Откиде се
Једна мисô, као муња, 
Тако брза, тако сјајна, 
Откиде ми с’ исред душе 
И постаде души тајна. 

Кâ да оде у вис горе, — 
Не дâ с’ видет’ оку моме; 
Ја осећам бол откида 
И жалим за њоме. 

Хоћеш ми се икад вратит’, 
Да те боље чувам таде, 
Мисли моја... или жељо... 
Ил’ спомене... шта л’ бијаде? 

А она ми канда шапће 
Кроз тишину благе ноћи: 
„Нећу ти се никад вратит’, — 
Ти ћеш к мени доћи.“