Бранкова душа
Алекса Шантић 

Ноћ се склања... исток руди,
    Вијенцем кити зору сјајну,
А кроз душу и кроз груди
    Чујем милу пјесму тајну.

Чујем како глас се хори
    Који вјером крвцу кријепи,
А од миља дух ми гори
    У пламену нада лијепи'.

Кô да с неба чеда мила
    Пружају ми рајског слада,
Кô да ми се загрлила
    С њима моја душа млада!

О ти мила пјесмо тајна
    Што ми духу дижеш крила,
Јеси ли се с неба сјајна
    С бијелим данком разавила?

Ил' то анђô земље моје
    Пјева химну васкрсења?
Или српска вила поје
    Са висока голог стијења?

Не, са јатом рајског свијета
    Преко српских милих страна -
То Бранкова душа лијета
    На освитку бијелог дана.

Па с висине свијетлог свода
    Гледа вијенац Србадије,
Гледа наду свога рода
    Како сложно коло вије;

Гледа како братац брата
    Жарко љуби, топло грли,
Како рука руку хвата,
    Како народ срећи хрли;

Гледа снове, слику нада,
    Што их Бранко с "Колом" сплео;
Гледа вијенац братског склада,
    Што га Бранко започео;

Гледа како свете кости
    Милошеве наде згријева,
Па од среће и радости
    То Бранкова душа пјева...

Србадијо, надо мила,
    Крени снагом горског лава,
Нек под небо дигне крила
    Српска срећа, српска слава;

Нек се креће коло лако,
    Коло слоге, братског рада!
Тако ће се, само тако
    Развит цвијетак наших нада.

Причестимо душе младе,
    Причестимо срце жарко
Оним пићем што нам даде
    У "Растанку ђачком" Бранко.

Само тако душман слаби
    Што нам срећи ломи крила,
Само тако Бранкова би
    Задовољна душа била...
У Мостару, 22. јануара 1894.
Шантићеве песме 1894.