Роса пада
Небо је сиво, месец блед, 
Тишина свуда, мир, 
Не шуми сад платана ред, 
И не жубори вир.

О, чудна ноћ; о, чудан сат, 
Тајанствен, црн, и глух, 
У који као вити влат 
Мој болни дршће дух.

Осетим каткад тајни лет 
Кроз ноћ, док ћути вир; 
Стресе се лист и стресе цвет, 
Па опет влада мир,

То роса, тихо као сен, 
Пада на лист и цвет, 
И блага ноћ за један трен 
Освежи цео свет.

И ја осећам у тај сат, 
Тајанствен, црн, и глух, 
Док  као  нежни, вити  влат 
Мој  болни дршће дух,

Да то у тами неки бог, 
Над светом који мре, 
Из болећива срца свог 
Пролива сузе те ...

Милан Ракић