Лахан/14
8.

НЕШКО, пређашњи

НЕШКО: Видесте ли чуда, војводе? 
ЕЛТИМИР: До воље. 
НЕШКО: Ал' како је Лахан заробио Манџула? 
ЕЛТИМИР: То је, чини ми се, татарски војвода. 
НЕШКО: Јесте, и Ногин сродник. 
ЕЛТИМИР: Па? 
НЕШКО: Лахан га је морао познавати и пазити на њега, јер откуд да се нађе отраг, баш где је теснац заграђен био, како усмотри Манџула, ђипи на заграду, махне трипут мачем око главе и скочи међу Татаре. У том је и камење престало летети. Тек Лахан да притрчи Манџулу, ал' захуји грдан један камен с висине; ил' се сам опучио, или пастир није опазио његов знак. Сад са свију страна заори се глас: спасај се, краљушо! ал' би то доцкан било, јер је камен силним скакањем прешао половину брега и сваки је помислио: сад ће му смркнути. Кад ал' више његове главе, како се зауктио био, удари о један шиљак, скочи преко саме Лаханове главе чак на други брег, па се опет врати и пут узме на лево. Лахан, који ништа није на то пазио, ухвати Манџула и извуче га напоље. 
ЕЛТИМИР: А Татари? 
НЕШКО: Престравили се од силнога падања камења, па сваки гледа себе. 
БОГОР: Биће оно, што пастири о њему приповедају, да има код себе часно дрвце. 
НЕШКО: Бога ми, који у таквој прилици не изгуби главу, тога мора сам Бог чувати. 
ЕЛТИМИР: На сваку руку знаменити човек. 
БОГОР: Е, заслужује ли да нас предводи? 
ЕЛТИМИР: Да нас предводи! И ту треба речи! Цар да нам буде, то заслужује. 
НЕШКО: И ја кажем. 
ЕЛТИМИР: Кад смо збацили Мичу, радили смо преко закона, то је истина, ал' нам је цео свет дао за право. 
БОГОР: Ево Лахана.

Лахан