Carevo novo odelo
Prije mnogo, mnogo godina živio jedan car koji je iznad svega volio
novu odjeću. Sav svoj novac on je trošio na to da se što se ljepše obuče.
On se nije brinuo za svoje vojnike, nije mario za pozorište a niti da se
izveze u šetnju kroz šumu, ukoliko mu ne bi bilo stalo da pokaže neku
svoju novu odjeću.
On je u toku dana svakog sata mijenjao odjeću. I kao što se za
vladara obično kaže da se nalazi u vijećnici, tako se za njega govorilo:
"Car je u svojoj garderobi."
U tom velikom gradu u kojem se nalazio njegov dvor bilo je veoma
živo i veselo. Svaki dan su ga posjećivali mnogi stranci, ali jednog dana
mu doñoše i dvije varalice. Rekoše mu da su tkači i da mogu istkati
tkaninu kakva se samo zamisliti može. Ne samo da njihove boje i šare
izazivaju divljenje nego i odijelo od te tkanine ima neobičnu osobinu –
ono je nevidljivo za svakog ko nije sposoban za svoju službu ili je
neoprostivo glup.
"O, divna je ta tkanina!" – pomisli car. – "Kad budem imao odjeću
od takve tkanine, ja ću znati ko u mome carstvu nije na visini svog
položaja. A moći ću i razlikovati pametne od glupih. Ta mi se tkanina
mora odmah otkati!"
I dade,car toj dvojici varalica veliki novčani predujam, s tim da
odmah počnu s radom.
Varalice odmah poštovaše dva prazna razboja i počeše tobože da
rade. Do kasne noći su tako tkali na praznim razbojima i sve tražili da im
donose najfiniju svilu i najčistije zlato, i sve su to trpali u svoju torbu.
"Baš bih želio da vidim koliko li su već otkali" – pomislo je car, ali
mu je bilo malo teško na srcu kada se sjetio da glupi ljudi, a i oni što ne
odgovaraju svom pozivu, neće moći vidjeti tu čudesnu tkaninu. Bio je
uvjeren da se on za sebe nema šta pribojavati, ali ipak je odlučio da prvo
pošalje nekog drugog da vidi kako posao napreduje.
Čitav grad je već znao kakvu će čudotvornu moć imati ta tkanina i
svi su nestrpljivo očekivali ko će se od njihovih susjeda pokazati kao glup
a ko nedostojan svog položaja.
"Poslaću ja tkačima svog starog i poštenog ministra" – odlučio je
car. – "On će najbolje da izvadi kako ide sa tkanjem. On je pametan i
niko bolje od njega ne vrši svoje službovanje!"
I stari čestiti ministar uñe u odaju gdje su one dvije varalice tkale na
praznim razbojima.
"Sačuvaj me, bože, ja ništa ne vidim!" – buljeći oči, pomisli stari
ministar, ali ništa ne reče.
Varalice ga zamoliše da priñe bliže, a onda ga upitaše da li mu se
sviña šara i da li su lijepe boje. Oni su pokazivali na prazan razboj, a
jadni stari ministar, ma koliko buljio oči, ništa nije mogao da vidi, jer
ničega nije ni bilo.
"Gospode bože!" – pomisli ministar – "da ja nisam glup? Nikada to
nisam pomislio. Ali to niko ne smije saznati! Zar ja nisam dorastao za
svoj poziv? Ne, ne, ne smijem im reći da ne vidim tkaninu!"
– Pa vi ništa ne kažete! – reče jedan od tkalaca.
– O, tkanina je savršena, prekrasna! Šare su izvrsne, boje su divne! –
odgovori stari ministar gledajući u razboj kroz svoje naočale. – Da, da,
reći ću caru da mi se tkanina izvanredno dopada!
– E, to nam je veoma drago! – rekoše tkalci u jedan glas i počeše
nabrajati boje i vrste šara svoje tkanine.
Stari ministar je pažljivo slušao kako bi to sve mogao ponoviti kad
se vrati u dvor.
Tako je i učinio.
Poslije toga varalice zatražiše još više novaca, još više svile i još
više zlata. Rekli su da im to treba za tkanje, a sve su trpali u svoje
džepove. Ništa od svega toga nije uzeto za tkanje i oni su i dalje tkali, na
praznim razbojima.
Malo zatim car posla još jednog poštovanog službenika da vidi kako
ide sa tkanjem i kada će tkanina biti gotova. Ali i sa tim službenikom se
dogodilo ono isto što i sa ministrom. On je gledao i gledao, ali nije vidio
ništa drugo do prazan razboj.
– Šta, zar nije lijepa tkanina? – upitaše ga varalice pokazujući mu i
objašnjavajući nepostojeće šare.
"Da sam glup – nisam" – pomisli čovjek. – "Pa šta onda? Znači da
nisam dorastao svom položaju? To je zaista smiješno! Ali ne smijem
dozvoliti da to drugi primijete!" – I čovjek poče da hvali tkaninu koju nije
vidio i da uvjerava tkače koliko mu se sviñaju njihove prekrasne boje i
predivne šare.
