На Вардару
Суро, вечито стење гордо се у небо диже,

Над урвинама тавним орли се с облаком боре;

А доле, са страшним шумом, Вардар се пени и стиже,

И пада, кроз уске кланце, у Сиње Јегејско Море.

О вали, о реко српска! Столећа тако се губе

И као таласи тону у море вечности тавне...

Ал' твоје бисерне капље камена подножја љубе,

Где споменици стоје народне прошлости славне.

Али ће к'о рајски феникс, сијнути слобода мила,

И ја ћу стојати ведар, где сада погружен стојим,

И наш ће ор'о бели широко развити крила

Над урвинама твојим.
Војислав Илић