Ој!
Ој поточе, ој поточе мали,
Куда хитиш са сребрни вали?
Ој поточе, ој поточе мали!

Са сребрни, чисти твоји вали
Њојзи иди, ој поточе мали —
Са сребрни, чисти твоји вали.

Па кад одеш до драгане моје,
А ти пуштај ситне гласе твоје —
Када одеш до драгане моје.

Реци драгој, да си суза био,
Из мојег се ока изронио —
Реци драгој, да си суза био! —

Ој лаори, ој тихи зефири,
Куд летите на хлађани крили?
Ој лаори, ој тихи зефири!

Одлетите до моје драгане,
Па пуштајте речице лагане —
Ој летите до моје драгане!

Реците јој, ви лаори мили,
Да сте моји уздисаји били —
Реците јој, ви лаори мили!

Реците јој, нека драга чује,
Како моје срдашце тугује —
Реците јој, нека драга чује!

Те ће ваљда пожалити свога,
Пожалиће свога љубазнога —
Љубазнога — заборављенога!

Сетиће се на ме оно цвеће,
Па за другог удати се неће,
Моје Милче, моје зумбул-цвеће!

У Пешти,1862.

Извор 
 -. 1862. Даница. Година 3, број 5, стр. 69.

Мита Поповић