Београд некад и сад/15
3. 

ВУЧКО, ПРЕЂАШЊЕ 
   

ВУЧКО (Љуби): Еве цедуља за театор. 

ЉУБА: Остави тамо. 

ВУЧКО: Ама што ће да се игра? 

ЉУБА: Зар би ти ишо? 

ВУЧКО (тресе главом): Ја! 

ЉУБА: Светислав и Милева. 

ВУЧКО: То се играло већ. 

ЉУБА: Сад по други пут. 

ВУЧКО: Јок! Ту не идем. Ете ако ће мајка. 

СТАНИЈА: А што је то, синко? 

ВУЧКО: Театор. 

СТАНИЈА: Што је то театор? 

ВУЧКО: Играду како је кћи кнеза Лазара пошла за турска цара. Ту сам већ био. Е, кад погину онај старац, баш сум се смејао. 

СТАНИЈА: Како би се смејао, кад други гине? 

ВУЧКО: Зашто је лепо. Е, мајка, да идеш да видиш, лепо. 

СТАНИЈА: Ако је све тако лепо ка што сам видела. 

ВУЧКО: Ама ово је баш фино. Идем да перем судове, пак нек иде опет два гроша, бар се проводим фајн. (Одлази.)
 
ЉУБА: Видиш мајка, ћирица, па се и њему допада театер. 

СТАНИЈА: Ама које је то чудо? 

ЉУБА, Начине лепо собе, сокак, тавницу и што год оћеш; па онда тако раде, канда су живи. да видиш како се ту прави кур. 

СТАНИЈА: Шта је то? 

ЉУБА: Кад се момак у девојку заљуби, па јој казује како је милује, и она њему одговара. 

СТАНИЈА: Па то слушају људи? 

ЉУБА: Каткад има по шест стотина, и било би више, да је соба већа. 

СТАНИЈА: И капетан неће да забрани? 

ЉУБА: Ко би забранио, кад је то школа гди се људи уче. Она земља која нема театра држи се да је последња земља.
 
СТАНИЈА: Леле, мајко, како се исквари свет! Она је земља несрећна, где се не учи како треба момак да милује девојку, и девојка момка. Ама то се стиде чинити у кући пред мајком, пред старијима, а ови раде то пред толиким људма. Који су веће будале, или они што вам плаћају за своју бруку, или ви, што идете те гледате? 

ЉУБА: Е, ми њима плаћамо, а не они нама. 

СТАНИЈА: Млого ли плаћате? 

ЉУБА: Сваки пут по два цванцика. 

СТАНИЈА: Просићеш, моја скерко, просићеш, кад за такве будалаштине трошиш паре. 

ЉУБА: Али има и други ствари. 

СТАНИЈА: Ваљда се девојка љуби сас момком. 

ЉУБА: Е, то обично бива. 

СТАНИЈА: Истину ли говориш? 

ЉУБА: Богами, истину. 

СТАНИЈА: Па ви гледате? 

ЉУБА: Гледамо, да што ћемо. 

СТАНИЈА: Ух, што нисам тамо, да је пљунем, и њу, и тога безобразника! 

ЉУБА: Па, ајде довече. 

СТАНИЈА: Да ме Бог сачува! 

ЉУБА: Да видиш кад он почне (подражава актеру): „Милево, сунце живота мога, Милево, анђелу мој, љубиш ли ме?“ 

СТАНИЈА: Та је девојка анђео? Ђаво, ђаво, што нема образ. 

ЉУБА: А она њему: „Слатки мој Светиславе, можеш ли сумњати да те милујем; ти си мој живот, моја утјеха, моја срећа и задовољство.“ 

СТАНИЈА: Пи! Безобразница, да тако говори. 

ЉУБА: Пак да чујеш кад пева. 

СТАНИЈА: Знам, све срамотно. 

ЉУБА: Чекај да видиш како је лепо. (Одлази на клавир и пева.)

