Прољетни сонет
Април, лијепи ефеб, опет дође
с плимом цвијећа, с јатима вјетрова
и с пљуском сунца сред мојих вртова,
и ногом пуном росе стазе прође.

Ја пођох за њим, пун жеђи и снова,
у прољеће свјеже, ко̂ што пође
весело једро, кад вјетар надође,
лако и пуно чежњивих срсова.

Ходих уз поља, вртове и море;
докле у сваком шуму лисне горе
слушах твој глас набујао и плах,

у сваком звуку кикот твој пун жуда,
и док у сунцу, небу, земљи, свуда
осјећах тебе незнану, твој дах!

Извор 

 Петровић, Б. 1971. Српска књижевност у сто књига, књига 57: Песници 1. Нови Сад: Матица српска, Српска књижевна задруга. стр. 240.

Мирко Королија
Сонети