Споменик (Д. Васиљев)
Споменик 

Кроз густу јутарњу маглу
и беле таласе плача
моје срце очајно корача,

јер је дуга Ноћ, а кратки су Дани,
а Они што су пали
ноћас, од мача,
још леже непокопани.

За њих нема маслиновог уља
ни белог платна;
и шта ће по смрти палом Робу
одећа бела ил' златна?

Кроз густе јутарње магле
и беле таласе плача,
моје срце уморно корача
у новембарској зими

која реже, као умирући крик - 
да пале Робове у своје топле
одаје прими,
и да им тајно подигне споменик.

Душан Васиљев

Српска уметничка поезија