Ожалошћена породица/8
ПОЈАВА VIII

ДАНИЦА, ТЕТКА

ТЕТКА (долази кроз средња врата): Где си дете, забога, што се задржа толико? 
ДАНИЦА: Па ето, нисам још ни послужила госте. 
ТЕТКА: А где су ти гости? 
ДАНИЦА: Ено их, шетају по кући, разгледају. 
ТЕТКА: Што не испише бар кафу? 
ДАНИЦА: Нудила сам их. 
ТЕТКА: Је л' наилазио, бога ти, адвокат? 
ДАНИЦА: Јесте! 
ТЕТКА: Па јеси ли му показала рачун? 
ДАНИЦА: Хтела сам, бога ми, тетка, али је то неки чудан човек. Увек разговара о другим стварима. 
ТЕТКА: Не волим, знаш, да држим туђ новац, а да не предајем рачун. 
ДАНИЦА: Да те питам нешто, тетка? 
ТЕТКА: Питај! 
ДАНИЦА: Кад ову кућу прими наследник, ми нећемо, је ли, остати даље овде у стану? 
ТЕТКА: Па нећемо! 
ДАНИЦА: А где ћемо? 
ТЕТКА: Па, видећемо! 
ДАНИЦА: Ја бих тако волела да се вратимо у онај стари стан. Била је, истина, мала кућа, али смо имали баштицу, а после, не знам, али ми се тамо допадало, можда и зато што сам скоро цело детињство провела у тој кућици. 
ТЕТКА: Та је кућа порушена још одмах чим смо се ми иселили. Има томе већ осам година. 
ДАНИЦА: А пре те кућице где смо становали? 
ТЕТКА: Зар се не сећаш? 
ДАНИЦА: Сећам се, али као кроз сан. Мало, поплочано двориште, једно дрво, и... Тада је мама још била жива, је ли? 
ТЕТКА: Јесте! 
ДАНИЦА: А тата? 
ТЕТКА: Он је давно, врло давно умро. Њега ниси могла упамтити. Али откуд данас да ме питаш о тим стварима? 
ДАНИЦА: Тако, пало ми на памет. Малопре је један од наследника говорио са мном о нашем стану, па мени пала на памет она кућица. 
ТЕТКА: Остави, дете, ту бригу; имамо доста других на врату. Него, узми тај служавник па 'ајде. Кафа се потпуно охладила, а, велиш, неће ни да је пију. 
ДАНИЦА: Па јест! (Узима служавник и полази са тетком.) Не знам зашто бих их чекала? 
ТЕТКА (оде с Даницом). 
 

Ожалошћена породица