Владислав/35
ПОЗОРЈЕ ОСМО

Давид, бивши.

ДАВИД: Шта захтеваш, краљу? 
ВЛАДИСЛАВ: Гледај чудовиште. 
ДАВИД: Шта, светли краљу? 
ВЛАДИСЛАВ (на Духа показујући): Зар не видиш она лице, ону дугу косу. Гледај, како управо у мене гледа. 
ДАВИД: Ја не видим ништа. 
ВЛАДИСЛАВ (Духу): Шта захтеваш ти од мене? Овога је сво дело. Хоћеш да ти га жертвујем? 
ДАВИД: Ти си опет болестан. 
ВЛАДИСЛАВ (тргне мач): Ђаволе, од тебе тражим лека. (Прободе га). Ево ти награде. 
ДАВИД: Ха! (Издахне). 
ВЛАДИСЛАВ (Духу): Ја сам те осветио. Иди, сакри се у мрачност тешког гроба. Земља нек' те као гора притисне. 
ДУХ: Покај се, твој се час приближује. (Отиде). 
ВЛАДИСЛАВ: Где је живе душе, да ме под заштАЧу узме, да ме од страшнога осветника избави. Од сваког остављен, од сваког напуштен, сам, без помоћи стрепим; ха, зашто крст и свето јевангелије послах? — Владимире! Владимире! Шта учиних ја несрећни човек, Владимире! . . . 

Владислав