Архиепископ Арсеније
Архиепископ Арсеније

(1233—1263; † 28 октобра 1266)

Кад се св. Сава решио да напусти архиепископски престо, изабрао је себи за наследника свога ученика, јеромонаха Арсенија. Арсеније је после тога седео на архиепископском престолу и управљао српском црквом пуних тридесет година. Човек, кога је св. Сава изабрао међу, без сумње многобројним, кандидатима, да баш њему повери, у онако тешким приликама, управу српском црквом, морао је, сем Савина поверења, имати посебних способности и особитих врлина. 

На жалост, ми врло мало знамо о човеку, који је тридесет година управљао нашом црквом у доба великих промена, у доба када је требало изградити, разрадити и утврдити организацију српске православие цркве, како јој је поставио темељ велики њен оснивач и организатор св. Сава. 

*

Арсенијево светачко Житије написао је, више од педесет година после његове смрти, архиепископ Данило II, али је у њему врло мало података за Арсенијеву биографију, а о Арсенијевом раду у доба када је управљао српском црквом нема никаквих факата. Највише и најопширније прича Данило у Арсенијевој биографији о чудима, која су у вези са Арсенијем. Оскудица података у Арсенијевој биографији пада особито у очи, јер размак времена од Арсенијеве смрти и доба када је Данило писао његову биографију није тако велики (нешто преко педесет година), да би се за то време изгубили и затурили сви трагови о његовом животу, и да би се, у доба када су се традиције, особито у цркви, одржавале врло дуго свеже и живе, заборавило све што је архиепископ Арсеније радио и урадио за тридесет година своје управе српском црквом. Данило је могао о Арсенију и његовом раду добити података, особито у својим млађим годинама, чак од људи, који су Арсенија лично знали и с њим радили, јер архиепископ Данило се морао родити највише неколико година после Арсенијеве смрти. Стога је чудна Данилова напомена, да му је било „провазвештено житије јего од некоторих богобојазњивих муж, слишавших о сем преосвештенем“. Та је Данилова изјава тим чудноватија, што је Данило Арсенијеву биографију писао у Србији, а не у Светој Гори, и што је Арсеније у то доба већ уживао велико поштовање у народу. 

Сем Данилове биографије, има о Арсенију нешто података у Савиним биографијама од Доментијана и Теодосија, затим у неколико савремених записа, у једној повељи, у неким познијим изворима, и, особито, у службама, од којих је бар једна без сумње рано састављена.

I 

Арсеније је био родом вероватно из Колубаре или из Мачве (ти су се крајеви у 13 веку звали Сремом). Родитељи Арсенијеви били су, изгледа, угледни и богати људи, а имали су, сем њега, по свој прилици још деце.8 Арсеније је рано заволео монашки живот и још млад се закалуђерио, свакако у неком манастиру свога краја. 

Слава архиепископа Саве разнела се била у то доба по свима српским земљама, и ван немањићке државе. Гласови о њему, његовом раду и његовом светом животу допрли су и у манастир, у коме је живео млади калуђер Арсеније. И ту се бег сумње са дивљењем говорило о човеку, који је оставио влада- лачке дворове да се сасвим посвети вери и цркви, који је имао толико успеха у своме раду и о чијем су се светом животу причале приче и шириле легенде, — и млади Арсеније је зажелео да види тог великог и светог човека, и да под његовом заштитом и по његовим упутствима настави и усаврши свој живот, посвећен Богу и молитви. И тако је Арсеније једнога дана оставио свој манастир у Посавини, и кренуо се у Жичу, да потражи архиепископа Саву.
 
Кад је Арсеније стигао у Жичу, нашао је тамо, прича Данило, једнога монаха и замолио га, да га пријави архиепископу и да га обавести, одакле је и како је и зашто је дошао у Жичу. Арсеније је молио монаха, да каже Сави, како је слушао о њему и

Сава је одмах примио Арсенија и питао га је: Одакле је и због чега је дошао, а Арсеније му је одговорио, да је чуо да Сава свакога ко му дође радо прима и да га поучава, па га је замолио, да и њега прими. 

Видећи такву љубав и оданост вери и њему лично, архиепископ Сава је радо примио младога монаха и упутио га је да ради са осталим монасима у манастиру оно што му буде наређено, јер га је, каже Данило, хтео „искусна показати ва всаком деле, и по том на бољши сан устројити“.7 

Арсеније је, прича даље Данило, вредно и предано радио што му је било

Српска православна црква