– Da, da, to je nešto prekrasno! – rekao je caru kada se vratio u dvor.
Čitav grad je sada pričao samo o toj prekrasnoj tkanini.
Sada je i car htio da vidi tu tkaninu dok je još na razboju.
Sa čitavom pratnjom svojim odabranika, meñu kojima su bila i ona
dva stara velikodostojnika što su već bili tamo, car je došao onoj dvojici
varalica i zatekao ih kako iz sve snage tkaju, ali tkaju bez potke i osnove.
– Zar nije divna tkanina! – rekoše ona dvojica velikodostojnika. –
Izvolite, vaše veličanstvo, pogledajte kakve su divne šare, kakve divne
boje! – i pokazaše na prazne razboje, jer su vjerovali da drugi vide tu
tkaninu.
"Šta je ovo?!" – pomisli car. – "Ja ništa ne vidim. Pa to je užasno!
Zar sam ja glup? Ili ne zaslužujem da budem car? Pa to bi bilo
najstrašnije što bi me moglo zadesiti!"
Nije htio da prizna da ništa ne vidi, pa je tobože zadovoljno klatio
glavom i, gledajući u prazan razboj, ponavljao:
– O, baš je, baš je lijepo! Taj vaš rad zaslužuje moje najviše
priznanje!
Sada je i čitava careva pratnja gledala u prazan razboj i ponavljala:
– E, baš je, baš je lijepo! – I savjetovali su caru da se odmah na
prvoj procesiji pojavi u odjeći od te divne tkanine.
Svi su bili ushićeni, od usta do usta je išlo:
– Divno! Krasno! Veličanstveno!
Obojicu varalica car je odlikovao ordenom viteškog krsta i dodijelio
im titulu tkačkog viteza.
Cijelu noć uoči svečane procesije varalice su probdjele pored
šesnaest zapaljenih svijeća. Svi su mogli da vide kako se tobože žure da
završe carevu odjeću. Skidali su sa razboja nepostojeću tkaninu, u
vazduhu su je tobože sjekli velikim makazama, šili su je iglama bez
konca i najzad su rekli:
– Evo, odjeća je gotova!
Car priñe u pratnji svojih najotmjenijih dvorana, a varalice podigoše
ruke kao da nešto drže i rekoše:
– Evo hlača! Evo kaputa! Evo ogrtača! Sve je kao paučina! Čovjek
bi mogao pomisliti da na tijelu nema ništa, ali u tome i jeste prava
vrijednost ove tkanine!
– Da, da, tako je! – u jedan glas potvrdiše dvorani iako ništa nisu
vidjeli.
– Hoćete li sada, Vaše Veličanstvo, biti tako ljubazni da odložite
svoju staru odjeću! – rekoše varalice. – Novu ćemo vam dati pred velikim
ogledalom!
Car skide sa sebe staru odjeću i varalice počeše da mu tobože dodaju
komad po komad nove odjeće, a onda ga uhvatiše oko struka i počeše da
mu tobože skute namještaju. Oni tako posluju oko njega, a car se pred
ogledalom samo vrti i okreće.
– Bože, kako je divno sašiveno! Kao saliveno je! – divila se sva
careva pratnja. – Kakva šara, kakve boje! Zaista dragocjena odora!
– Vaše Veličanstvo, napolju, već čekaju nosači sa baldahinom što će
ga u procesiji nositi nad vašom glavom! – raportirao je komandant
parade.
– Dobro, dobro, ja sam već gotov! – odgovorio je car. – Dobro mi
stoji, zar ne?! – i okrenu se pred ogledalom kao da hoće da još jednom
pažljivo osmotri svoju raskošnu pojavu.
Komornici koji su bili zaduženi da mu nose skute podigli su ih
tobože sa poda i krenuli za njim držeći ruke u vazduhu i strahujući da se
ne bi primijetilo da te skute i ne vide.
I tako je car išao u procesiji pod divnim baldahinom, a iskupljena
svjetina na ulicama i prozorima je ponavljala:
– Bože, novoj carevoj odjeći nema nigdje ravne! Kako su mu divni
skuti! Kako mu sve krasno stoji!
Niko nije htio da prizna da ništa ne vidi, jer bi time priznao da je
glup i da nije dorastao svojoj dužnosti.
Dosada nijedna careva odjeća nije doživjela takvo priznanje.
Ali najednom je neko dijete povikalo:
– Pa car je go!
– Ah, bože moj, taj nedužni glasić! – zabrzao je uplašeni otac.
Ali već istog trenutka se začuo šapat:
– Dijete kaže da je car go! Car je bez odore!
I odmah zatim počeše da viču svi u jedan glas:
– Car je bez odore! Bez odore!
Car je pretrnuo – vidio je i sam da je bez odore, ali je ipak odlučio
da u procesiji ostane do kraja, i sada zauze još dostojanstvenije držanje.
A komornici iza njega i dalje su nosili nepostojeće skute.

 Дела Ханса Кристијана Андерсена