Андрија Хумски/64
ПОЈАВА ДВАДЕСЕТДРУГА

ПРЕЂАШЊИ. Доносе АНДРИЈУ са завојима на грудима, и спуштају га, ослањајући се на бедем.

РАДОСЛАВ (клекне крај њега):

Оче! Ох. оче!

АНДРИЈА: 

Ко је? Ко је то?

РАДОСЛАВ: 

Радослав, син ти!

АНДРИЈА:	

Није никада!
С Вогданом шта је, сином јединим? 

МИЛУТИН: 

У ранама је, чека издисај.

АНДРИЈА: 

Нек бласловен му спомен остане!

ВЛАДИСЛАВ (потресено, за себе):

Отац ми беше такмац у круни,
А син ми беше такмац љубави!
Даница умре, није м' љубила,
Срећа је моја тиме заспала.
А ко ће рећи, ко ће казати,
Каква ме јоште чека судбина!
(Тужно окреће главу.)

АНДРИЈА: 

Па то је син ми, браћа, другови, 
Па и ја, ево, сада умирем!

РАДОСЛАВ: 

Не, оче! Ево, ја сам крај тебе, 
Радослав иште опрост од оца.
Изреци само, душу спаси ми!

АНДРИЈА: 

Разуием прошлост, али не могу, 
Јер онда не бих био Андрија! 

РАДОСЛАВ: 

И краљ нек чује —

АНДРИЈА (спази Владислава):

И то сам данас чути морао!
(Разсире завој)
Вечито нека —

РАДОСЛАВ:	

Опроштајј реци!

{Андрија умире.)

РАДОСЛАВ: (очајно):

Доцкан је, доцкан — крај је учињен 
Његовом болу, мојим надама!

Андрија Хумски