Искре љубави
Јеси л’ икад огањ гледо
Када бјесни, када хара,
Што год стигне, што год схвати
Све сагори, све обара.

Ал напокон моћ му клоне
Па угасне, утрне се
Па и пепо, што остане
Б’јесним вихром разнесе се.

И у мојој младој души
Жар љубави к роду гори,
Пред љубављу све се руши,
Њена сила све обори.

Ал тај огањ душе моје
Угасит се нигда неће,
Па ни онда, кад међ живим
Не буде ме више веће.

Пјесме моје задахнућу
Том љубављу рода мога,
— Нек ко искре одс’јевају, —
Вјечни спомен огња тога.

Сарајево.

Извор 
1892. Босанска вила, лист за забаву, поуку и књижевност. Година седма, број 20-21, стр. 308.

Љубомир Н. Мирковић