Седамдесет анегдота/18


ЂУРА ЈАКШИЋ

1.
Године 1865 бејаше Ђура Јакшић у
крагујевачкој гимназији учитељ цртања.
Колега му је поред осталих био и 
професор математике Р. П., ваљан
наставник и пријатељ ђачки али 
у животу. —

Подстакнут од неких младих весељака,
Ђура се једном лати кичице и, уз 
срећу, изради као од шале лик,
маркирајући нарочите особине одела, 
се интересантни професор ,
као што је шешир без пантлике и
др. Таква, бојом израђена, слика би 
у прозору једног од оних дућана
којих у крагујевачкој чаршији одавно
већ нема.

Свет се стаде скупљати у 
броју; један другога на улици гласно
довикиваше, позивајући га да види слику,
а веселом разговору на рачун измаланога
лика, који је сваки одмах познао, не би
краја.

Нађоше се људи који се сетише да
су „таке ствари“ „предвиђене законом“,
и салетеше професора да „подигне .“
Овај подлегне утицају својих „“,
и одиста оптужи Ђуру. Позван
да се брани, Ђура сву одбрану сведе у
неколико речи:
— Ако је онај човек, кога сам ја ,
исти господин професор, онда ја
нисам крив: оно је — он! Ако ли онај
човек на изложеној слици није тај 
који ме тужи — онда немам на шта
да одговарам!

Ђура је био ослобођен, али је 
премештен из старе престонице,
Крагујевца, у село Сабанту, из 
у основну школу.

2.
Ђура имађаше да сврши неке 
поруке за историјски манастир .
Поред осталих слика изради
он и Милоша Обилића, давши његову
телу необично велике размере, а лицу,
у најмању руку, необичан израз.

Запитан после неког времена зашто је
тако радио, он одговори:
— Па кад је Обилић нека је и снагом
обилат.

— Али му лице казује да не мисли
много?
— Поћи с намером да се убије цар
усред његове војске, па размишљати —
не бива. Ко убија цара — не мисли ; а
ко много размишља — није Обилић! —
одговори Ђура и одбрани свој рад.

3.
У Музеју у Београду налази се и ,
доста обичан, сликарски рад — на
дасци. Слика представља сељака из Левча
у типичном оделу а рад је Јакшићев.

Постала је овако

У једној тамошњој крчми сеоској 
Ђура повећи рачун, па, не могући
га исплатити, дође на мисао да за њ 
„фирму“ газди радње. Тако је и било.
Ђура се опростио дуга, а крчмар је имао
„фирму“ која је доцније доспела и у
Музеј.

4.
Ђура је многи слободни час провео
на Сави пред гостионицом „код “,
онда нарочито познатом под 
именом Гашпара кафеџије, кога
помиње и усвојим приповеткама. Седећи
пред гостионицом посматрао је промет

путника и робе, одлазак и долазак ,
и уз то би сркутао бело вино.

Једном га приликом ту упита члан
савске полиције:
— Шта радите, Господине Ђуро?
— Ето, угађам, па никако да угодим,
— одговори Ђура.
— А шта то угађате?
— Још по ручку сишао сам овамо да
се сунчам и да пијем вина с киселом ,
па никако да угодим да и вино и
воду попијем па да идем. Претекло ми
вино — ја поручио воде. После ми 
воде — ја поручио вина. Тако 
пута, и, ево, још нисам угодио.
Претекло ми сад воде, те морам опет
искати вина — и Бог једини зна шта све
може до краја бити!

5.
Док је служио у Подгорцу, 
мучну учитељску каријеру, Ђура је
често ишао на седељке — посела у 
кућама бољих домаћина. 
се ноћу и по месечини у школу,
имао је често правих битака са псима;
тада се бранио каменицама којих је по
путу увек било препуно… Кад је, много
доцније, писао лепу приповетку „Сељаци“,

назвао је то село — Каменац. Уверавају
његови познаници да је то име изабрао
сећајући се каменица које су га толико
пута у њему одбраниле од паса…

6.
Кад је био у Пожаревцу учитељ, 
Ђура допис против ондашњега 
општинског и пошље га у 
те изиђе у „Србији“ Љ. Каљевића.
У допису се иронично говорило о 
успеху : набавио је мацке за
жене те их је наместио испред основне
школе пожаревачке! Да би показало како
је ствар доиста из публике, уредништво
„Србије“ стави испод дописа измишљено
име и презиме. Али пожаревачка 
и полицијска власт пронађу у вароши
некога старца који се зове тако, па га
узму на одговор. И ако је старац 
да није писмен, нити се меша у
јавне послове, опет буде притворен. 
за све то, Ђура оде и пријави
се власти као писац дописа. Старац би
одмах пуштен, а Ђура после две недеље
— премештен из Пожаревца.

1911.