Светислав и Милева/27
4.

ОСМАН, ПРЕЂАШЊА

ОСМАН: Царице! Ја у име султаново долазим. 
МИЛЕВА: Султанова воља за мене је закон. 
ОСМАН: Ја ти не носим пријатну вест. 
МИЛЕВА: Овом сам се напред могла надати. 
ОСМАН: Ти си на смрт осуђена. 
МИЛЕВА: Неправедно. Османе, велико си бреме натоварио на твоју душу. Но и тебе чека судија. 
ОСМАН: Време је приспело, да на губиште пођеш. 
МИЛЕВА: Моја је једна молба: да ми неколико часова самој поклониш за спасеније душе моје. 
ОСМАН: То не може да буде. 
МИЛЕВА: (гледа га са сажаљењем). Не може?! И онога би ме ради раставити, што није у вашој власти! 
ОСМАН: Време је кратко: полазити мораш. 
МИЛЕВА: Кад би се ти на вечити пут справљао ономе судији, који црну утробу твоју види, где не помаже лаж, ни лукавство, ни ласкање; па да ти не даду ни помолити се овоме страшном судији за твоје црне грехе . . . 
ОСМАН: (стресе се). Остави то! 
МИЛЕВА: (продужи). Кад би те овај велики судија запитао: „Зашт' се бар не покаја, грешниче? Зашт' не посла напред молитву чисту, да ти се злочинства опросте, или казна умекша?" 
ОСМАН: Ама, не говори тако! 
МИЛЕВА: И ти да помислиш у себи: Ја бих могао милостивог Бога ублажити, муке паклене уталожити; ал' ми један човек није дао. — Какав би ти се чинио тај човек? 
ОСМАН: (у трепету). Моли се де! Само престани од такових речи. (Отиде). 
МИЛЕВА: Боже, који си човека створио, и најхуђе срце чује глас твоје вечите истине, али му страсти заглушују уши. 

Светислав и Милева