Младост Доситија Обрадовића/25
II ОДЕЉЕЊЕ
ДОСИТИЈЕВА ћелија

ПЕТА ПОЈАВА 
ДОСИТИЈЕ сам
(Држи књигу у руци — гледа кроз прозор)

ДОСИТИЈЕ:
Красно Опово, како ли си пуно дивоте!.... Тамо с леве стране брда и хумићи, покривени виноградима и воћњацима; тамо с десне стране од потока велика долина, украшена ливадама, пуна биља и шарена цвећа. Тамо с оне стране виноград до винограда, брдо над брдом, брежуљак над брежуљком као да се један на другог наслонио, као да је један врх другога поноситу главу помолио: како ће лакше сестру своју — долину, и поток — њена љубимца гледати и посматрати... Није ли све то благост и богат дар свевишњега Творца? — Да, да, ово је вечна књига — књига Аврамова и свију патријара!.... Жива књига из које у свако доба, сваки час, свако тренуће ока — Бог говори... Небо и сунце, месец и звезде, ваздух и облаци, муња и грмљавина, вода и земља, пролеће и лето, јесен и зима, свако створење до најмањега створења — све су то речи које човеку говоре: познај, човече, Творца твога, Творца вишњега и јединога, праведна и милостива!... (Наслони се на руку — жалостиво.) Па ипак све то не увесељава срце моје као до сада што је! Срце ми је расцепљено.... тешки су ме јади притиснули!... Три пута бејах блажен и срећан. Сва три пута за мало времена!... Бејах блажен и срећан. кад сам у овај миран стан ступио; бејах блажен и срећан, кад сам мога оца и благодетеља, доброг игумана, видео и волео; бејах блажен и срећан, кад сам Смиљу упознао. И гле, сва три блаженства уништена су за навек!... Мир и тишина овога стана несносним ми постају; доброг игумана отргла ми смрт; Смиље сам се одрекао... Шта остаје још мени, калуђеру, на овоме свету?!.. (Тргне се.) На свету, велим?... А зар је овај уски манастир свет?!... Где су она велика брда и планине, што охолим врхом својим у облаке засецају?... Камо оне пустиње којима нога човечија није ходала?... Камо силно море и по њему толи тисућа бродова и десет пута толико бродара?... Камо земаља где смокве и маслине расту, у којима је небо ведрије, ваздух блажи?... И ја велнм да се на свету налазим; ја, који сам овде међу ова четири зида, јадан и немоћан, птица у кавезу што скакута од пречаге на пречагу и никад даље?!... Зар никад? — О, да немиле речи; али истините!... Истину ли посведочава ова црна хаљина, а за њу ме везују оне речи којима сам се пред олтаром свега одрекао!... Куд си, дакле заблудио, јадни калуђеру?.... (Са болом.) Боже, смилуј се на мене; поврати ми пређашње задовољство срца мога; даруј души мојој мир и спокојство; разведри ћуд моју или скруши несрећника, који се недостојним учинио милости твоје, незадовољан будући судбом својом!... Да, да, осећам већ да ми је срцу лакше и као увек, тако и сада нађох утехе у топлој молитви.... (Звона звоне.) Звони на службу — благ је дан. Не могу у цркву. Раздвојен као што сам самим собом.... нисам достојан да прекорачим свети праг!... Овде ћу да седнем, да се усрдно помолим теби, Творче благи, да ми покажеш пут, којим јадно срце моје да утешим и бедно ово стање да поправим!.... (Седне и почне читати. У томе се чује црквено певање а Доситије, лола читајући пола слушајући певање, задрема и заспи. — Тада се лагано подиже завеса позади њега, те се види богато искићена и осветљепа царска соба. На престолу седи руска царица Јелисавета, сјајно одевена, а око ње дворани њени. — Царица устане, узме једну књигу и сишавши са престола, дође до Доситија, расклопи књигу пред њим и рече му: „Учи се!“ — Царица се онет врати своме престолу, а завеса пада)

Референце 

Младост Доситија Обрадовића