Очи
Очи 

          I

Једне ноћи, облачне и ледне,
разнео се глас по бескрајном небу
са незнатне звезде једне,
да је на земљи избио бољшевизам.
Мале су звезде певале у збору
да их сад сунце неће више пећи,
да више неће морати са зебњом чекати зору,
и да неће најмањи бити највећи.

Малих је било много.

Кад су две најлепше звезде
у своме блештећем, гордом сјају,
дознале да ће од сада увек
морати малима да дају
већи део свога златнога зрака,
да све звезде буду једнаке
и да више нема последњих и првих,

Оне су кроз сфере магле и мрака
на земљу пале.

Те две најлепше небеске звезде
то су очи моје жене.

          II

Дођи кроз плаве магле снова
кад крило Ноћи клоне,
и донеси ми твоје очи божанствене
да у њима видим твој големи стид;
или кад белим чаршавима пене
обвијен Месец тоне
у дно реке, с витих јабланова,
где га је јутрос ранила Зора.

Дођи кроз блудне таласе Мора
и донеси твоју безмерну љубав,
и твоје очи, да се излечим.

Дођи кроз жуте дрхтаје Бриге
и донеси ми Часне Вериге,
и ја ћу пристати да се кајем
и да данима, недељама клечим
на хладној, каменој плочи.

Дођи и буди поред мене,
и нећу чезнути за загрљајем
само донеси очи... Ах очи!...

Душан Васиљев

Српска уметничка поезија