Браћи
Алекса Шантић 

        Миље, што тренут
        Живота краси,
        Младости љупке
        Златни су часи.
        А младост шта је
        Нег' цвјетак убав,
        С киме се грли
        Срећа и љубав.
Па дигни пехар, нек с' хоре гласи,
Нек рујно вино жеђу нам гаси!

        Кô сребрен талас
        Потока чиста
        Нек сија лице
        И око блиста!
        Нек огња пламен
        Диже нам груди,
        А струја миља
        Крвцу нам буди!
Кô орô што се с облаком грли,
На крилу среће нек дух нам хрли!

        У позну јесен
        Нашијех дана
        Живот ће бити
        Кô гола грана;
        Прснуће путир
        Небеске сласти,
        Клонулој души
        Усхит ће пасти...
Па док је младост, нек с' хоре гласи,
Нек љубав света дане нам краси!
У Мостару, 1892.
Шантићеве песме 1892.