Ванда/9
ПОЈАВА III 

              Ритигер улази. Млада, а за побочннм вратима Ванда.  

МЛАДА: 
Тле !.... витеже, на те управ мишљах. 
Али каквом необичном тугом 
Застрто ти видим дично лице. 
РИТИГЕР: 
Красна Мдада, мени ево сија 
Дан последњи у овоме замку, 
Гдје земаљске кћери надмећу се 
Са ваздушним вилама у дражи,
Гдје чаробност потоцима тече 
Из очију, а гдасови слатко 
На ружичним усницама звече, 
Кан' од злата жице препредене 
Кад их дира дјевојачка рука. 
Па све ово кад оставит' морам 
Како да ме не обузме туга? 
ВАНДА: (Само што јој изреком не каже 
Да њу једну све те дражи красе.) 
РИТИГЕР: 
Ну хоћеш ли да ми од радости
Око плане као сунце ово, 
А ти слатком охрабри ме надом 
Да ћу поћи носилац одавдје 
Милих в'јести, па се скоро к вама 
Повратити са сјајнијим друштвом. 
ВАНДА (Да би опет састао се са њом, 
Па ј' од мене ваљда и просио.)
МЛАДА: 
Кад не могу ја и нећу да те 
Још ласкавим надама соколим, 
Па би, мислим, умјесније било 
Да им с' и сам много не одајеш. 
РИТИГЕР:
Кад ми тако збориш ваљда нешто 
Ти већ знадеш. 
МЛАДА: 
          Ништа, вјеруј, ништа, 
Ну познајем изванредну сталност 
Краљичиног духа. На висини 
На коју је судба изнијела 
Р'јешида се да остане нав'јек 
Неприступна, људ'ма недостижна, 
Као што је недостижна сваком 
Сјајна звјезда на највишем небу. 
И остаће, вјеруј. Видјети ћеш 
Прије Вислу да је поткопала 
И одн'јела ст'јену 
Која виси над њом од в'јекова, 
Него л' Вандин дјевојачки в'јенац, 
Који би јој са поносна чела 
Отргнула дрска мушка рука. 
РИТИГЕР:
Зар би чежња за тол' таштом славом 
У ње могла истинита бити? 
Зар да с' она с дивљим звјеринама 
У њежноме осјећању равна? 
Она тоди мудра, тол' умилна? 
То не могу никад вјеровати. 
Али ако ти погодиш, Мдада, 
Ја мораћу цвиљети до смрти 
Над судбином мога господара. 
МЛАДА: 
Над његовом, ил' управ над својом? 
ВАНДА: (Шта то значи?!)
 
