Пучина/46
VIII

МАРИЈА, ЈОВАНКА 

МАРИЈА (улази слева тихо): Јованка, ти се богу молиш? 
ЈОВАНКА (остаје у истом положају, не диже главу). 
МАРИЈА: Ако, ако, Јованка, дај му, боже, здравља! (Прекрсти се и сама.) 
ЈОВАНКА (брзо дигне главу): Шта каже доктор? 
МАРИЈА: Он нас теши. 
ЈОВАНКА (диже се): Само теши, ништа више? 
МАРИЈА: Да, каже: видеће... казаће. 
ЈОВАНКА (хвата је чврсто за руку): А ти, Марија, шта ти кажеш, ти си сгарија, искуснија си, разумеш се, реци шта ти кажвш? 
МАРИЈА (снебива се). 
ЈОВАНКА: Ти кријеш очи; бојиш се да ја не прочитам из очију оно што би ми морала рећи. Реци, реци, молим те. 
МАРИЈА: Али, шта да ти кажем? 
ЈОВАНКА: Реци ми истину, реци ми ону страшну истину коју су се заверили сви да крију од мене до последњег тренутка. 
МАРИЈА: Не може се ништа казати. Озбиљно је, опасно је, врло је рђаво, али... ко ће као бог. 
ЈОВАНКА (заплаче тешко): Јест... јест... тако је... то је та страшна истина коју сам хтела знати. (Падне на канабе.) 

Пучина