Смрт кнеза Доброслава/18
ПОЈАВА II
Пређашњи, Улази ТОМКО подупирући се на СТАНКА, који одмах одступа.

 
ДОБРОСЛАВ: 
Напр'јед, Томко... Ти си малаксао!.. 
Сједи овдје. — Шта за живог Бога 
Учинише од човјека овог? 
ТОМКО: 
Сам се грозиш свога дјела, кнеже ! 
ДОБРОСЛАВ: 
Шта то велиш! дјела мога? клети, 
Бјесомучни Радимир, он један, 
Крив је свему тому; и сам знадеш 
Да без њега не би мучен био. 
ТОМКО: 
А без тебе и убиства твога 
Ни затворен, а камо ли мучен. 
Ја не могу на њ жалити много; 
Који отац уцв'јељен онако 
Друкчије би био поступио! 
Ну ти даде први повод свему. 
ДОБРОСЛАВ: 
Ја ако сам икад и уснио 
Да т' увалим у несрећу таку, 
Р'јечи које сада проговарам 
Посљедње ми биле. Али демон 
Од времена неког уплеће се 
У сва дјела моја. Ја бих много 
Прегорио да се клета зрна 
Не нађоше у пушкама твојим; 
Али пошто злим удесом неким 
Нађена су, не бијаше можно 
Да т' заклоним од сумње убиства. 
ТОМКО: 
А да сумњу на се не обратиш. 
Ох! там сте ви господа, таки: 
Част и живот сиромашних људи 
Ствари су вам одвећ ситне да би 
Заслужиле обзир ваш; ви свагда 
То ц'јените испод коња свога, 
Ил' ловачког кера; ви то често 
Несмислено кршите и лако 
Као чашу стаклену на гозби. 
ДОБРОСЛАВ: 
Зло нама судиш; није тако. 
ТОМКО: 
Али бих ти све простио прије 
Но то што ми дјечицу и жену 
Хајдуцима предаде... 
ДОБРОСЛАВ: 
Ја?... ја их 
Не предадох, него их откупих; 
Ено су ти сви на дому здрави. 
ТОМКО: 
Зар под кровом мојим? вараш ли ме? 
ДОБРОСЛАВ: 
Вјероваћеш р'јечима твог брата; 
Већ по њега послах. 
ТОМКО: 
Људско срце 
Ако бије у грудима твојим. 
С њим нек дођу дјеца ми и жена, 
Да их једном видим још; ал' брже, 
Јер до зоре ја живјети нећу. 
ДОБРОСЛАВ: 
Живјети ћеш; ти живјети мораш, 
Да поправим зло ти учињено 
Нехотице, да ти залијечим 
Сваку рану срца, 
Да потпуно учиним те срећним. 
Све то кашње доћи ће, а сада 
Понајприје бринути се ваља 
За твој живот. 
Љекаре ћу обасути благом 
Да г' одрже и укр'јепе ти га. 
Али то се постигнути неће 
Ако т' опет на мучење врате. 
ТОМКО: 
Тешко да ћеш већ спасти ми живот,. 
А од даљих мука чујем да ме 
Опростио и сам кнез Радимир. 
Авај! прије њега 
Природа ме опростила сама. 
ДОБРОСЛАВ: 
Ко ти рече таку лаж? а не знаш 
Да томе управ' с Радимиром 
Ја најљућу сад препирку водим?
Ну на жалост видим да све моје 
За те живе бриге разбиће се 
О упорство старог крволока. 
Већ другога спасења ти нема, 
Него да га уклониш са св'јета 
Прије него он уклони тебе. 
ТОМКО: 
Ја да њега уклоним! а каквом 
Снагои, кнеже? Лешина сам, видиш. 
ДОБРОСЛАВ: 
Ал' у крепким жилама твог брата 
Крв жестока јури; да би тебе 
Избавио, он ће као на пир 
Одлетјети на таково дјело. 
Идем с мјеста да ти г' амо пошљем, 
Па заједно угодите начин, 
Којим да се одмах ствар изведе. 
У њу вам се ја не м'јешам, знајте; 
Па и нећу да ми с ваше стране 
Ни за длаку уплетете име. 
Све се тиче вас двојице само: 
Ти си мучен, је ли? твој брат хоће 
Да ма како тргне те од мука; 
То је са свим наравно и право; 
Ја никаква немам у том посла. 
Јеси ли ме разумио? 
ТОМКО (љуто): 
Јесам. 
ДОБРОСЛАВ: 
Ну још ноћас то свршити треба. 
