ЂУЛИЋИ УВЕОЦИ XXIV
Mожда није то баш тако — 
— Можда бејах где на путу, 
Па се жељан врнух дома, 
Своме гнезду, своме куту. 

А преда ме ти изиђе, 
Окићена са бисери, 
Са бисери наше среће, 
Са три сина и две кћери. 

Ја вас спазих, па задрхта’, — 
Хтедох питат’, ал’ се боја: 
„Је л’ то Мирко? Је л’ то Сава? 
Југ, Тијана, Смиљка моја?“ 

Сви сте здрави, сви весели, 
— А ја чујем рајске трубе: 
На груди ми љуба лети 
А деца ми руке љубе. 

Српска мати, српска деца, — 
Па све чило — па све моје — 
„Стан’те мало, беж’те мало, 
Ово сунце велико је!“ 

А ви мени српском речи, 
Љуба: „Друже!“ Деца: „Бабо!“ 
А ја руком, не знам зашто, 
Морах стиснут’ чело слабо. 

„Немојте ме топом cpeћe, 
Ја се бојим тог куршума!“ 
И ја онда, — и ја онда, — 
И ја онда, — сиђох с ума. 

Па сад видим неке страве. — 
Час бих клео, час бих плакô. 
— Сиђох с ума, — смилујте се — 
Реците ми да је тако! 

 Јован Јовановић Змај: Одабрана дела, књига 1, страна 292-293 , Матица српска, Нови Сад.