Нарцис (сатира)
Војислав Илић 

Нарцис

— САТИРА —

Кроз даљне горе рогова хоре се звуци, 

Разјарен риче лав, и мирна бежи газела — 

Ох, лепи Нарцис, са стрелом у нежној руци,

Лов лови, гле! 

И звони и грми, ломи се планина цела,

И бежи пред њиме све!

О како љубак, о како божанствен беше

Цефиза бајни син! На чудне његове дражи

Простиру мирте хлâд, а руже стидно се смеше!

И Ехо залуд свом срцу насладе тражи!

Све стрепи, жуди све... У тајном горскоме зраку

Најаде смерне сањиво језером плове —

Ил' лаким крилом, у љупком и мирноме зраку,

Робове верне маме, нек' даље по гори лове —

И смакнувши, у жељама,

Девојаштва љупки стид, 

Обнаженим лепотама

Плене срце, поје вид! 

Ил' по глатком огледалу,

Као тихи, благи сан — 

С дружном песмом на обалу, 

Жарке и миле, хите ван...

Но хладни Нарцис на женске не гледа чари, 

Пажљиво слуша он, где звучни хоре се рози — 

И залуд песма поздравом срце му пали, 

Изречен суд је — и вечни штите га бози! 

И тавни сутон већ спушта уморно крила; 

Изумре рогова глас... По дрвљу и клонулом цвећу, 

Уз благи мир, росица спушта се мила, 

И рујне магле лагано к небу лећу... 

Нарцис се смути. Немила клонулост и тајна 

Прожма му дух — а жеђ га паклено мори, 

Да поглед сева кô луча жарка и сјајна, 

И бајно чело у чудном заносу гори!

А у магли и даљини

Од песама звони глас, 

И он види, — ил' се чини

Бистру реку и талас. 

И Нарцис хита, где чудна песма се хори,

Да тражи себи спас...

Ту нагнувши божански лепу главу, 

Најаде смерне где жедне путнике поје, 

Он баци поглед на површину плаву, 

И првом згледа чаробно лице своје, 

И заста занет... О како трепти и блиста 

То тамно око божанским, светим жаром! 

О како сија лик, кô зора светла и чиста, 

Неодољивим и нежним детињским чаром! 

Он дрхће сав — он љуби стидљиве руке, 

У русу косу шарено цвеће плете — 

А смеј се хори — и лахор проноси звуке, 

И чудни звуци кроз нему тишину лете...

А најаде у подсмеху

Са кикотом лете сад — 

Певајући, на утеху,

Његов чар и његов јад.

И сплевши вито коло, у зрак се тихо узнеше, 

Шапћући људма кроз цео живот њин:

О како љубак, како божанствен беше 

Цефиза бајни син!

4. јануар, 1882 год.

Извори 

 Војислав Илић: Сабрана дела, Лирско песништво 1872-1886, Вук Караџић, Београд, страна 127-128.

Војислав Илић