Сан царице Милице
Сан саснила царица Милица,
Сан саснила љуба Лазарева, 
У Крушевцу, у шарену шанцу, 
У питому мјесту маленоме, 
Ђе се српско уставило царство,
Од Прижрјена веља Цариграда, 
Цариграда српског цар Шћепана. 
Чудан санак госпођа саснила, 
Чудан санак, а у чуднији данак, 
У суботу у очи неђеље, 
Да би које не би чудо било, 
Већ неђеље биљарске Ђурђевске. 

У сану је царица виђела:
Да се вједро небо проломило, 
Над Србиом тужном саломило, 
Свје су звјезде сјеверу прјебјегле, 
И на крају овога с'станиле;
Даница је крвава изашла, 
Те побјегла југу крвавоме, 
Сва у крви људској и коњичкој;
Сјајан мјесјец на земљицу пао, 
Како пао у крв огрјезао, 
Па у крви комади му тону, 
А у крви људској и коњичкој,
Више људској него ли коњичкој;

Вас је свијет тмина прјетиснула, 
Од осоја, па до тог присоја, 
Од присоја па до тог истока, 
Од истока до тамног запада, 
Свуда тама, на све четир' стране, 
Свуда тама ниђе свјета нема;
Сву је таму крвца огрјезнула, 
Више људска, него ли коњицка;
Вас је свијет у крв огрјезнуо, 
Као риба у морској пучини;
На сјевјеру виђела се види, 
А виђела мала и незнатна, 
Више личи, на ту помрчину, 
Него на свјет божији бијели. 

Сво виђело бљедо и сигаво, 
Е реко би и није виђело;
Но се мљеко у ноћи провиђа. 
Сав Крушевац гуја опасала. 
Пола гује рода осојскога, 
Друга пола рода присојскога. 
Што је пола од осојска рода, 
Она бјаше жута и зелена, 
А та друга од рода присојска, 
Она бјаше половину Лазо! 

Половину бјаше љута црна,
А друга јој пола жута бјаше. 
Двје се гује у једну салиле, 
Четир боје у једну прјелиле. 
Црна гуја крупна и дебела, 
У главу је ријеп утурила, 
На Крушевац главу наслонила, 
А рјепом се на двор наслонила 
Баш из двора србског цара Лазе. 

На њој црној ниђе краја није. 
Мало пођо, до два краја нађо, 
Сибир воду мутну и крваву, 
Ђе но тјече од југа сјевјеру, 
На Сибиру ниђе брода њејма, 
Већ на њојзи камјена мостина, 
А камјена прегрдна мостина;
Прјеко које војска прјелазаше, 
Србска војска модра и блиједа, 
А по нешто и свијетла Лазо! 

Како која војска наступаше, 
Под војводам својим бранилцима, 
На прокљету гољему мостину, 
Тако ми се с моста отискива, 
У Сибира мутна и крвава. 
У Сибиру с' у кост претвараше, 
Те ствараше те јаке стубове, 
У Сибиру у води крвавој. 
Прва војска на мост нам удари, 
Прва војска наше Маћедије;
Друга војска из те Шумадије, 
Шумадије те земље богате;
Трећа војска и Баната славна, 
А за њима свје остале војске, 
Свје ступаше и свје пропадоше, 
У Сибира у води крвавој. 
Ја јих Лазо разпознат немогох. 
Мало појђох мио господару! 

Од сјевјера ка западу тмином,
Мало пођох, другог краја најђох, 
На, западу у тминоме крају, 
На врљетној високој Планини, 
Покрај мора сињег дебелога. 
На њојзи је србска круно свјетла, 
На њојзи је нешто мало војске, 
И то Лазо војска србска бјаше;
Та се војска на врљети пење;
Сва је војска бона и рањава, 
Сва је војска србска израњена. 
Ну да видиш србско круно свјетло, 
Ну да видиш мио господару! 
Та да видиш ту гујину гадну:
Из главе јој војска излазаше! 
Црна војска, та броја јој нема. 
Чудна војска Лазо излазаше, 
Чудна војска чуднија мложина:
Пола војске жуте и зелене, 
А пола је жуте и прјецрне;
На првој је зелено одјело, 
Ово зелено жутим изшарано 
На другој је то црно одјело, 
Сво је црпо жутим изшарано. 
Црна војска, а црња јој сила, 
А мложина, да јој броја њема. 

