Зимска ноћ
Пало је иње. Ко сабласти беле, 
У танком велу као да се јеже, 
Снуждени стоје борови и јеле 
И опуштене зимзелена вреже.

Водоскок смрзнут ћути, ко да снева. 
Земља је пуна тајанствене страве; 
Ко воштаница која догорева 
У хладној соби, мртвацу крај главе,

Месец се гаси... Свуда небо сиње, 
И с голих грана каткад падне иње...

Ноћи, ледена ноћи, ја те волим, 
Као што волим све кржљаве створе 
Што самрт носе у грудима голим, 
И које тајне бољке дуго море,

― Док тако тобом са бледих висина, 
Ко предзнак тајних и кобних открића, 
Безгласно струји хладна месечина 
И болна благост умирућих бића...

Милан Ракић