Ја срећу не знам...
Часом те љубим пољупцем тихим,
Часом те грлим, а час те гледим,
А кад се сетим, све да је сан,
— Оборим главу, чисто побледим!

Живот је живот жеља тренутних,
Ко среће нема, онај је сања,
— А чежње прси и срце дижу,
Чарајућ’ слике и жељковања.

Ја срећу не знам, тренути њени
Кроз занесену душу пролећу,
Слике ме њене у опомени
Ил’ у маштама вечно облећу!

Извор 
1865. Вила. Година прва, број 22, стр. 275.

Стојан Новаковић