(Дете и гуслар)
(Дете и гуслар)

Ђокина мајка по кући шушка, 
Оће она да је све у реду, 
А Ђока по земљи се ваљушка, 
Не зна за овога света беду, 
Он изнутра на вратôца гледа: 
„Мати, мати, ево један деда! 
Слеп је, мати, седе дуге браде, 
Ал' у торби нешто он имаде.“ 
Ђока скаче, матери око врата, 
Она с њиме одлази на врата.  
Из торбе је утим извадио 
Старац гусле па их удесио, 
Удесио, уз њи беседио: 
„Ој, давори, ти Србијо тужна, 
Ој Србијо, робињице сужна! 
Турске ноге тебе јадну тлаче, 
А у теби свако јако плаче. 
Ди су дани душанови бели? 
Ди су ваши огњевити мачи?“ 
Тако старац у(з) гусле уздише,  
Гусле баца, јер не може више. 
А Ђоки се то на срце дало 
Те је дете говорити стало: 
„Чу ли, чу ли, мила моја мајка! 
Дад ми амо мача од бабајка, 
Да протерам одмах Турадију, 
Да избавим јадницу Србију.“ 
Пламенога мача он доита — 
Ал' га опет на земљицу ита! 
И на земљу чарну доле пада 
Те се ваља по прау од јада: 
„О зашто сам, Боже, ја малачак? 
Зашто, Боже, још тако слабачак?“ 

Бранко Радичевић