Мејрима/25
ЧИН ЧЕТВРТИ

ПОЈАВА I
Тамница. Живан силази са прозора

ЖИВАН: 
Гледао сам сунце кад слазећи 
За планину бацило је на ме 
Свој посл’једњи зрачак. Тако баца 
Добар пријан поглед на пријана 
С којим више виђети се неће.
Сунце само у свој васељени 
Као да ме жали! Срца људска 
Према мени скаменила су се.
А и како не би? Свак вјерује 
Да учиних најгрознији злочин. — 
Сумњао сам часком на Мејриму;
Ну како би она обноћ, кришом,
Ући могла у дом пун сватова?
Да је убит’ хтјела, то могаше 
Много лакше у врту извести.
Не не, није она. Вај! Сама је 
Несрећница себи смрт задала. — 
О Мејримо, шта ти сада радиш?
Да л' осветом још на мене буктиш,
Или тонеш у сузама љутим?
Жалиш ли ме, или проклињеш ме?
Ну шта могах, биједна ђевојко,
Шта ја друго могах? Теби љубав 
Бјеше вишњи и једини закон,
Мени такав не смјеђаше бити.
С другим мл’јеком из крштених прси 
Ја и други попих дух... шта могах?
А и ти ме не могаше тужна 
Разумјети... Па ти ево срцем,
А ја главом кобну љубав плаћам. — 
Сутра биће свему крај. Што тако 
Тромо тече ова ноћ! — Ко иде?
Пред тамницу стао је... У браву 
Кључ увлачи... Што протрнух? Он је, 
Крвник, већ ми долази по главу.
Нека дође,
Кукавицу неће овђе наћи.

Мејрима