Сонет - XXXVI (Сутони)
Милутин Бојић 

Сонет - XXXVI
Сутони

Вај, сваки је сутон непријатељ за ме. 

У моју душу сумња се прикрада, 

Јер видим да смртна хармонија влада 

У тој мешавини светлости и таме. 

И тад као херој после страсне битке 

Одморишта хоћу без страсти и жара, 

Већ да ми се душа на души одмара 

И да милују ме благе руке витке. 

Јер у сутон груди пуне су ми плача. 

Можда је то скривен бол што дању ћути 

А у сутон јасно, када мру тренути, 

Осећа како се у старост корача. 

Море пролазности дан свирепо гута 

Хладно за бол душа што у њему плута. 

Страх ме од самоће кад време корача. 

1917 

Милутин Бојић
С