ЂУЛИЋИ УВЕОЦИ LXIX
Нешто си рећи хтела 
Кад више ниси могла; 
Уста ти беху нема, 
— Ал’ суза ти помогла. 

Онда сам сузу збрисô, 
Сад је разумем тек, 
Ти с’ чеду нашем, Смиљци, 
Видела кратак век. 

А сјајак у тој сузи, 
И тај разумем сад, — 
Твојој је српској души 
У деци био над. 

И ти си рећи хтела: 
„Кад Смиљку отме ноћ — — —“ 
Разумем, ох, разумем! — 
Ал’, где ми је та моћ?.. 

И испуни се слутња 
Самртног часа твог, 
Мезимче моје драго, 
И то ми узе Бог. 

Сад често у сну чујем 
Дечице моје глас: 
„Где год је Српче које, 
Љуби га, ради нас!“ 

И тог је гласа тако 
Рајски утешна моћ, 
Од гласа тог се ведри 
Жалости моје ноћ! 

И читав врт се створи, 
У њему цвећа шар, — 
И ја по врту ходим 
И берем цвеће, стар. 

Па вијући умрлим 
У спомен невен сплет, 
Чини ми с’ кâ да грлим 
Цео будући свет.   

 Јован Јовановић Змај: Одабрана дела, књига 1, страна 348-349 , Матица српска, Нови Сад.