Смех
Милутин Бојић 

Смех

Колико пута хоћу у самоћи 

Да знам шта туга, бол и патња значи. 

Питам се увек хоћу ли ја моћи 

Остати човек кад се небо мрачи.

И зато радо ја бих патње хтео, 

Хоћу болове све веће и веће, 

Да бих бар после, поносан и смео, 

Знао шта значи сваки тренут среће,

Да знам да сваки час исплатих часно. 

Но свест поносно рече ми: О стани, 

Што никад ниси заплакао гласно, 

Никад не рече ни о једној рани,

Што о патњама мучао си муком? 

Значи ли све то да у твом животу 

Не беше бола праћена јауком, 

Да не осети очаја страхоту?

О, патио си. Но с поносом холим 

Од човека си сузе своје крио, 

Јер суза увек значи једно молим 

А ти поносан у болу си био.

Што више бола, више има свести, 

Сам у свом болу човек бива Богом. 

Смејао си се не стежући пести 

А страсти своје газио си ногом.

Смеј се; пун жучи смехом бол угуши. 

Кад живот прети, смехом се узвиси 

И бићеш свестан у срцу и души 

Да никад срамно поклекнуо ниси.

О, смејаћу се смехом који чини 

Да цепти лишће и јаблани голи, 

Смехом да Господ плаче на висини 

И свет раздражен куне ме и моли.

Да. Целом свету смејаћу се дрско. 

У лудом смеху мудрост ћу му рећи. 

А када умрем, пљуваће ме мрско, 

Ко проклет лудак ја ћу у гроб лећи.

Над гробом мојим, ко мог смеха сенка, 

Водиће буре бесна теревенка.

Извори 

 Сабрана дела Милутина Бојића, Књига прва - Поезија, Народна књига 1978., страна 106, 107.

С