Опет њој
Опет њој!

Знај — Бог небо кад је ствар'о, 
Узео је очи твоје; 
Гледећ' у њих стварао је 
Дан и нојцу — драго двоје.

Уз'о твоје плаве власи, 
Па их мало небу дав'о, —
Од тих божјих уделака, 
створило се небо плаво.

Сетно лице плавог неба 
Бог је глед'о па му жао — 
Опет глен'о лице твоје, 
Па у небо погледао.

На тај поглед сунце сину, 
Што на теби, душо, сјало, 
У тренутку лице твоје 
Небо, земљу обасјало.

И ја живим у твом зраку, 
За тобом ми душа копни, 
Слатка душо лаких крила, 
На небо ме теби попни! —

Манућемо с' пута дуга; 
Од умора да не мремо, 
Манућемо с' неба плава,
Да се вечно милујемо!...

Напомене 

 Ова песма је први пут објављена у часопису Даница, 1862 бр. 13, и у збирци Песме, 1863, стр. 34

Извори 

 Милорад П. Шапчанин: Целокупна дела, Књига прва, страна 43-44. Библиотека српских писаца, Народна просвета.

Поезија Милорада Поповића Шапчанина
Милорад Поповић Шапчанин