У квргама
У кврге су ме бацили, о срама! 
Да, то је било у прастаро време. 
Јесам ли био крив? И зашто? — Тама 
Ћути, и редом сва створења нéме. 
У кврге су ме бацили, о срама!

Неко их стеже, а не видим ко је, 
Ал' чујем како шкрипе кврге гнусне. 
Под силном стегом прште кости моје, 
И крв из рана на махове пљусне. 
Неко их стеже, а не видим ко је.

Јаук и писка овуда око мене. 
У редовима црним кврге стоје, 
У њима пиште деца, људи, жене, 
Неко их мучи, а не знају ко је.
Јаук и писка свуда око мене.

Стежи, о стежи, невидљива сило! 
И немилосно кости моје мрви, 
Док најзад моје не престане било 
И не исцури кап последња крви! 
Стежи, о стежи, невидљива сило!

О, како ти се слатко смејем сада, 
Жртва се руга џелату што коље. 
Зар то врхунац мучења и јада? 
Зар ништа ниси измислила боље? 
О, како ти се слатко смејем сада!

Удри, и мучи, и притежи јаче, 
Ал' знај да неће прећи моје усне 
Ни једна речца што моли ил' плаче, 
Ни бапске клетве, ни слабости гнусне! 
Удри, и мучи, и притежи јаче, —

Ал' докле редом деца, људи, жене,
Плачу и пиште, бедни, покрај мене,
И ропски клече пред скривеним створем,
Врх писке, клетве, и вапаја њини'
Летеће мирно дух мој у висини,
Ко морска ласта над широким морем.

Милан Ракић