Смрт кнеза Доброслава/11
ПОЈАВА IV
(ДОБРОСЛАВ, који је са стране све видио, ступа напријед са ДОЈМОМ. Пређашњи.)

ДОБРОСЛАВ: 
Какво ти је то безумље, жено, 
Да на поље болесницу водиш? 
МАРИЈА: 
Не питај ме! на живу је силу 
Сама хтјела. 
ДОБРИЛА: 
Чији глас то чујеи? 
МАРИЈА: 
Вај! у оца гледаш, па ни њега 
Не познајеш! 
ДОБРИЛА: 
Чији отац? Јелкин?... 
Ти наказо, ти рођеној кћери 
Слатког друга уби? ти њеному 
Јанку заби онај нож у груди? 
Ти, ти... Ето крв из рука твојих 
Јоште кипи! гледај гледај, мајко, 
Плам убиства на челу му гори. 
Грозно, грозно, грозно !... Уклони се. 
ДОЈМО: 
За несрећом несрећа све црња! 
ДОБРИЛА: 
Њих обоје убио си; зашто? 
Кажи, шта је, грозни крволоче, 
Сметала ти њина љубав, њина 
Тол' невина љубав? 
ДОБРОСЛАВ: 
Ја убио? 
Ја крволок? ко то може рећи? 
ДОБРИЛА: 
Проклет био! проклет, проклет био! 
ДОЈМО: 
Нит' познаје кога, нит' јадница 
Зна шта вели; са свим је ван себе. 
ДОБРОСЛАВ: 
Је ли, оче, је ли да је са свим 
Изван себе? луда, луда, луда! 
ДОБРИЛА: 
Како на ме страшним оч'ма гледа! 
Он и мене хоће да прободе; 
Из потаје ено нож извлачи; 
Бежим, бјежим. (отиде) 
ДОЈМО: 
Водите ј' у дворац. 
МАРИЈА: 
Приправи се, оче мој, да молиш 
И за њену и за моју душу; 
Објема је смртан ово удар. 
ДОЈМО: 
Тужна жено! Бог ће ти помоћи. (Испраћа је.)

Смрт кнеза Доброслава