Мистерија
Мистерија 

Звона су поноћ куцала
када сам несигурним корацима
врата отворио окована.

Беле су свеће у чирацима
хладно ми у очи гледале;
само је једна, у дну олтара, светлуцала.

А Мрак је био мрке боје.

Ја сам у левој руци донео срце своје
а десницом сам се крстио.

И... на првом сам кораку застао:
у Храму, на сва три зида,
распети Христоси и беле Дјеве,
и остали Светитељи висе,
или стоје на каменој плочи.
Ох, страшне беху њихове контуре,
када о поноћи, од студени и од стида
пред мојим голим Срцем
у мрком Мраку ридају и жмуре
и не гледају ми право у очи.

Ох, моје срце невино!
У њему нису бесниле буре
какве овде свакодневно руше;
у мојој души чистој
нису говорили грешници мисе
каменом Христу или маланом,
(грешници који немају душе)
лажним молитвама укаљаном,
кога никада нису појмили...

Моје је срце невино и бело,
јер није грех мога срца:
Ја и Ја и Ја - 
и тек онда све остало.

Звона су поноћ давно откуцала
када сам сигурним корацима
окована врата за собом затворио.

Душан Васиљев

Српска уметничка поезија