Сва та Лазо силовита војска, 
Ка Сибиру води текнијаше, 
Текнијаше гољемој мостини. 
Када војска на по моста дојђе, 
Са србском се на њем удараше;
Те са Моста обје пропадаху, 
Пропадаху у Сибира мутна. 

Када војска на по моста бјаше, 
Провали се мостина велика, 
Не оста му ни трага ни гласа. 
Опет војска Сибиру текњаше,
Ал' Сибира прјећи њемогаше;
Већ сва војска у Сибир падаше. 
Како која војска пропадаше, 
У Сибира мутна и крвава, 
Тако ми се љеши надимаху, 
Е реко би хоће оживјети;
Те удара смрадом њечувјеним;
Сибир вода даље односаше, 
Односаше усмрђелу војску, 
Односаше љешје усмрђело, 
Пола људско, а пола коњичко.

Друга војска из главе јој куља. 
Друга војска, а и друга сила. 
Већа војска, већа црна сила, 
Те по гуји даље удараше, 
На другом се крају устављаше, 
На другоме, а' на западноме, 
Под врлетном високом планином. 
Како која све по рједу војска, 
Како која силовита војска, 
Како која на планину појђе, 
А за оном наше мало војске, 
Наше војске боне и рањаве;
С планине се стрмо отискује, 
У амбиса велика бездање, 
У амбиса прјепуњена мраком. 

Гром грмљаше муње сијеваху, 
Те мораху силовиту војску, 
Силовиту војску змијурине, 
Е реко би сав се свијете Лазо! 
Сав се свијет у ад претворио;
Те из ада страшила изљећу. 
Ниђе живе душе од Србина, 
Сву је земљу змија опасала, 
Опасала па је позобала, 
Љута змија, а са својом војском.

Неостале виле на брдима, 
Нити оне красне самовиле, 
А на нашим високим брдима 
Ниђе ништа у свом свјету нема 
До те једне големе хаждаје, 
Што бљуваше силовиту војску, 
Силовиту војску без прјестанка. 
Ни мора јој ништа њемогаше, 
Нити мора ни водана страшна. 
Свуда војска ником изницаше. 

Сан казива царица Милица. 
Сан казива србском цару Лази, 
А Лаза је сана саслушао. 
Кад је Лаза сана саслушао, 
Госпођа га кроз плач запиткује:Казуј царе србска круно златна, 
Казуј сана, од Крушевца главо, 
Добро хоћеш, ама право кажи, 
Ако мога сана разумијеш ? 

Царе Лазо оборио главу, 
Слушајући сана царичина, 
Па је љуби кроз плач говорио:Ја бога ти царице Милице, 
Ја бога ти моја вјерна љубо, 
Вјерна љубо висока госпођо! 

Чудан санак уснила си љубо, 
Чудан санак, а у чудан данак! 
Добро хоћу, а зло казат морам:
Што си снила моја вјерна љубо, 
Што си снила госпођо Милице! 
Да се ведро небо цроломило, 
Над Србиом нашом саломило:
То ће србско пропаднути царство,
Србско царство и србско господство.

Што су звјезде сјевјеру прјебјегле:
Оно ће нам остат' сиротиња, 
Сиротиња слаба и нејачка, 
Без заштите и без браниоца, 
Без отаца и без хранилаца, 
А под кровом тог неба ведрога. 
За дом ће се туђин нагонити, 
И снагом се њеноме служити;
Те ће своју славу вјеличати. 
Што остаде моја вјерна љубо, 
Што остаде госпођо Милице! 
Што остаде на сјевјеру свјета, 
Мало свјета модра и блиједа:
Оно ће се подић сиротиња, 
Сиротиња слаба и нејака, 
Кад одрасти и до снаге дојђе, 
Потражиће своје, ђедовине;
Ал' ће туђин саломит' јој силу, 
Те њом своју величати славу. 
Сиротиња биће боја љубо, 
Биће боја госпођо Милица!