Ноћас иртав твој иучилац грозни, 
А ти сутра слободан на дому. — 
Шта одвраћаш главу? шта устајеш? 
ТОМКО: 
Да се вратии у тамницу своју. 
ДОБРОСЛАВ: 
Ил' с' одричеш? 
ТОМКО: 
Грозу, мрзосту сва си 
Зла у мени пробудио чуства. 
Ох! одлазим да спокојно умрем. 
ДОБРОСЛАВ: 
Какве су ти то ријечи? стани. 
ТОМКО: 
Умио си само за тренутак 
Да сакријеш твоју худу нарав, 
И ја сл'јепац скоро вјеровах ти! 
ДОБРОСЛАВ: 
Сл'јепче прави, је си л' полудио? 
ТОМКО: 
Кад бих мог'о састати се с братом, 
Знај, њему бих ставио на душу 
Да убије тебе. Тиме, мислим, 
Спасао бих своју. 
ДОБРОСЛАВ: 
Несрећниче ! 
Ја те хтједох избавит' од смрти, 
А дјецу ти од убоштва худа; 
Сву ти кућу хтједох усрећити, 
Па помамно то све ти одбијаш! 
ТОМКО: 
Моја дјеца?... нек умру од глади. 
(Пада на столицу.) 
ДОБРОСЛАВ: 
То и хоће; помријеће б'једно, 
Умријећеш и сам ти, а опет 
Неће живјет' тај Радимир. Он ће 
Погинути, и то, ни од чије 
Друге руке, већ од руке самог 
Брата твога. Ја ћу 
И без тебе привољети Срђа. 
ТОМКО: 
Проклет био ако т' послушао! 
А ти стопут проклет ако њега 
На злочипство пр'јеваром навучеш! — 
Ох! не могу више ... Мрем доиста. 
ДОБРОСЛАВ: 
Срушио со на тле! 
ТОМКО: 
Доброславе, 
Сатро си ми и последњу снагу. — 
Стој, човјека кој' издише слушај: 
Ти обараш жртву иза жртве, 
Ти по људским лешинама газиш; 
Ох! камо ће твоја црна душа? 
Али нећеш ни на овом св'јету 
Умакнути вјековитој правди. 
Ако тебе постигне и једно 
Од проклества оних 
Која само ја оборих на те, 
Знај, умр'јећеш као пас, сто пута 
Жалосније но што сада видиш 
Да умирем ја пред тобом. 
ДОБРОСЛАВ: 
Лажеш; 
Ваздух гута безумне ти р'јечи, 
Па на моју не падају главу. 
ТОМКО: 
А по смрти кад ступио будеш 
Пред судију вјечног, ох! онда ће 
Жртве твоје крваве и плачне 
Све около тебе згрнути се, 
Вичућ' грозно и освету вап'јућ'. 
ДОБРОСЛАВ: 
(Слушајућ' га ипак страх ме хвата.) 
ТОМКО: 
Ноћас, рече, убићеш га; ноћас! 
Ја већ стадох на праг вјечитости, 
Откуд човјек у будућност гледа... 
Нож, нож крвав пред оч'ма ми сија 
С оштрим шиљком, на те окренутим! 
Доброславе, несрећа по тебе! 
Још ћеш ноћас погинут' од ножа. (умире) 
ДОБРОСЛАВ:
Пред човјеком на самрти, веле, 
Отвора се књига будућности; 
А он мени из те књиге виче: 
Нож, смрт, ноћас! То је страховито! — 
Ну је ли му праведничка душа 
Оставила дојста т'јело?... Мртав, 
Мртав, као камен непомичан! 
Овај човјек праведан је био, 
А ја њега убих! без икакве 
И најмање кривице га убих! 
(Махнув руком обори свијећу, која се угаси.) 
Нут'! проклество! Мрак, мрак к'о у гробу! 
Још ужасно под сводов'ма овим 
Глас ми његов звечи: нож, смрт, ноћас! — 
Он устаје ето, и долази 
Са рукама раширеним к мени! 
Бјеж'мо... Гдјесу врата? св'јећу, св'јвћу! 
Станко, Петко, амо, амо св'јећу. 
СТАНКО (с врата): 
Господару! 
ДОБРОСЛАВ: 
За живога Бога, 
Гдје сте? помоћ! (бјежи) 
СТАНКО: 
Шта то би? гле! Томко 
Ту на тлима лежи! Ил' је мртав? 

Смрт кнеза Доброслава