Смрт кнеза Доброслава/12
ПОЈАВА V
ДОБРОСЛАВ. Кашње враћа се ДОЈМО.

ДОБРОСЛАВ: 
Отидоше... Да ли с' ово збило?
Од куда јој онаке ријечи? 
Враг јој их је метао у уста; 
Мени једва кроз стиснуто грло 
До гдјекоја могла је да прође! 
Дојмо их је све до једне чуо... 
А шта ћ' овдје Дојмо тај? он свагда 
Радимиру више него мени 
Пријатељ је био; шта ћ' он овдје? 
Нек одлази; не требам ни њега, 
Нит' икога; нек одлази одмах. 
(Дојмо се враћа.) 
ДОЈМО: 
Јадна мати! јадна кћи! Ја не знам 
Коју од њих жалити је више. 
ДОБРОСЛАВ: 
Оче Дојмо, не жали ни једне, 
Него бјежи што брже одавдје, 
Јер проклество с неба на нас пада. 
ДОЈМО: 
Ма на коју страну с' обрнуо, 
Или жалост, или јарост видим; 
Свуд очајност црну. Мало прије 
Слушао сам кнеза Радимира... 
ДОБРОСЛАВ: 
Радимира? о њему ни р'јечи. 
Шта? његово име до вијека 
Звечати ће у ушима мојим, 
Или ће ми његов мрски образ 
Пред очима бити? Ак' он није, 
А оно је ув'јек неко његов 
Што ми дрско за петама стоји. 
Уходи се свака ријеч моја, 
Сваки поглед, и уздисај сами. 
Волио бих Бога ми бит' мртав 
Но и даље тако што да трпим. 
Оче Дојмо, дошао си згодно: 
Ти ћеш рећи том човјеку мрском 
Да је њему и свим његовима 
Овај замак затворен од данас. 
ДОЈМО: 
Ја? то никад; ја не могу, кнеже, 
Носилац му таке в'јести бити: 
Ја не могу тужном оцу рећи: 
Јединца си сина изгубио, 
А сада те 
Не пуштају ни к његовом гробу. 
ДОБРОСЛАВ: 
Ако му јв до тог гроба стало, 
Нек ископа и однесв кости; 
Њима овдје и не бјеше мјесто. 
То је само луда жеља била 
Кћери моје; ну пошто се сада 
Тако служе снисходношћу мојом, 
Крај и тому. 
ДОЈМО: 
Кнеже, знам да некад 
Разложит си и правичан био; 
Тих врлина држи се и сада. 
Каква те је обузела сумња, 
Те на мрску ту одлуку дође! 
Извршит' је нећеш, нити можеш. 
ДОБРОСЛАВ: 
А ко би ме пријечио, молим?
ДОЈМО: 
Ја, божији заступник на земљи, 
Слаб тјелесном снагом, јак духовном, 
Пред којом се поклонити мораш. 
ДОБРОСЛАВ: 
Ти ме почуј дакле; кнезу твому 
Још остављам за три пуна дана 
К моме замку приступ; узми на ум, 
Још три дана, и то, да знаш, само 
Из обзира на те; а дође ли 
И четвртог, моја ће га пушка, 
Кунем ти се, дочекат' на прагу. (Отиде.) 
ДОЈМО: 
Мир је, видим, докинут на вијек 
Међу овим неумитним људ'ма; 
Стоје један спрам другога као 
Двије зв'јери јаросне и справне 
Да прегризу једна другој гркљан. 
Радмиира ако до три дана 
Нв отргнем од крајева ових, 
И далеко са собом одведем, 
Крв ће опет пасти. Боже, Боже! (Отиде.) 

Смрт кнеза Доброслава