Пучина/20
VI
 
ВЛАДИМИР, КАТИЦА, ОЛГИЦА 

ВЛАДИМИР (гледа најпре дуго преда се поражен, а затим изломљен спушта се на канабе, те обузет болом и не примећује
долазак Олгичин). 
КАТИЦА (водећи Олгицу): Ево је госпођа! 
ВЛАДИМИР (тргне се): Госпођа? 
КАТИЦА: Да, враћа се из шетње. 
ОЛГИЦА (притрчала је оцу): Ево иде и мама. Били смо далеко, далеко, здраво далеко... 
ВЛАДИМИР (снажно је пригрли, љуби је и плаче): Чедо моје! 
ОЛГИЦА: Оцо, шта је теби, оцо? 
ВЛАДИМИР (тргне се, крије сузе): Ништа, ништа. 'Ајде, чедо, иди играј се. Води је, Катице, да се игра. 
ОЛГИЦА: А ти плачеш, оцо? 
ВЛАДИМИР: Не, душо, не плачем... чини ти се... (Пољуби је.) Водите је, Катице, нека се игра дете, нека се игра. 
КАТИЦА (узима је за руку): 'Ајде, Олгице, 'ајде у башту. (Одлази с њом, пошто и сама, чудећи се, погледа Владимира.) 

Пучина