Марко Краљевић и брат му Андријаш
МАРКО КРАЉЕВИЋ И БРАТ МУ АНДРИЈАШ

Два ми ста сиромаха дуго вриме друговала, 

Липо ти ста друговала и липо се драговала,

Липо плинке дилила и липо се раздиљала, 

И раздилив се, опет сазивала.

Већ ми нигда заробише три јуначке добре коње, 

Два сиромаха. 

Тере ста два коњица много липо раздилила, 

О третјега не могоше јунаци се погодити,

Негли су се разгнивала и много се сапсовала.

Оно то ми не биху, дружино, два сиромаха,

Да једно ми бише витез Марко Краљевићу,

Витез Марко Краљевићу и брајен му Андријашу,

Млади витези.

Туј си Марко потрже свитлу сабљу позлаћену 

и удари Андријаша брајена у срдашце.

Он ми рањен приону за његову десну руку, 

тере кнезу Марку потихора бесиђаше:

“Једа ми те могу, мили брате, умолити, 

Немој то ми вадити сабљице из срдашца, 

мили брајене,

док ти не наручам до дви и до три бесидице.

Када дођеш, кнеже Марко, к нашој мајци јуначкој, 

нимој то јој, ја те молим, крива дила учинити,

и мој дил ћеш подати, кнеже Марко, нашој мајци,

зашто си га нигда веће од мене не дочека.

Ако ли те буде мила мајка упрашати, 

витеже Марко:

“Што ми ти је, синко, сабљица сва крвава?”

немој то јој, мили брате, истину казовати,

ни нају мајку никако зловољити,

да реци то овако нашој мајци јуначкој:

“Сусрете ме, мила мајко, један тихи јеленчац,

који ми се не хти са друмка уклонити, 

јуначка мајко,

ни он мени, мила мајко, ни ја њему,

и туј ставши потргох моју сабљу јуначку, 

и ударих тихога јеленка у срдашце.

И када ја погледа' онога тиха јеленка,

гди се хтише на друмку с душицом раздилити, 

тихога јеленка,

и да би ми на поврате, не бих ти га загубио”.

И када те јошће буде наја мајка упрашати:

“Да гди ти је, кнеже Марко, твој брајен Андријашу?”

Не реци ми нашој мајци истине поништоре:

- Остао је, рече, јунак, мила мајко, у тујој земљи,

из које се не може од милиња одилити, 

Андријашу;

онде ми је обљубио једну гиздаву девојку.

И откле је јунак туј девојку обљубио, 

никад веће није пошал са мноме војевати,

и са мноме није веће ни плинка раздилио:

она т’ му је дала много боља непознана

и онога винца, јунаку, од забитја, 

гиздава девојка, 

ли ускори му се хоћеш, мила мајко, надијати.

А кад на те нападу гусари у црној гори,

немој то се прид њими, мили брате, припаднути,

да из гласа прокликни брајена Андрејаша, 

буд’ да ме ћеш заман, брате, при потреби кликовати.

Када ми те зачују моје име кликујући, 

клети гусари,

тај час ће се од тебе јунаци разбигнути,

како су се ваздакрат разбиговали

када су те зачули моје име кликовати.

А нека да те види твоја љубима дружина,

који ме си твога брата без кривине загубио!”

Весел буди, господару, и весела ти дружина, наш господару!

Ова писан да буде твој милости на поштење!

Порекло: Забележио хварски хуманиста Петар Хекторовић 1555/56. од рибара са Хвара Паскоја Дебеље и објавио у делу: Ribanje i ribarsko prigovaranje, Venecija 1568. 

Извор: Народне пјесме из старијих, највише приморских записа, сабрао и на свјет издао Валтазар Богишић, бр. 7, Београд 1878.

Српске епске народне песме
Циклус песама о Марку Краљевићу
Збирка песама Валтезара Богишића

hr:Marko Kraljević i brat mu Andrijaš