Исповест краљице Леоноре (енглеска народна балада)
Војислав Илић 

Исповест краљице Леоноре

— ЕНГЛЕСКА НАРОДНА БАЛАДА — 

Седам дана у пучини јада 

Болна ложи Леонора млада; 

Умрла би — но да грехе зблажи, 

Два монаха из Француске тражи.

Краљ дозивље своју свиту сјајну. 

„Чујте — вели — чудновату тајну: 

Нека сумња ђаволски ме дражи, 

Што туђинце Леонора тражи.

То је чудно; па већ кад је тако, 

Њену тајну напипаћу лако: 

Као монах у двор ћу се дићи — 

И граф-маршал уза ме ће ићи".

И с ужаса, што је душу сламô, 

Граф-маршал се узневери само; 

Така мисô, кад се слабо нада, 

Беше доста, да му кураж свлада!

И непокој да би како скрио, 

Главу диже, па прошапта ти'о: 

„То је красно, преко мере красно! 

Но, чујте ме, док још није касно:

Мене плаши њена света тајна, 

Јако плаши, круно моја сјајна! 

Зато чујте и у напред знајте, 

Реч вам иштем, заклетву ми дајте:

Да не може омрзнути мене 

Света тајна исповести њене; 

Јер у свету збивају се чуда, 

Кô у мору сплетака и Јуда".

„Граф-маршале, не стрепите јако, 

Реч вам дајем — и остаје тако. 

Ма шта рекла, погинути пре ћу, 

Тврду веру погазити нећу!"

И кад вече полагано дође, 

Краљ с маршалом Леонори пође; 

И њихово увијаше тело 

Калуђерско побожно одело.

И к'постељи, у засенку бледом, 

Леонори приступише редом. 

И рекоше, да су оци седи, 

Тешиоци у болу и беди.

„О, ако сте из Француске збиља, 

Ја се топим од среће и миља; 

Ал' ако је Енглеска вас дала, 

Онда ид'те — ја вас нисам звала!"

„Не, госпођо! Преко сињег мора, 

Од Француске до овога двора, 

Ми божански мољасмо пастира, 

Твојој души да пошаље мира!"

„Онда чујте, и молите Бога. 

Грех је први: поред мужа свога, 

Ком сам клетву пред олтаром дала, 

Љубила сам и графа-маршала."

„Грех је велик!" краљ ће рећи на то. 

„Бог нек'пошље опроштаја за то!" 

„Амин!"  маршал полагано збори, 

А чело му у пламену гори.

„Грех је други, што ми образ каља, 

Спремала сам да отрујем краља; 

Но несрећом срећни су што греше, 

Те план овај осујећен беше".

„Грех је велик!" краљ ће рећи на'то. 

„Бог нек' пошље опроштаја за то!" 

„Амин!" маршал  полагано збори, 

А лице му у пламену гори.

„Трећи грех је, што ми душу пали, 

Тај смо отров Розамунди дали 

У Вудстоку, кад је с нама била, 

Мирно чедо, Розамунда мила".

„Грех је велик!" краљ ће рећи на то. 

„Бог нек' пошље опроштаја за то!" 

„Амин!" маршал муцајући збори, 

А све тело у огњу му гори.

„Свети оци, погледајте само, 

На дворишту играју се тамо 

Два дерана као јагњад мала: 

Онај лепи — то је син маршала.

Онај други — то је сабласт права. 

Шта је котô? Већа му је глава! 

Па тек уши — управ' према глави; 

Једном речи: магарац је прави!

И то чудо, и наказу таку, 

У законом родила сам браку — 

То је пород у часима брзим, 

Ја га мрзим, као жабу мрзим!"

„Ја га волим!" краљ, који је ћут'ô, 

Сад се трже и повика љуто. 

И краљица, кад осети јаде, 

Занесе се, издахну — и паде.

И краљ упре поглед у маршала, 

Кад је љуба умирући пала. 

„Граф-маршале", још му вели зао, 

„Благо вама, што сам клетву дао!"

септембар 1882 год.

Извори 

 Војислав Илић: Сабрана дела, Лирско песништво 1872-1886, Вук Караџић, Београд, страна 139-141.

Војислав Илић