Слатка туго срдца мога, 

О презјелна љубови. 

СТАНИЈА: Тек ваша проклета љубав. 

ЉУБА: 

Спјеши, спјеши милој мојој, 

Мог сушчества богињи. 

СТАНИЈА: И тај се усрећи, кад узе богињаву. 

ЉУБА: 

При расвитку рујне зоре 

Кад као ангел почива, 

Представи јој лице моје 

Обајањем њежног сна. 

СТАНИЈА: Не вичи, бога ти, кјерко, да плашиш комшије. 

ЉУБА: 

Представи, ах, милој мојој, 

Како за њом тугујем, 

Све што о њој једној бједан, 

Дању, ноћу чувствујем. 

СТАНИЈА: Уха! Како је то лепо. 

ЉУБА: 

Ах учини, да с’ на мене 

У сну мила сажали. 

СТАНИЈА: Кад би била луда. 

ЉУБА: 

Да ме с топлим љубве чувством 

У мечтању загрли. 

И кад красне очи њене 

Стидна зора отвори, 

Ах, учини, да се санак, 

У истину претвори.* 

Је л’ да је лепо, мајке? 

СТАНИЈА: Тако у наш вилајет певају курјаци, кад дојду месојеђе. 

ЉУБА: Теби све није право. 

СТАНИЈА: А кам ти Дамјанова љуба, кам ти Ајдук 

Вељко, кам ти: Заспа Ранко под јабланом. 

ЉУБА: Па и те су о љубови. 

СТАНИЈА: Јес’ ја, ама нису безобразне. Па и глас је леп, није: ,,уа, уа!“ ка ваше. 

ЉУБА: Нама су опет ваше ружне. 

СТАНИЈА: Што? Ружне? Што је твоја мајка певала, то је ружно? Еј, леле Стано! 

ЉУБА: Кажи ми, мајка, зашто сте и ви певале љубовне песме? 

СТАНИЈА: Ти то не знаш ништа. Песма се пева, тек да се пева. 

ЉУБА: Па тако и ми чинимо. 

СТАНИЈА: Ја, ви: ,,Уха! уха! Оди, момче, да те загрлим, оћу да умрем за тебе.“ 

ЉУБА: 

Стар ми је заспо на крилу, 

Мени га веле будити, 

А ја га волим љубити, 

Негол’ га млада будити. 

СТАНИЈА: Видиш како говори сама, да је нико не чује. 

ЉУБА: А зашто говори кад није лепо? 

СТАНИЈА: Не ваља да је безобразна, да је пљује свет, а сама можеш да се требиш од буве, ко ти брани. 

ЉУБА: 

Ал’ беседи Анђелија: 

Божи био млад делија, 

И пије се текелија, 

И љуби се Анђелија. 

СТАНИЈА: Боље узми неку књигу, те читај. 

ЉУБА: да ме опет караш. 

СТАНИЈА: За добро се не кара. 

ЉУБА (узме књигу): Сад читам Робове. 

СТАНИЈА: Лепо, лепо. 

ЉУБА: Оћеш и ти да слушаш? 

СТАНИЈА: Оћу. Боље то, него како се милује. 

ЉУБА (чита): Глава једанаеста. Сљедујући дани били су дани непресјечне љубови. 

СТАНИЈА: Што, и у књиги љубов? 

ЉУБА: О, да видиш како се заљубила Софана. 

СТАНИЈА: Куку мене, зато ти оћеш књигу да научиш! 

ЉУБА: Да што си ти мислила? 

СТАНИЈА: Што сам мислила? Књига је да се молиш Богу, да будеш добра, ваљана, честита, а не да учиш како да се љубиш. 

ЉУБА: Али да чујеш само како је лепо. 

СТАНИЈА: Нећу да чујем безобразлук. Куку, Станија, што не умре пре, да се не опоганиш! 

Београд некад и сад