Љута боја, дуга и крвава;
Ама заман госпођо Милице, 
Ама заман наши јади вељи! 
Што Даница крвава изађе, 
Те побјеже југу крвавоме:
То ћеш остат' госпо удовица, 
Удовица црна кукавица! 
То ћеш остат' да Србиом владаш, 
А у крви људској и коњичкој. 
Остаће ти друге удовице, 
Удовице црне кукавице, 
Које ће ти к југу прјебјегнути, 
Тамо тражит крова и заштите, 
У јужноме Синишином царству;
Ал' и њему дуго бити неће.

Јер што госпо царице Милице! 
Што Даница југу одлазаше, 
А на југу тамну и крваву:
И тамо ће остат удовице, 
Удовице црне кукавице;
Те прокукат' Србинова мајка, 
Србинова и Србије мајка, 
Та велика жива божьствена, 
Тамо бјегат' у шуме пустаре, 
Те градити цркве и олтаре, 
Монастире божје задужбине;
У њима се живу Богу молит:
Ама заман Господ непомаже, 
Тужном Србу, њејачкоме робљу.

Што си снила моја вјерна љубо, 
Што си снила госпођо Милице! 
Да је мјесјец, на земљицу пао, 
У крви се људској утопио, 
У тој људској и коњичкој крвци:
То ће теби госпођо Милице, 
Царе Лазо изгубити главу! 
Изгубиће русу са рамена, 
Русу ћу му одсијећи главу, 
На поругу свијету србскоме, 
А на укор свом роду људскоме;
Те ти тако пропаднути Лазо, 
А заједно са србскијем царством, 
Србским царством и србским господством. 
Што си снила моја вјерна љубо, 
Што си снила госпођо Милице! 

Да је сунце на земљицу пало, 
Да се јарко сунце разпануло, 
Те комађе на земљицу пало, 
У крви се црној утопило:
Оно ће нам моја вјерна љубо, 
Оно ће нам госпођо Милице,
Оно ће нам велике жалости! 
Раздјелити народ свеколики, 
Раздјелити у црно завити;
Те на вјеки браћу раздвојити:
Да брат брата свога непознаје, 
Ни по вјери ни језику своме, 
Те се брат' брата на вјеки туђити, 
Ах, туђити горе њег туђина. 
Авај, нама горе нег душмана! 

Брат на брата моја црна љубо, 
Брат на брата руку подизати, 
У својој се крви утапати, 
А за туђе ползе и користи, 
А на своју тугу и невољу. 
Што комађе од тог јарког сунца, 
Што комађе госпођо Милице! 
Што се свјетли пливајућ' по крви:
Оно ће се моја вјерна љубо, 
Оно ће се госпођо Милице! 
Наша свјета вјера сачувати, 
Сачувати мутна и жалостна;
Пропаш ће нам цркве и храмови, 
Пропаш ће нам бјели монастири, 
Попалити школе свјеколике:
Те се србска изгубити слава, 
У књигама србским попаљеним. 
Што си снила моја вјерна љубо, 
Што си снила госпођо Милице! 

Да се парчад од тог јарког сунца, 
Да се парчад у крви топљаху, 
Па из крви више неизлазе:
Оно ће ти моја вјерна љубо, 
Оно ће ти госпођо Милица!
Изтурчит' се Србадија млада, 
Србадија тужни Јаничари;
Те на своје руке подизати, 
И своју ће славу угасити, 
Потлачити образ и поштење, 
Потлачити вјеру и језика, 
И свјетило крвцом помрчати:
Те пропасти србска слава стара, 
Србска слава и србско поштење, 
Србски образ и србско господство, 
А настати туркушињ робље, 
Што остане Срба нетурчених. 

Што си снила моја вјерна љубо,
Што си снила госпођо Милице! 
Да је гуја Крушевац обвила, 
Сав Крушевац и Србију нашу:
Оно ће се моја вјерна љубо, 
Оно ће се госпођо Милице! 
У њемука угњездјети Турци, 
Црни Турци тежки насилници, 
И латини божији издајници;
Те ће тако пропанути красна, 
Пропанути србска царевина, 
Царевина србска господштина, 
Од Турака и од тих Латина:
Те Србија бити њихно робље, 
Њихно робље, одсад па довјека. 
Што на њојзи ниђе краја није:
То ће наше свеколико србство, 
Пропанути, моја вјерна љубо, 
Пропанути у робство завити, 
Ах, у робство црно вјековито! 

