Младост (Милутин Бојић)
Милутин Бојић 

Младост

Ја знам само хоћу, а не знам шта хоћу,
 
Стотину бих ствари у један мах хтео,
 
Бежао бих у свет, тражио самоћу 

И, кад бих могао, на небо се пео; 

Свирао, певао, без реда и везе 

Мелодије луде, очајне и дрске, 

Како пламти небо, како плачу брезе,
 
Како свира ветар и вапију трске. 

Као какав дивљак азијских племена,
 
Што бесни од бола, а несрећан није, 

Шибајући тела обнажених жена 

У даире лупа, јауче и пије, 

Затим тражи песме дотле нечувене,
 
да тај бол без бола из груди му гоне, 

И ја праскам, бесним, крв струји кроз мене 

И стотине струна у свести ми звоне. 

У коштац са судбом! Тада праскам, докле 

Не клонем сав сможден као трула маса; 

Тада, као човек кога Господ прокле,
 
Хулим Бога, да се небо усталаса. 

То сазрела младост неког циља тражи: 

Хтела би из душе, из срца, из груди, 

Чак и бол би хтела: кад је бол раздражи,
 
Да се троши, крши, и бесни и луди. 

М