Поносна песма
Безбројне су очи по твом стасу пале 
Ко уморна јата на поморску лађу, 
И, све очаране, за треnутак стале 
Да на теби одмор и лепоту нађу.

Безбројна су уста рекла да те љубе, 
И умукла затим, да никада више 
Не прозборе речи ни нежне ни грубе, 
Јер теби речеnа реч — све друге брише!

Безбројни јауци прате твоје стопе 
Кад ти, ко божанство страшно, сиђеш 
                                               к нама, 
И безбројне  страсти  запламте ко  слама, 
И безбројна срца црном крвљу лопе ...

И нико, и никад, не дотаче вреле 
Усне твоје, нити реч ти нежну зачу. 
Само, ко две сестре у безгласном плачу, 
Две се душе наше у милошти среле.

И ја сам господар твој  и твога тела, 
Ко деспоти стари владам тобом сада, 
Сам напајам уста са свих твојих врела, 
И сва нежност твоја само на ме пада.

О када је тако стари Усуд хтео, 
Да ја изабраник будем, ја једини, 
И да, увек уз њу, век проведем цео 
Очаран,  и бачен у чаробне чини.

Подигнућу главу своју поносито,
И као мујезин с танког минарета,
Док пода мном шушти непрегледно жито
И на месечини плави кукољ цвета,

Узвикнућу громко кроз пределе неме, 
Да обузме сваког неверника страва: 
„Јест, само је она лепотица права, 
А ја њезин пророк за вечито време!"

Милан Ракић