Сонет - XXIV
Милутин Бојић 

Сонет - XXIV

Сав сјај што нећу крај мене се јати, 

Сва празна ласка страсно ме целива 

И хучном игром жуђен идол скрива 

И оргијама сунца ход ми прати. 

О, ја бих хтео сав тај раскош дати, 

Да срце кришом тајну сласт проснива 

У капљи светој што се ћутке слива,
 
За којом жудно сав мој живот пати. 

Но никад можда та невина жеља, 

Та лиска крила од чедности беља, 

Неће кô круна и дар судбе бити. 

Последња мета остварена с муком 

Тутњава вечном пратиће ме хуком, 

А ја ћу тихи, тихи сумор снити. 

Милутин Бојић
С