Смрт Смаил-аге Ченгијћа. Истинити догађај
I. Истинити догађај 
     Ченгијћи су између првијех племића или оџаковића закона Турскога у Херцеговини и у Босни. По нашијем народнијем пјесмама од њих је било алај-бега и паша. Пјева се да су имали дворе на Загорју, али је Смаил-ага сједио у Гацку у селу Липнику, гдје му и сад сједе синови. 
     За овога Смаил-агу Ченгијћа мпслило се и говорило да је између ирвијех јунака у Турскоме царству. Ја ћу овдје најприје приповједити истинити догађај, како је он погинуо, пак ћемо онда видјети како је народ то у пјесму обукао. 
     У нас су до сад позната два Грахова: једно између Црне горе и Турске Херцеговине , а друго у Љеванском кадилук) близу Далмације. Ово прво Грахово било је отприје сасвијем ни Турско ни Црногорско а помало и Турско и Црногорско: Граховљани су ималп својега војводу с којијем су сами себи судили, везиру Херцеговачкоме плаћали су по пешто у име царскога данка а тако исто и Турцима Корјенићкијем у име ака од земаља, а Црногорци су могли међу њих долазити кад је коме воља, и Турци их ондје нијесу смјели гонити. Кад настане у Црној гори владика Петар II., Граховљанп се под својијем војводом Јаковом Даковићем Вујачићем мало по мало одметну сасвијем од Турака и престану им игпта давати, и стану; јавно четовати по Турској као и остали Црпогорци. За то године 1836. Херцеговачки везир Али-паша Ризванбеговпћ (који се по граду Стоцу, одакле је био родом, звао и Сточевић) подигне на Грахово војску од све Херцеговине. Кад се у Црној горн чује да су Турци ударили на Грахово, млада момчад, особито с Његуша, желећи да се покажу против Турака јунацп као што су слушали да се приповиједа за њихове старе, одмах спопадну оружје па не чекајући велике војске потрче пред Турке на Грахово. Међу овом момчади био је рођени брат владичин Јоко, који се по надимку звао Пијо, н владичин синовац а потоњега кнеза Данила и садашњега главнога Црногорскога војводе Мирка рођени брат Стефан и још једно момче од Петровића којему сад не знам имена. Момчади ове свега, које што је пошло с Његуша које што је путем пристало, било је око три стотине. Кад они дођу на Грахово, Турци се учине као да бјеже и тако их умаме међу се, и Смаил-ага Ченгијћ опколи пх и многе побије и главе им изосијеца, међу којима су била и сва три поменута Петровића. Граховљани потом не могући се од Турске силе одбранити, прије него приспије већа војска Црногорска, предаду се са својијем војводом Јаковом Турцима, и Турци вратнвши се натраг војводу са још неколико знатнијих главара одведу у Мостар и баце у тамннцу, а пошто ондје дуго потамнују, пусти их паша на откупе и на обећање, да се впше не ће одметатн од Турака. 
     Црногорцима, а особпто владици, остане на срцу ведика далост што им Турци ову момчад побише, а исто тако п велнка брига како ће их осветити. За то владика којекако наговори Дробњачке и ускочке главаре да убију Сманл-агу, кад гдје нзпђе у Дробњаке да купи хараче, п они му се обреку да ће то учннити, како првп пут пзиђе међу њих. Међу овпјем Дробњачкијем главарпма најзнатнпјп су бпли Новпца Церовић из села Тушимње, које је на крај Дробњака готово до ]\Горачке границе, и којега су оца, попа Мнлутпна, Турцн одмамплп на вјеру у Пљевља па га ондје посјеклн : п војвода Шујо Караџпћ из Петнпце, којега је оца, војводу Стојана, године 1809., пошто се Кара-Ђорђпје вратио са Сјенице, Сулезган-паша Скопљак домамио иа вјеру и посјекао, што је онда бпо подпгао Дробњаке и остале Херцеговце до Лпма те се саставпла Црна гора са Србијом. 
     Сулеман-паша посјекавшп војводу Стојана Караџпћа остави по обичају његова спна Шуја, да буде војвода у Дробњацима; алп се Шујо с Турцгош нпкако нпјо могао слагатп него је два пута бјежао у Србпју: једном за времена Кара-Ђорђијева, а једном за времепа кнеза Милоша : п вратпвши се опет натраг једпако се с Турцпма бпо и гдје је год могао убијао пх и главе пм сјекао, а Турцпма нпкако впје одлазпо. А Новица Церовпћ и други знатнији главарп Дробњачкп највише су пријатељовали с Црногорцпма п ускоцпма а од Турака зазиралп. Тако Сзгапл-ага не пмајућп за себе ипкаквога главнога старјешине у Дробњацпма, поставп као обор-кнезом некаквога Ђока Маловпћа са села Дужп, које је по свој прилици на другоме крају Дробњака к Турцима, као што је Тушимња онамо к Морачп. Само се по себп може мислитп да су онп главари Дробњачки Ђока Маловпћа назпвали Турском удворицом , као и он њих пред Смаил-агом што је називао одметницпма. 
