Љубав к роду
Мило Јововић 

Све што мене окружује,
Подражује срце моје,
И савјет ми ови даје:
Љуби, љуби Српство твоје.

Зора рујна кад заруди,
Кад је оспу зраци благи;
Дивна ми се жеља буди,
Да ја љубим свој род драги.

Уздигнем ли очи горе,
Видим небо плаве боје,
Но њем зв'језде к'о да зборе:
Уби, љуби, Српство твоје.

Тихи вјетрић, мирис цв'јећа
И птичији пој умилни,
Све ме благим гласом сјећа,
Да ја љубим свој род силни.

Звона света кад забрује,
Глас анђелски шапће тио,
И с неба ми навјешћује,
Да ја љубим свој род мио.

Муња небом кад засине
И гром пукне смртоносни,
Жеља ми се и тад вине,
Да ја љубим род поносни.

Ах! Ко не би љубио те,
Мили српски завичају!
Пун си славе и дивоте,
А подобан за ме рају.

Бар (Црна Гора), 1897. год.,  Мило  Јововић, „Голуб“, број 11. и 12., у Сомбору, 1. јуна  1902., стр. 180.
Јововићеве пјесме 1897.