Милош Обилић (Јован Суботић)/36
ПЕТНАЕСТИ ПРИЗОР
Јусуф-паша уведе Обилића.

ЈУСУФ-ПАША: 
Светли царе, огрејало сунце! 
Моли ти се Обилић војвода 
Да га примиш у царску заштиту 
И допустиш да ти се поклони
И на нози папучу целива.
ОБИЛИЋ (за себе): 
Ха, већ мој је!
МУРАТ (за себе): 
Како дично стоји!
Красан јунак, господска прилика!
(Милостиво.)
Дођи ближе!
ЈУСУФ-ПАША (к Обилићу): 
Наш обичај иште 
Да пољубиш цара у папучу.
ОБИЛИЋ: 
Испричај ме за данас, везиру. 
Обичај’ма ваља се учити.
Ми овако цара поздрављамо.
(Приступи ближе и поклони се дубоко.) 
МУРАТ: 
Ја свачије штујем обичаје;
Чини и ти како си навико.
ОБИЛИЋ: 
Стоји дакле што говоре људи:
Да је мудрост дика цар Мурата! 
МУРАТ: 
Не рекоше истину, војводо!
С милошћу се највише поносим.
Ишти само какву, Обилићу,
Па ћеш видит’ да је к’о што кажем. 
ОБИЛИЋ: 
Нисам дош’о милости искати, 
Него тражим на што имам право. 
МУРАТ: 
Рек’о сам ти милостивим бити: 
Јошт радије право признаћу ти. 
ОБИЛИЋ: 
Светли царе, све што сам имао 
Красно, дично, славно и свијетло 
Душмани ми јуче уграбише...
МУРАТ: 
Ако не знаш ко ти то учини,
Питај мене, ја ћу ти га казат’.
ОБИЛИЋ: 
Јуче дође од Јусуфа писмо... 
МУРАТ: 
Јусуф писа, Бранковић казива:
Тим ти казах твога душманина. 
ОБИЛИЋ: 
Знаш ли царе, шта у писму стоја? 
МУРАТ: 
Свако слово турскога везира 
Мора најпре царско ухо чути.
ОБИЛИЋ: 
Али можда није ти познато 
Да писаше што не би истина?
МУРАТ: 
Није тако славни Обилићу!
Што писаше да је прије било,
То, војводо, не бија истина.
Што рекоше да ће затим доћи,
Истина ће бити, Обилићу.
ОБИЛИЋ: 
ТО ме писмо обори, падишо!
МУРАТ: 
А сад ће те на више подићи.
ОБИЛИЋ: 
Сву ми оте славу и господство.
МУРАТ: 
Па сад ће ти јошт и веће дати.
ОБИЛИЋ: 
Цар ме држи да сам издајица.
МУРАТ: 
Други цар зна да си вера сама.
ОБИЛИЋ: 
Другови ми леђа окренуше.
МУРАТ: 
Други ће те једва дочекати.
ОБИЛИЋ: 
Моје име помркну навеки.
МУРАЋ 
Круна ће ти друго лепше дати.
ОБИЛИЋ (приступи ближе): 
Много меје царе стало крви.
Не могу га лако прегорети.
Па кад ми се не да повратити,
Мораћу га лепо покајати.
МУРАТ: 
Знаш душмана, па му се освети.
Ни ја свому никад не опраштам.
ОБИЛИЋ: 
Баш зато сам и дошао амо 
Да за име откупу потражим.
Име моје иште главу — твоју...
(Прободе га.)
Умри зверу.
МУРАТ (падне).
ЈУСУФ (стоји као да се окаменио).
ОБИЛИЋ (трже мач и стане између врата и Јусуфа): 
Сад је ред на тебе.
ЈУСУФ-ПАША (дошавши к себи): 
Цар погину: помажите Турци!
ОБИЛИЋ: 
Боље вичи својему пророку 
Да ти врата од пакла отвори.
(Нападне на њега.)
ЈУСУФ-ПАША (трте мач, бранећи се виче): 
Турци, амо! Цара нам убише!
ОБИЛИЋ (прободе га): 
Тако Милош писарину плаћа! 
ЈУСУФ-ПАША (падне.)
ОБИЛИЋ (гледи на Мурата па на Јусуфа): 
Мртви леже: реч сам одржао!
Сад на коња па јуриш кроз Турке.
(Оде.)

ЗАСТОР ПАДНЕ

Милош Обилић (Јован Суботић)