати,
Да сви други своје сачувају?
За мир иштеш главу херцегову! 
Мислиш, сви ће Захумци скочити 
И предат’ ме, ко Србљи Стефана, 
Деспот Ђурђа несрећнога сина? 
Но се вараш, ак’ и јеси мудар! 
Моју главу сам ја дат’ ти могу. 
Нек’ ја нећу, добити је нећеш, 
Ма сву турску дов’о царевину. 
Јошт је свима моја воља закон, 
Сви ће за мном у ватру у воду; 
Јошт Захумски кликћу соколови 
Жељни крви османских делија; 
Јошт властела памти Бранковића, 
Кога браћа Турци отроваше,
Кад им најпре Лазара издаде: 
Јошт би мог’о, честити падиша, 
Своју главу с мојом изгубити, 
Као Мурат своју са кнежевом!
Али куд ћу, кад ми сам Бог неда. 
Скендербеже, ти старино дивна, 
Никад ниси од речи утек’о,
А сад мене тако изневери!
Зар баш онда мораде умрети,
Ти, који ћеш довека живити!
И ти си ми, роде, бољи био,
Него судба, на коју се роди.
Ти би био невиђена дика 
И највишем престолу на свету,
Па ти бија суђено умрети 
На албанској маленој столици 
Младост своју у робству провести 
А сав живот у тежким борбама 
Са змајеви и љути тигрови!
(Ућути.)
КНЕЗ САНКО (уђе):
Један страни жели к’ теби ући. 
Леву руку у завоју носи 
А главу му превој увезује.
ХЕРЦЕГ:
Нека уђе.
КНЕЗ САНКО (изиђе).

Херцег Владислав