Ја и пролеће
Лепршну ветрић мирисних крила,
С пролећем љупким весело леће,
Из косе вије пролетња свила,
А поглед плави расипа цвеће.

И докле Богић ручицом маше
Из прашних соба и влажних рупа,
Људи и звери излазит’ сташе,
Снежим се дахом природа купа.

И на мој прозор пролеће дође,
С бокором ружа закуца лако,
И викну: „Устај, зар сваки пође,
А ти, Песниче, ленујеш тако?

Отвори прозор и са мном хајде!”
— Несташко цветни продужи даље —
„Ево те зову снашице младе,
Многа ти мома пољубац шаље.

Писама дене носим ти сада,
Читава јата љубавна плена!”
— Несретни сине! — викнух му тада: —
С прозора бежи,... чуће нас жена!

Извор 
 1896. Бранково коло за забаву, поуку и књижевност. Година -{II}-, број 14, стр. 417–418.

Драгутин Илић