А то ти је све ова прилика, 
Ев прилика моја вјерна љубо, 
Моја љубо госпође Милице:
Само Лаза бориће се тужан,
Без помоћи Марка и Драгана, 
Без помоћи Драга и Радоја, 
И осталох Бана и жупана, 
Без кнезова и војвода силних. 
Бори ће се па ће и пропасти;
Те у црно увалити робље, 
Упалити Србе и Србију. 
Што си снила моја вјерна љубо, 
Што си снила госпођо Милице:
Да су до два краја на гујини! 
Ово су ти ев' ове прилике:
Што је краја на Сибира води, 
На Сибира вода прјевеликој;
На Сибира мутна и крвава, 
И на њему мостина велика, 
И на овом наша бљеда војска, 
Наша бљеда и прјемодра тужна;
Што се с моста у Сибира руља, 
Турајући, ту гујину војску, 
Ону жуту и зелену војску, 
Ону црну и прјежуту војску, 
Што ми смрди смрадом прјеонаким:
Оно су ти србски соколови, 
Оно су ти србски изгнаници, 
Што ће с' борит за србско господство, 
За крст часни и вјеру србинску, 
Бориће се вјечно и довјека;
Но душмапа завладати неће, 
Докле траје Срба и једнога. 

Као што су и ти наши стари, 
Наши стари и прјестари прједци, 
Борили се на Сибира кљета, 
За Сибира, а за србску пјесму, 
Борили се, па и пропанули;
Те га туђи освојише људи,
Туђи људи и туђи народи. 
Освојише Србе проћераше, 
Да с' скитају по бијелу свјету, 
Као пчела по шарјену цвјету. 

Што си снила моја вјерна љубо, 
Што си снила госпођо Милице! 
Што си снила оног другог краја, 
На високој стрмјеној планини, 
И на њојзи војску убојиту, 
Убојиту војску израњену, 
Израњену и прјебону војску, 
Оно мало србске тужне војске, 
Оно мало огољеле војске, 
Тек се виде плаветне доламе, 
Тек се виде црвјене јаздије, 
И чакшире бјеле издјеране, 
Од чизама ни спомјена нејма, 
А калпаци махом изсјечини, 
Без челенка и без перјаница, 
Што гујину војску одтурују, 
У амбиса даље отискују:
Оно ти је моја вјерна љубо, 
Оно ти је госпођо Милице! 

Оно ти је комад, земље мале 
Ђе ће нам се Србин заклањати, 
С дивовима тужан братимити, 
Са вилама тужан сјестримити, 
Само да си госпођо Милице, 
Тјек саклони од силних душмана, 
Од Турака и тијех Латина. 
Отље ће ти слобода изнићи, 
Коју ће ти Србин доживјети, 
Посље дугог прјечемјерног робства. 

Што си снила моја вјерна љубо, 
Што си снила госпођо Милице!
Да из главе те прокљете змије, 
Излажаху до двје силне војске:
Једна војска жута и зелена, 
А друга та жута и прјецрна, 
И што су се двије змије љубо, 
И што су се госпођо Милице! 
Саставиле те у једну слиле, 
Осојкиња и та присојкиња;
Те из главе изпуштају војске, 
Изпуштају војске силовите, 
Те на Сибир воду ударају, 
И на ону високу планину:
Оно су ти моја вјерна љубо, 
Оно су ти госпођо Милице! 
Оно су ти до двје вјере туђе, 
До двје вјере и до два народа, 
Сложила се госпођо Милице, 
Да позобљу србску царјевину, 
Царјевину србску господштииу, 
Да униште србску славу стару.

Што је војска жута и зелене, 
Она ти је војска агарјанска, 
Агарјанска војска пексимијска, 
Пексимијска прјеко Црна мора 
Незванога госта проклетога:
То је војска црне Турадије. 
Што је војска моја вјерна љубо, 
Што је војска госпођо Милице! 
Што је војска црна и прјежута, 
То је војска Гуга Аљемана, 
Црних Гота и црних Јузуна:
То је војска тих латина црних, 
Што нам нашу земљу отимају, 
Што нам шокче Србадију луду, 
Србадију луду неодраслу'', 

Тако царе сана казиваше, 
Тако Лазо сана толковаше. 
Тако снила госпођа Милица, 
Тако снила честита царица, 
Тако снила тако се и збило.

Српске епске народне песме