ЂУЛИЋИ УВЕОЦИ X
Зар ја љубит’ више не смем? 
Зар се мени само крати 
Своју драгу драгом звати, 
Уздахнути, осећати!? 
Ко ми може љубав убит’, 
Ма да ј’ срце раскидано! 
— Ја те љубим, чедо моје, 
Чедо моје, закопано! 

Ја не умем жеље крити, 
Та жеље нам живот чине; 
Ја још живим, а ко живи, 
Тај за рајем својим гине. 
И ја гинем срцем живим, 
И ја гинем непрестано — 
Ја за тобом гинем злато, 
Злато моје — закопано! 

Сваком сјаје једна звезда 
Кроз тамнину горких јада, 
Сваког теши ова звезда — 
А зар за ме нема нада!? 
Зар ти ниси увек била 
Мелем цвеће мојих рана, 
Зар ми ниси и сад нада, 
Надо моја — закопана! 

Кад су били часи златни, 
Кад времена беху срећна, 
Ја сам имô много вере, 
— Ал’ зар вера није вечна 
Зар је вера што у јаду 
Изневери сиротана!? 
— Зар те не смем својом звати, 
Веро моја — закопана? 

Ти си мртва, мој животе, 
Отишла си с овог света, 
Тој даљини нема мере — 
Па зар и то да нам смета! 
Нека пада над и вера, 
То ми љубав, не савлада — 
Ја те љубим, празна сенко, 
И без вере и без нада! 

 Јован Јовановић Змај: Одабрана дела, књига 1, страна 272-273 , Матица српска, Нови Сад.