     Дробњаци су између најзнатнијих и најхрабријих Херцеговачкпјех племена, п као сусједи Црногорски носилп су оружје као и Турци и Црногорци, и често су Турке убијали и главе им сјекли и носили својпјем кућама пе плаћајући никакве крвнине него само чувајућп со од освзте; а у довпја врем^на населило се у опај крај одј Мораче много ускока, којп се у Морачи нијесу могли смјеститп, гдје су поградплн на сохама п.ш на дирецима чардаке, у којпма су зими сједплп са женама и дјецом а љети ишли те четовали по свој Тур1'Кој Херцеговини. Кад би Смаил-ага дошао с војском у Дробњаке да к} пи хараче, они би са женама и с дјецом п са стоком побјегли у Т^Горачу, па кад би Смаил-ага отпшао пз Дробљака , опп би се опет вратили у своје чардаке : а једном у иајновпје вријеле не хтједну бјежати у Морачу него покуне иа пушку ио двије цванцике па их по неколика старца пошаљу Смапл-аги, и он примивши те новце остави пх на миру. 
     По овоме што ја сад рекох за Дробљаке п за ускоке, може се ласпо помислитп, да Смаил-ага с малом нратњом није смио излазити у Дробљаке. Тако п године 1840. (у јесен) кад намислп онамо ићи, скупи из различнијех мјеста око 400 коњика све по пзбор јунака бо.Ђег од бољега, п дошавшп с овом вој- ском у Дробњаке намјести се у Дужима код свога приврженика Ђока Маловпћа ; алп онп који су му о главп радили, пзмаме га оданде даље на Млетичак. 
     Које Дробњака које ускока и Морачана било се скупило више од 400 што ће нањ ударити. Оволпко људи нпјесу се могли скупити сасвијем тајно, него су начули за то п гдјекоји Турци. У очи самога оног дана, кад ће у јутру Србп ударпти на Турке, дође Смаил-аги пред вече некакав ноп (у пјесми стоји попадија, али сам ја чуо за попа) и каже му да ће оиу ноћ ударити ускоци нањ, него одмах да бјежи оданде. Смаил-ага се на те попове ријечи врло расрди, мислећи и говорећн да Дробњаци хоће да га поплаше, да више не смије долазптн међу њих да купи хараче, па попа не само сиктернпЈе него никне на момке те га још и избију. Иза тога мало доцнпје дође му некакав Турчин Никшићанин те му каже онако као п поп, али он и њега сиктерише, па онда стане говорпти| Турскијем главарима који су се код њега десили а особито Ахмету Бауку из Никшића, који је био мали човечуљак али велики јунак, и имао је меого челенака јпто је добио за главе Црногорске: „Какп ускоди I Каки власн л говна I Вала и била док узјашем мојега брњаша а потегнем саб.БУ, ја ћу сам ударити на бОО ускока; а тп, Бауче, на колико ћеш?" — „Вала ја ћу на ЗоО." — „Е Турске мп вјере не ће пх више ни ударити од 800." 
     У јутру у саму зору ударе Србп на Турке, и Смаил-ага како чује пЈ-цњаву од пушака, одмах под чадором скочи на ноге, па прппасујтћп оружје повпче : ,.Брњаша мп дајте." А кад му јаве да је брњаш већ у ускочкијем рукама, он усједне на другога коња п впдећи Ахмета Баука гдје стоји на коњу повпче му: „Станп, Бауче I не бјежп, кзфво ! Зваш шта смо спноћ говорплп," па онда са сабљом у руцп ударп онамо на ватру, а.ш кад впдп да одонуд сппа зрнев.Ђе пз пушака као киша. повратп се натраг па опет повпче на Баука: ..Не бој се, Бауче I нема овдје војске него је само чета, сад ће то узмаћп," па онда полетп на ватру, алп кад се онамо прпкучи, погоди га једно зрно п оба.ш с коња на зелљу. Кад Баук то видп, он повпче: „За Турску вјеру ! шта то би!" Па обрне коња п побјегне. 
     Кад Србп впде да су убилн Смап.1-агу и г.гаву му осјек.ш, онп за остале Турке толпко нијесу ни марп.ш него се забаве око пљачке, те тако побјегне внше од половпне Турака. Потом главарп Дробњачкп п ускочкп одведу Смаил-агпна брњаша и однесу му главу п оружје на Цетпње. 

II Сад ево пјесама:

Извор
Вук IV - Сабрана дела Вука Караџића, Српске народне пјесме, издање о стогодишњици смрти Вука Стефановића Караџића 1864-1964 и двестогодишњици његова рођења 1787-1987, Просвета, Београд 1986-1988.

Српске епске народне песме