МЛАДА: Зачуђен ме гдедаш? 
Ритигер. Јер не могу да разберем мис'о 
У р'јечима твојим умотану. 
МЛАДА: К'о што н'јеси ни погледу мому, 
Ермане, мог'о да умакнеш. 
Ритнгер. Твом погледу! 
МЛАДА: Да, истину признај; 
Није д' Ванда дивотно лијепа? 
Ритнгер. Јесте, створ је савршен, божанствен, 
Каква није под небом још бидо. 
МЛАДА: И свачије не пл'јени ли срце? 
Рнтигер. Па ? 
МЛАДА: У своме зар и сам стриједу 
Не односиш пз очију њених? 
Ванда. (0 њем сумња, па га куша. Змпјо! 
Ну хвада ти; бар ћу тако моћи 
И ја његов одговор да чујем.) 
Млада. Тако ди је муком умукнуо 
Мој тевтонски заљубљени витез? 
Рнтнгер. Ти ме, Млада, доводиш у чудо. 
Из чега си то известп могда? 
Бих ди смио п мисао саму 
Подигнути до жене, којој је 
Мој господар руку нам'јенио? 
Млада. Твој господар? Ха, ха! с њим на страну 
Зар над срдем кра.ЂИ господују? 
Искрено ми сад признати мораш 
Да дијепу Ванду обожаваш. 
Рипгер. Ка' госпођу дешку, па и моју, 
Ак' угодно буде боговима. 
А ти ако доводиш ту сумњу 
Из жалости моје са одласка, 
Зар у овом бајном замку нема 
И без Ванде таких љепотица 
За којима мора на растанку 
Растужит' се свако мушко срце? 
Зар нијеси и ти дивно л'јепа? 
Знам витеза кој' ће поћ' одавдје 
А неће те заборавит' никад. 
Млада. Вјешто д' знају даскати Тевтонци! 
Ваида. (Ступа срдвто међу њих.) 
К'о што знају и дјевојке лешке 
Са странцима зборити без стида. 
Нлада. (Иде прнвндно покуњена ва страну.) 
(П.1ануда је ! љуби га без сумње. 
Ха! ту љубав раскидох за свагда; 
Тако барем обома се светим.) 
Ваида. Ти, внтеже, под Вандиним кровом 
Заводећи ласкањем дворанке 
Дрско газиш гостољубља закон. 
Рнтмгер. Богови ме од тог сачували! 
Само сдучај и уљудност, госпо.... 
Ванда. Што је можда уљудност међ' вама 
Увр'једа је овде. Ук.10ни се.... 
Што ме гледаш ? уклони се, велим ; 
А до мало часа у вијећу 
Мој коначни одговор ћеш чути. 
рЕтигер. Отићићу, али не отјеран, 
Мојега ми бога Ирминсула, 
Не отјеран таво стидно.... Али 
Заносим се.... краљице, опрости. 
�Ванда. Ја не праштам тако што; оддази. 
Ритигер. Небеса ми! то је и одвише. 
Успаванн мој се понос буди, 
И тјера ме да осветим ово 
Понижење, краљу Ритигеру 
У мојему дицу нанесено. 
Али онда све је прошло. (Бјежим^ 
Бјежим од ље.) (Одлази.) 
Ванда. Дрхтн сав од гњева! — 
А ти сдабо, дукаво створење, 
Циљала си да нитима својим 
Сплетеш срце овому тевтонцу? 
Нлада. Не, краљице, смјерала сам само 
Да забуним таког продрздивца 
Који смједе, ако и потајно, 
Да те љуби. 
Ванда. Не дажи ; пл' мисдиш 
Да од првог дана кад дођоше 
Нпјесам ти проник,1а у душу? 
Одмад иди испред мојнх очи. 
(Отиде Млада.) 
Ох ! осјећам тежак бод. — А зашта 
На њих пданух оводпким гњевом? 
Чудно дојста! Да се баш и љубе 
Би дн могдо то тпцат' се мене? 
Ни најмање. — Ну пз гњева мога 
Да та Мдада не би докучида.... 
Зар би могда дудо помисдити 
Да завидим њој понизног слугу, 
Кад ми руку сам господар пружа ? 
(Покрива рукава днце.) 
Стндна Ванда, ипав чудан немир 
У твоју се душу уседио. 
Да ди ово није љубав ? љубав 
Коју јавно презирах до сада?! 
Не, не, није; кад би то бит' могдо, 
Растргла бих сама седн њедра 
Да ипгчупам из њих поддо срце, 
Па г' изгорим на пдамену живом. 
Ванда бијах, и остајем Ванда. 
Нико неће на уснама мојим 
Недостојан уздисај затећи, 
Нити ће ме с тога окупити 
Руг подмукди мојнх дворкињица 
И госпођа депших. Ја презирем 
Тог Ермана кан' и Ритигера, 
И кукавне људе свекодике; 
Јер ма како да мис.1има смједим 
Дух у њима буја, срце с' ипак 
У мајушњим чуствима растапа; 
Презирем их, и презираћу их 
Док узживем. — Да, са срца сада 
Камен свадих, н ведрином опет 
Дух ми тихо пдови. — Ко додази? 
(Отварају се врата и удази Вдатко.)  

Ванда