Неименована песма Алексе Шантића 46
Алекса Шантић 

Кад свене миља драгоцјено цвијеће
    И мину пјесме што са наде звоне,
Бесвјесно кад ти мутни поглед лијеће,
    А сјетно глава на груди ти клоне,

Ти тражиш мјесто познато и мило,
    Далеко тамо од свијета и људи,
И скрстиш руке на уморно крило,
    А море туге притиска ти груди.

Ал' ти се пренеш кô из дугих снова,
    Запламти душа што у болу тоне:
Ти чујеш гласе с јатом лахорова
    Над тобом како тајанствено звоне.

Са твога лица осмејак полијеће
    И опет с вјером загрле се груди,
С таласом миља крвца ти се креће,
    А челом зрачак усхита се буди.

Пред тобом све је кô што ј' некад било,
    Ти грлиш свијет рукама објема,
А твоје око што је сузу лило
    Радостан поглед у висине спрема.

Ал' зачас опет сва чаробност мину,
    И твоме оку све је исто тавно,
Јер то су гласи што их прошлост вину
    Са мртве среће, закопане давно.
Мостар, 26. септембра 1892.
Шантићеве песме 1892.