О наранџо, војко племенита!
О наранџо, војко племенита! 
Танка ли си, високо ли растеш! 
Дажд находи, тебе кор’јен расте, 
Вјетар пуна, гране ти подвија; 
Сврх тебе се град Будва виђаше, 
У Будву се млад Јово жењаше, 
Из кола му вила кликоваше; 
У тај данак, у који с’ жењаше, 
Танка га књига допаде, 
Да иде дужду на војску, 
Она му млада говори: 
“Буди ли идеш на војску, 
Коме ме младу остављаш?“ 
А Јово њојзи говори: 
“Како, коме те остављам? 
Ето ти свекра свекрвом, 
Ето ти осам ђевера, 
Ето ти осам јетрва, 
Ето ти једна за’вица.“ 
А она Јову говори: 
“Што ми је свекар свекрвом, 
То ми је старо нејако; 
Што су ми осам ђевера, 
То су ми вјетри по гори; 
Што су ми осам јетрва, 
То су ми зв’језде по небу; 
Што ми је једна за’вица, 
То ми је мајка у мајке; 
Тешко си мене без тебе! 
Кад није тебе код мене!“ 

Сватовске песме