Веје снег
Веје снег 

Јутрос је први падао снег,
тихо и тужно, ко самртна кола
кад понесу неког на последњи пут.
И моја душа, празна, гола,
дрхташе ко прут.

Јутрос је први падао снег,
и сред белог, падајућег мира
моје рањено срце дрхти, стрепи, плаче,
као да га неко у беспуће гони.

И моје црвено око
у страху сузе рони.

Румени мој образ хладан је и жут;
срце се моје рањено кида
и рида;
гола ми душа дрхти ко прут;
звоно на погреб звони,
и тихо веје, веје снег...
. . . . . . . . . . . . 
И тихо веје снег
. . . . . . . . . . . . 
Веје снег.

Душан Васиљев

Српска уметничка поезија