Луталице
Милутин Бојић 

Луталице

Знамо да смо се срели ко луталице хучне 

И да носимо собом мирис светова прошлих, 

Да наш је занос само додир вода надошлих 

И да наш пут нас зове у сфере недокучне.

И грозничаво собом испуњавамо време, 

Бојимо ноћ и ваздух и видик својим дахом 

Јер знамо, све умреће здробљено једним махом, 

Кад очи пуне жеља у облак нов устреме.

Да ли ће лик вољени остати скривен на дну 

Сјајан и када мраз нам ороси косе седе? 

Да ли? Јер с новом зором најлепше звезде бледе, 

А век векове зове и кад богови падну!

Да ли смо зато ноћас чули плач васионе?

Да ли се зато сутон у нашем оку чита?

— Две крај нас хуче реке. Свом идолу свака хита,

Никад се видети неће. Зато су мрачне оне.

1914

Л