Опроштајна песма
Ево ме, Госпо, након триест лета 
Са проређеном, прогрушаном косом, 
Ко привиђење са другога света, 
На Пегазу олињалом и босом.

Крај мене стрчи зарђала џида, 
А њему, сваког часа, нога клеца, 
И зато што смо старинскога вида 
Ругају нам се раскалашна деца.

Нека их, Госпо. Нама није криво. 
Нека им и то задовољство дамо. 
И  ћутаћемо.  Што  бих доказиво, 
Када дорасту, кашће им се само.

Но ја бих, драга Госпо, опет хтео 
Свагдашњу пошту да искажем вама: 
У памћењу ми још је живот цео, 
На срцу ми се не ухвати скрама.

Јест, још у мени прошли живот сјаји, 
Чист ко на води лабудово крило, 
Јер све је добро и честито било, 
Смех, сузе, жеље, наде, уздисаји.

Све је у мени ко на гробној плочи:
Ја прошлост браним од смрти што прети.
Но оног часа кад ја склопим очи,
Тад све ће са мном засвагда умрети.

Ох, није живот рђав што је беда, 
И невоља, и мука духу, нити
Што нам судбина вечно заповеда 
А прохтеви нам никад нису сити,

Но заборав је, Госпо, сав и свуда, 
Заборав  свиреп,  неумитан, зао. 
Ни једна беда и ни један Јуда 
Није ми никад такав удар дао

Ко ови тихи, стални заборави ...
Ах, драга Госпо, каква су створења, 
Прекрасна телом, духом људи прави, 
Као небесна нека привиђења

Нестала с овог нашег тужног света, 
За која смо се клели да су она 
Живота нашег смисао и мета 
И да је без њих празна васиона ...

Њих данас, Госпо, густи коров крије, 
А ми, са нашим ситним навикама, 
Живимо мирно даље, благо нама, 
Као да никад ништа било није ...

Ах, збогом, Госпо, и праштајте мени, 
Старе ми очи пуне суза сада, 
Док дан се гаси на пролазној сцени 
И завеса, ко ноћ, лагано пада ...

Напомена 

Последња објављена песма, штампана у "Српском књижевном гласнику" 1929

Милан Ракић