Сонет - XXXII
Милутин Бојић 

Сонет - XXXII

O, нек ти рекне тај пољубац, што се 

Свршава новим пољупцима, да је 

То усклик жуди која вечно траје, 

Песма усана што се крвљу росе 

И преко вода чежњу страсти носе, 

Купећи сунца и цвеће и краје, 

Жуд лудих ноћи када разум стаје 

Да спусте теби на усне и косе 

И да усаде у зенице твоје 

Мирисе, звуке и звезде и боје; 

И кô победник што гине на мети 

Уз шумни пљесак, крај у њему стечем 

И да ти њиме песму сунца речем 

Кад раставити усне значи: мрети. 

1916

Милутин Бојић
С