Вук (поема Бранка Ћопића)
Пожури лија, нечујна сјена,
паперје меко нога је њена.
Док јури тако уз гробни мук,
пред њом на стази, створи се вук.
-Гррр, куда журиш, кажи-дер ловцу;
можда си негдје пронашла овцу?
- Идем да дознам – лија све дува -
зашто јеж кућу толико чува.
-Ех, куца, трице! – вели вук зао.
-Та ја бих своју за јагње дао!
Поћи ћу с тобом јер волим шалу,
хоћу да видим јежа – будалу!

Бранко Ћопић