Грифос
Милутин Бојић 

Грифос

Tи, црвена жено, с очима од ватре, 

Страсна као море, разблудна кô змија, 

Тражиш моје хоћу, да твој жар га сатре, 

И сиктању твоме мој грч бола прија. 

Одлази, о страсна царице сатира, 

И сажежи косе и разгубај усне, 

И разлупај мрамор нимфијских кумира, 

И рашчупај недра крв на њих да пљусне. 

Дубоко у мене зарила си нокте. 

Ја у дивљем вриску чупам своје прси,
 
Гризем сама себе и јаучем док те 

Осећам где пијеш моје мушке рси. 

Измрвљен и крвав, а пијан од злости, 

Ја осећам: понор очију ме гута, 

А твој луди танац прожима ми кости, 

Твој ниобски осмех мозак ми полута. 

Целовом би једним спржила ме цела, 

Испила сву младост и дрхтање сока, 

Док би твоја дојка ледена и бела 

Голицала гробље мог спрженог ока. 

Ај, чупао бих ти усне, врат и очи, 

Смрвљену до смрти засуо те блатом, 

На надгробној твојој урезао плочи 

Грифоса праћена керувимским јатом; 

Великом и страшном клетвом из дубина 

Мртву бих те клео луд од очајања, 

Пио бих у болу и, пијан од вина, 

Јецао у поноћ песму покајања; 

Луче нове вере хтео бих да дижем 

За векове нове кô знак васкрсења, 

Ја, што кô крај сфинкса у прашини гмижем, 

Ја, сулуди Јуда палог поколења; 

Апостолским звуком симфоније једне 

Певао бих химну што умрле буди, 

Али... моје усне за уснама жедне, 

А измрвљен мозак тражи смрт у блуди: 

Дршћући те грлим руком што сва пече, 

Пропињу се теби испуцале усне, 

Душа хоће вечност пољупцем да рече, 

А крв у кап једну стопи се и згусне. 

Авај, сфинксе врели пожудних усана, 

Ти си луди демон, што љубећи дави, 

Ти си врело подне мог блиставог дана, 

Орао што жртву диже и крвави. 

1911

Милутин Бојић
Г