Из даљине
Алекса Шантић 

Међу росним цв'јећем, на питомој равни,
    Ја о теби сањам, моје миље бајно,
А слађана пјесма из шумица тавни'
    Подиже се к небу у сунашце сјајно.

Уоколо мене гледам вите јеле,
    Што поносно врхом у небо се пењу,
А у пољу моме, румене и б'јеле,
    Уз пјевање мило златно класје жењу.

По стазици уској, што из горе води,
    С пуном корпом цв'јећа и јагода рујних,
Планинско дјевојче као паун ходи,
    А вјетрић јој мрси прамен коса бујних.

Наоколо мирна сеоца се б'јеле,
    Из пастирске фруле слатки глас се вије,
А страшиви зеко, летом лаке стр'јеле,
    Протрчи кроз траву и у џбун се скрије.

Из даљине ове ја ти ширим руке
    И у санку грлим струк твој, цв'јете бајни,
И дижем се с тобом кроз чаробне звуке
    У небеса златна херувима сјајни'...
У Глајхенбергу, 6 јуна 1894.
Шантићеве песме 1894.