Смрт кнеза Доброслава/9
ПОЈАВА II
Пређашњи; улази БОГДАН. Мало послије отац ДОЈМО у свештеничком одијелу.

БОГДАН: 
Добро јутро, кнеже. 
РАДИМИР: 
Биће добро 
Ако отуд глас повољан носиш. 
БОГДАН: 
Ништа што би тајну разјаснило. 
РАДИМИР: 
Опет м' у јаз свих немира бацаш. 
Да си мени догласио: Турци 
Сву кнежину твоју попалише, 
Све поклаше сељане ти вр'једне, 
Под сам замак дођоше ти с војском, 
Волио бих него то. Па ништа, 
Управ' ништа нити чу, ни видје? 
БОГДАН: 
Видјех само Доброслава гдје је 
На гроб дош'о. 
РАДИМИР: 
На гроб Милијенков! 
Шта чињаше тамо? 
БОГДАН: 
Враг би знао 
Је л' молио, ил' хулио Бога. 
Ваљ'да често он одлази гробу, 
Те га људи узеше за сјенку. 
РАДИМИР: 
И ни једне р'јечи му не дочу? 
Је л' могуће?! 
БОГДАН: 
Ноћашњи их вјетар 
Покриваше својом јаком хуком. 
РАДИМИР: 
Ал' га видје и сваки му видје 
Покрет очи, уста, свега лица; 
Шта си мог'о отуд закључити? 
БОГДАН: 
Ван жалости, ништа. (Дојмо улази.) 
РАДИМИР: 
Невјештак си, 
Невјештак си каквог... Кога видим 
Је л' оасјена ово?.. Оче Дојмо ! 
ДОЈМО: 
Кнеже!.. (Трчи један другому у наручје.) 
РАДИМИР: 
Стари, мили пријатељу! 
ДОЈМО: 
Ево мене... 
(Кнез води Дојма до столице, па корача по соби отирући сузе. Најзад вели.) 
РАДИМИР: 
Овако се н'јесам 
Већ одавно исплакао. — Дојмо, 
Плач је мени сад благодат божја; 
Али већ ми и тај пресушује. 
Ти си ми га једном још из срца 
Измамио; хвала ти, мој Дојмо. 
ДОЈМО: 
У врлини твојој и у Бога 
Најбоље ћеш утјешење наћи. 
Ја сам дош'о да већ не отидем; 
Плакаћемо и молити скупа. 
РАДИМИР: 
Ти си дош'о!.. Када одлажаше 
Двојицу си овдје оставио, 
А сад једног нађе, само једног. 
Видиш, њега није већ да с благим 
Осмијехом дође ти на сусрет, 
Милијенко сад у гробу лежи, 
Леж' убијен, разум'јеш? убијен! 
Са св'јета га није Бог узео, 
Но проклети убише га људи; 
Изненада смрг га је затекла, 
Те он паде с радошћу у души, 
И с ружичним вијенцем на глави 
К'о што жртва на жртвеник пада 
(Баца се јецајући на столицу.) 
ДОЈМО: 
Бог му дао племенитој души 
Вјечни покој! смрт његова биће 
Мени узрок жалости до гроба. 
РАДИМИР: 
Оче Дојмо, ја ћу г' осветити, 
(Устаје.) Осветит' га како не би нико 
Још освећен на овом свијету. 
ДОЈМО: 
А хоћеш ли тим га оживити, 
Или себи олакшати тугу? 
РАДИМИР: 
Олакшати?.. ти не појмиш онда 
Каква бјесни у мени олуја? 
Његово ми на тле оборено 
И у крви огрезло тијело 
Тако стоји вазда пред очима 
Да ја кадгод корак свој устегнем 
Као да га не бих погазио; 
Његов' име, када год га чујем 
Ил' изречем, на срце ми пада, 
И једе га, и болно га дубе 
К'о на љуту рану ти да пустиш 
Капљу живе. Тим се јарост моја 
Распаљује све већма и већма, 
Те ме ево са свим обузела. 
Ја ти Дојмо, сам' осветом дишем, 
Само њој и мислим и зборим, 
И сам живот друкчије не ц'јеним 
Нег' оцјеном освете једином. 
Сад преда ме метни ту све благо,  ¬
Метне св'јета круне свеколике, 
А иза њих убицу мог сина, 
Злато, круне, све згазићу, смрвит', 
Да насрнем на убицу клетог. 
ДОЈМО: 
Већ те не познајем; анђела сам 
Оставио, а сотону наш'о. 
РАДИМИР: 
Право рече, сотона и јесам; 
Ал' ме таким други учинио. 
ДОЈМО: 
Ко? 
РАДИМИР: 
Доброслав. 
ДОЈМО: 
Откуд он? 
РАДИМИР: 
Он, Дојмо: 
А знаш ко ми каже то? глас онај 
Који тајно али истинито 
Свагда шапће у човјечјој души. 
ДОЈМО: 
И ти бацаш тако лакоумно 
Најгрозније на њега убиство? 
РАДИМИР: 
Зар ја један тако мислим? или, 
Све оближње замкове обиђи, 
У домове уђи, састани се 
Са људима, па ћеш свуда чути 
Гдје се шапће; он је, он, Доброслав. 
ДОЈМО: 
Свијет често неправедно суди, 
За истину узимљућ' привидност. 
Ти га не знаш? о мој Радимире, 
Ако судиш само 
По страснијем покретима душе, 
И ио празним гласовима св'јета, 
Онда, прости, али морам рећи 
Да те твоја памет оставила. 
РАДИМИР: 
Би ли хтио залудит' ме сада, 
Да ми лакше избијеш из главе 
Ову мис'о? Нећеш. Онда само 
Памет би ме дојста оставила 
Кад још јаче не би м' у тој мисли 
Утврдио јучерањи испит. 
ДОЈМО: 
А по чему испит тај? На точку 
Није л' Томко себе окривио? 
РАДИМИР: 
Ну најприје изразио сумњу 
На другога. 
ДОЈМО: 
На другог, и сумњу! 
Па изводиш отуд увјерење 
Да је то Доброслав? 
РАДИМИР: 
Увјерење? 
Да вјерујем, да вјерујем са свим, 
Би ли више он живио, Дојмо? 
И сам сумњам; али сумња моја 
Све то већма у извјесност ступа. 
Јоште један, само један корак, 
Па плануће у јасности пуној. 
А све дотле деснице не пружам: 
Не, не бој се, невин неће пасти. 
ДОЈМО: 
Крв човјека невина ил' крива 
Подједнако пада, Радимире, 
На онога који је прол'јева. 
Ну за сада не зборимо даље. 
Мој долазак, видим, у теби је 
Раздражио и жалост и јарост. 
Вратићу се када тиши будеш. — 
Доброславу идем. Кан' и теби 
Утјеха је њему потребита. 
(Одлази. Радимир гледа за њим.) 
РАДИМИР: 
Добра душо! пријатељу врли! — 
Ха Богдане, ту си? 
Не рече ми о Добрили ништа. 
БОГДАН: 
Она лако, лако ишчезава. 
Чух од млађих да јој се бијаху 
Ноћас чудно замрсиле мисли, 
Управ' као да је с ума сишла; 
Али то је прошло, 
Па се таји кнегињи јој мајци. 
РАДИМИР: 
Стегнути ћу срце, и поћи јој 
У походе. Ах! од оног дана 
Никако је видио нијесам. 
Дај мојега опремити коња, 
Па заједно да пођемо тамо. (Отиду.)  

Смрт кнеза Доброслава