Херцег Владислав/47
СЕДМИ ПРИЗОР

ХЕРЦЕГ (сам, преврће књигу): 
Шта је, Боже, у овом гласнику, 
Коиј нема гласа ни језика,
А верније, нег’ човек, говори? 
Нешто ми се нехити чатит’ га;
Чини ми се, неће добро бити!
Но шта! Нек’ се небо сруши,
Па ми неће срдце задрхтати,
А шта зебем од помање беде!
(Отвори књигу и чита.)
Ха! ха! ха! ха! ха! И ништа друго? 
(гледи горе)
Стоји л’ јошт то плаво небо тврдо, 
Ил’ се љуља, да се на свет сруши?
КНЕЗ ВУКАЦ (уђе):
Кнез Воислав рад је к теби ући!
ХЕРЦЕГ:
Кнез Воислав свагда ми је мио!
КНЕЗ ВУКАЦ (изиђе).
ХЕРЦЕГ:
Ха! ха! ха! ха!

Херцег Владислав