Часови слабости
Душан Срезојевић 

Часови слабости

Говорио сам: Дани ере свете 

Доћи ће једном к'о облаци златни; 

Болови који очајањем прете 

Ишчезнуће, занавек неповратни.

Душа ми мирисала сетним дахом 

Нежнога цвета назиране среће; 

Мисао моја, узвишеним махом, 

Издетела је из црне одеће.

И чекао сам. Ал' залуд се чека

Што се никада дочекати неће. 

У болној нади, илузија мека 

Залуд ће к небу снова да узлеће.

Сан сневан с болом, небројано пута, 

Остаће вечно у сферама мола. 

За химерама дух узалуд лута; — 

Човек је створен од супстанце бола.

Све је обмана, дим, све само варка. 

И када дође неминовно време 

И повезе ме Смрти црна барка, 

И кад из празних прсију застреме,

Последњи моји даси према сунцу 

Што, залазећи, небеса облива 

Вечерњим златом, к'о круна врхунцу 

Планине која у маглама снива, —

Из мога мутна и угасла ока 

Окруниће се сузе, сузе бола, 

Што ми је чежња била предубока 

А живот био само акорд мола.

Извори 

 ЗЛАТНИ ДАСИ. — Светлост, Крагујевац, 1975.

Душан Срезојевић