ЂУЛИЋИ УВЕОЦИ XXX
Што је јава тако кивна, 
Да ти веру сву потреса! 
Откуд санку сила дивна, 
Да отвори сва небеса? 

Засијају зрачне стазе, 
Кâ да с’ у дуж звезде сјате, 
Видиш своје како слазе, 
— Саме душе — ал’ познате. 

Рај са земљом загрли се, 
И хладноћа са топлотом; 
Оне међе растопе се 
Међу смрти и животом. 

Чујеш вечност како бруји, 
На њеном се сунцу згреваш; 
Кроз душу ти вера струји 
— И ти не знаш да то сневаш.   

 Јован Јовановић Змај: Одабрана дела, књига 1, страна 300 , Матица српска, Нови Сад.