Владислав/23
ПОЗОРЈЕ ДРУГО

Косара (сама).

О, зашто ми немо слутење притискује тако душу! Ништа нисам нашла, што би ми подозрев подигло, и опет канда ми се вечита ноћ приближује. О, ако што буде, ако му се на путу што пригоди! Жалостна Косаро, са сузама си га испросила, са сузама да га испратиш! Зашто да га самог пустим, да ми ни један час спокојан не буде? Не, нећеш ти сам поћи, драги Владимире, Косара ће твоја с тобом ићи, или, ако не допустиш, за тобом; делиће сву судбу верно и дружевно. Својом опасношћу одбијаће опасности твоје, скупоцена главо, и само преко моје несреће нек' те рука пакости достигне. 

(Подуго ћути жалостно погружена, затим полако отиде). 

Владислав