Дјевојка и ружа
Јован Илић 

Дјевојка и ружа

Дивно ружа напупила, 
Сред баштице, крај потока, 
Ту долази млада мома, 
Пак је ружи бесједила: 
»О ружице, рајско цв'јеће! 
Лијепа си, румена си 
Кано осмеј рујне зоре, 
Ко анђела лијеп поглед; 
Још да није трна твога!« 
То изрече мома млада, 
Па узеде оштар ножић, 
Те посјече ружи трње, 
Увену јој цв'јетак мили! 
Проговара дјевојчица: 
»Аох ружо, добро моје, 
Аох главо, туго моја, 
На што теби памет твоја, 
Јер вољеде бодље ц'јепат,
Но мирисат дивну ружу?« 
Мирис руже лак је лахор, 
Што с' у ведро небо диже! 
Ко ће кварит ред природе, 
Ко л' наметат оков духу?

Напомене 

 Ова песма издата у: Подунавка 1848, бр. 9 ; Пјесме 1854; II рукопнс.

Извори 

 Јован Илић: Целокупна дела, страна 43 - 44 , Библиотека српских писаца, Народна просвета.

Јован Илић