Скендербег/38
7. 

АТИМА дотрчи, пређашњи
 
АТИМА (ступи међу њих): Стани, Скендербеже, на кога си подигао мач? На мога оца? 
СКЕНДЕРБЕГ: Присиљен, Атимо; јер ја његове крви не желим. 
МУРАТ: Атима? 
АТИМА: О, Боже, отац и заручник немило се кољу мачевима. 
МУРАТ: Јеси ли ти Атима? 
АТИМА: Опрости, родитељу, љубов је моја према Скендербегу превелика. 
МУРАТ: Баш ти Атима, моја кћи, код душманина? 
АТИМА: Код заручника, оче. 
МУРАТ: И рођена крв против мене? (Прободе је мачем). Љуби га, док ти душа не поцрни! 
СКЕНДЕРБЕГ (који је Атиму у наручја прихватио): Атимо — Боже — Атимо моја, има ли лека? Атимо! (Однесе је у наручја). 
МУРАТ: У паклу нашла лека, где је и тражила! (Седне, слабим гласом) Мехмеде, мој се час приближује, у срцу ми пуче нешто, мени нема живота. 

Скендербег