Отворила си двери
Алекса Шантић 
З(орки)
Отворила си двери срца и душе сјајне
    И примила ме у рај чисте љубави твоје,
Са мртвих пустолина бола и туге тајне
    Повратила ме к небу, гдје рајска миља стоје.

Не лијем сузе више, нити ме мисô блуди
    По небу прошлости давне, гдје пале наде стоје.
Снова се живот рађа, снова ми небо руди
    И блиста светим жаром чаробне слике твоје.

Кô свјежи пољски вјетрић, кô бујна горска врела,
    Сад ми се живот креће кроз бокор мирисних ружа;
Све што сам жељно чекô, све што ми душа хтјела -
    У теби, лијепи цвијете, блага ми судба пружа.

Па нека летне пјесма крилу вјечности тајне,
    У славу оног жара у ком нам срца стоје,
Нек чује срећу моју небо и звијезде сјајне,
    Срећу што сад ме згријева вјером љубави твоје.

Шантићеве песме 1894.