Војводи Степи
Алекса Шантић

приликом његова доласка у Мостар год. 1919.
Обилићу, Срђо, смели Страхињ-бане,
    Прими венце ове срца што те љубе!
Јер ти робља бедне ведрио си дане,
    И верига тешких крхô алке грубе,
Јаки, непобедни сине мајке горде,
    Вихоре и громе са Цера, што оба
Рушио си цара крволочне орде
    И с тимора славе кликтô свако доба!

Југ Богдан са децом, Љутица и Марко,
    И сви за слободу што падоше јуче,
Што отачку груду љубили су жарко
    И зажегли крвљу све пламове луче, -
Сви су они с тобом данас дошли нама,
    Јер у твоме срцу њина срца бију,
Светла, кô празнички сјај по иконама,
    Кô врела где сморни снагу вере пију.

С њима очи своје упирô си лету
    Високих крсташа и сунцу се пео -
Шта Србија може показô си свету,
    И њезине душе да су бога део.
Јер богови с тобом када нису хтели,
    Ти сам Перун беше са муњом у руци.
И бродови наши свог су Христа срели,
    И с дугом на једру мирној стигли луци.

Са копљем и штитом сад, краљу мегдана,
    Стубе ког сви громи окрњили нису,
Ти стојиш, сав сјајан, кô зора Балкана,
    Сврх аждаје мртве на највишем вису.
Само ретке душе и краљевске, где је
    Бог просуо ватре сунчане, ту стоје;
И бесмртне тако, докле сунце греје,
    Светле се у блеску ореоле своје.

Благо теби! Вечно са Мироча бела
    Певаће те вила уз боровље давно,
Јер си ти, кô песму херојскијех дела,
    На звездама име урезао славно.
И сви наши позни нараштаји красни
    Гледаће на звезде с ватром срца лепа,
И читати песму с кола звезда јасни' -
    Вечну, светлу песму: Степановић Степа.

Шантићеве песме 1919.