Пред прољеће (1892)
Алекса Шантић 

Кô душа кад се врати утјеха, покој и нада,
Ведри се небо мило. Радосни сунца глед
Разгони зимске студи, на сњежне горе пада
               И тврди топи лед.

Већ нам по који гласак славујак шаље мали,
И њиме њежно буди свој мили, знани гај,
А с бујног цвјетног јутра прелијећу складни ждрали
               У далек тамо крај

На вале Дунава плавог. Са младом душом врелом
Љубим вас, вјесници свети ој доба радосног!
На лаком вашем крилу понес'те Српству цијелом
               Поздраве срца мог!
У Мостару, 28. фебруара 1892.
Шантићеве песме 1892.