ЂУЛИЋИ XXII
Видиш, сад сам дошô к теби, 
Да ми сине рујна зора, 
Ал’ залуду, душа ј’ моја 
Отрована од сумора. 

Не дај мени своје руке, 
Куд ћеш у мрак срцем голим, 
Окрени се, стегни срце, 
Заборав’ ме, ја те молим. 

Виш, ја нисам никад плакô, 
Ја сам гутô сузе своје, — 
Горке сузе, бујна река, 
Потопиће нас обоје. 

Не дај мени своје руке, — 
Малена си, невина си... 
Мени дођу страшни часи, 
Дан ми смркне, свет с’ угаси. 

Па из пакла муне сумња, 
А кад она на што сине — 
Страхота је онда видет’ 
Љубав, веру и врлине. 

У тој тмини, грозотини, 
И тебе би боли стисли; 
А ја можда, што још никад, 
Изрекô бих црне мисли, 

Изрекô бих, где се очај, 
Где се живот смирит’ може — 
А ти, душо, безазленко... 
Ох, сачувај, благи Боже!

Извори 

 Јован Јовановић Змај: Одабрана дела, књига 1, страна 198-199 , Матица српска, Нови Сад.