Сонет - VIII
Милутин Бојић 

Сонет - VIII

Ти идеш од ње, ти, сунчани зраче, 

Ти си јој косе миловао, мада 

Сам ниси знао на шта сјај твој пада.
 
И њеном оку ти си дао сјаја. 

У твој се дрхтај ненадно увлаче 

Осмеси њени фини, кô тон јада 

Тих осмеха је моја душа рада. 

Зраче, жељан сам твога загрљаја, 

Јер дршћеш препун пурпурнога праха, 

Мириса њеног осмеха и даха, 

Сав око мене хоћу да се свијеш. 

Не распи живот свој случајем створен, 

У душу моју дубок дуби корен; 

Стани, јер не знаш шта у себи кријеш. 

Милутин Бојић
С