Пролазе дани...
Алекса Шантић 

Пролазе дани... Кô селице неке
Губе се они у дугоме низу.
И једном и ја почиваћу близу
Повијених врба, чемпреса и смрека...

Но моја душа насељу звијезда
Прхнути неће да одмара крила:
Остаће овдје гдје је са мном била.
Ту, изнад грана и топлих гнијезда,

Родне ријеке, дубрава и врела,
Кршева, поља и убогих села,
Гдје раштркане колибе стоје -

С тицама оне лепршаће лако,
И молити се, и чекати тако
На златно јутро отаџбине моје...

Шантићеве песме 1911.