У туђини
Алекса Шантић 
Другу Јовану Дучићу
На далеком небу златно јутро гори
У свјетлилу дана, као поздрав мио,
        Благи звук се хори.
Росна жита шуме, а с пропланка ти'о
По модроме класју санан вјетрић блуди
        Па капљице пије.
Лептирица плава ђурђевку са груди
Слатки пелуд краде, с неба златно бдије
        Па је мило грије:
Ал' ја, сморен путник, утјехе не стеко' -
Домовина драга, како си далеко!...

На мрком гребену, на самотној јели,
К'о згужвани дувак почивају ти'о
        Облачићи б'јели;
Под њима дубоко поточић се скрио,
Прелива се, шуми, а талас му мио
        Као злато сјаје.
Са српом у руци преко њега гази
Милоока млада, пред њу момче слази
        И на пут јој стаје...
Ал' ја, сморен путник, радости не стеко' -
Домовина драга, како си далеко!

Низ обале ходим. Ракита се млада
У јутарњој сузи прелива па мири;
        Љубичица вири,
У присјенку тихом челици се нада,
И чашицом пуном, у слађаном санку,
        Очекује знанку,
А далеко тамо, гдје се пјесма хори,
Дивља ружа пламти и к'о рубин гори
        На б'јеломе данку.
Ал' ја, сморен путник, радости не стеко' -
Домовина драга, како си далеко!

С расцвалог дрвећа лагано се крећу
Пахуљице б'јеле, као пољуб драги
        На усне ми слећу,
Милују ме, љубе и свој мирис благи
У њедра ми сипљу, и сјећају дана
        Кад сам љубљен био...
И мој дух без мира, к'о тица са грана,
Узвија се, лети пут далеких страна,
        У завичај мио...
Ал' ја, сморен путник, утјехе не стеко' -
Домовина драга, како си далеко!

Шантићеве песме 1900.