Покој (Душан Срезојевић)
Покој

Покој тих и свечан. Крепко поља хује 
Док уздаси траве уморна ме хладе. 
Стишале се жеље помамне олује; 
Дух се моћно диже с ореолом наде.

Докле бледе мисли и издишу чула, 
Слушам страшни шапат туна млада биља; 
У уху мом свира још чаробна фрула 
Поново нађене мелодије миља.

Дао бих све плодне дане свог живота, 
Све успехе таште и све светске части 
Да се заборавим, ко мртав! Без нота 
Тучних и које разгарају страсти,

Докле лет плави поветарца зуји 
Кроз моју косу, хладећи ми чело 
Под нежним венцем магле, и док струји 
Небеских снова освештано врело!

Да, у екстази, осетим где живот, 
Лагано ишчезава из мог тела 
С поворком снова што свој златни ћивот, 
Тихо напушта, свечана и бела,

И како у том узвишеном часу, 
Док у даљини тужно звоне звона, 
Моја се душа, у благом ужасу,

И уз жељкања уморна и бона, 
Диже к'о бела птица облацима 
И развејава к'о повесмо дима.

Напомене 

Покој — Ново време, 1910, I, 2, 263.

Извори 

 ЗЛАТНИ ДАСИ. — Светлост, Крагујевац, 1975, стр. 26

Душан Срезојевић