Смрт Стефана Дечанског/18
4.

ВЕСНИК, пређашњи

ВЕСНИК: Светли краљевићу. поздрав ти доносим од старога краља: к њему да не долазиш. 
ДУШАН: Ево, Светковићу, како је мој отац добар. Је ли и жупану Светковићу опростио? 
ВЕСНИК: О опроштају није било речи, него сам послат теби заказати да у Неродимљу доћи не смешвећ да гледаш куд ћеш и како ћеш. 
ДУШАН (гледа га дуго): Хоћу ли у небо? 
ВЕСНИК (слегне раменима). 
ДУШАН (после ужасног ћутања): Каж' мом оцу, да он није отац, нити човек, него звер у шуми, и гори од звера, јер и звер свој пород тако не гања. Кажи му, да су између нас прекинуте свезе сродства и љубови. Кад се с њим сукобим, неће ми бити отац, него лик чудовишта, које је зачела природа, кад су се стихије пре постања још света бориле. — Светковићу, ево ти моја рука, на што је син стрепио приступити, то отац сам хоће. К делу! (Он напред, Светковић и Ранко за њим). 
ВЕСНИК (врти главом, па лагано одлази).

Смрт Стефана Дечанског