Др (комедија у четири чина)/18
I 

ДРУГИ ЧИН 

Намештена соба у кући Цвијовићевој 

I 

СЛАВКА, ВЕЛИМИР 

СЛАВКА (за једним сточићем пише писмо) 
ВЕЛИМИР (улази и застане): Пардон, ја сам вас узнемирио! 
СЛАВКА (скупља папире): Ах, не! 
ВЕЛИМИР: Прекинуо сам вас у раду. 
СЛАВКА: Вама сам писала. 
ВЕЛИМИР: Мени? 
СЛАВКА: Вама, да. Већ три дана не могу никако да се сретнем с вама, иако долазите тако често. А да знате како ми је потребно да чујем од вас оно што неће нико да ми каже. 
ВЕЛИМИР: А то је?  
СЛАВКА: Данас је трећи дан како у нашој кући влада страшно узбуђење. Вас призивају по два пута дневно: разговори се воде у четири ока, при затвореним вратима, и све то кријући од мене. 
ВЕЛИМИР: Зашто ви, забога, товарите себе тим бригама? 
СЛАВКА: Али како да не? Пре три дана мој је отац био тако очајан да сам се ја била озбиљно забринула. По цео дан је ишао по кући, хукао је и викао једнако: Пепика. Мама каже да је и ноћу, у сну, понављао ту реч. Шта значи то Пепика? Чије је то име? Што оно толико узбуђује мог оца? 
ВЕЛИМИР (збуњено): Ја не знам. 
СЛАВКА: Па ипак ви то морате знати, ви сте извесно посвећени у све то. Објасните ми, тако вам Бога. Ја ово не могу више да издржим. ВЕЛИМИР (ћути оборене главе) 
СЛАВКА (размишља): Или, ако у тој ствари ви можда играте улогу која би вас ружно приказала у мојим очима, онда боље, немојте ми ништа казивати. Радије ћу остати у заблуди.  
ВЕЛИМИР: Ви не желите да ја ружно изгледам у вашим очима? 
СЛАВКА: Не желим! 
ВЕЛИМИР: Хвала вам, али ви ме тиме уједно и присиљавате да вам кажем оно што вам иначе не бих смео рећи, јер сам вашем оцу дао часну реч да нећу никада и никоме открити ствар. 
СЛАВКА: Ако вас везује часна реч, ја не желим... 
ВЕЛИМИР: Везује ме, али је мени тако исто стало да сачувам драгоцену привилегију, вашу жељу да останем чист у вашим очима. Рећи ћу вам, дакле, све што ће вам објаснити оно што се дешава око вас. 
СЛАВКА: Слушам. 
ВЕЛИМИР: Вама је познато да сам ја близу пет година боравио на студијама у иностранству, и да ме је за то време ваш отац издржавао? СЛАВКА: Знам.  
ВЕЛИМИР: Али не знате и то да сам ја тамо, у Фрајбургу, у Швајцарској, живео и похађао универзитет под именом вашега брате, снабдевен његовим документима? 
СЛАВКА (изненађена): А зашто? 
ВЕЛИМИР: Ваш је отац пошто- пото хтео да његов син стекне докторску диплому. 
СЛАВКА (згрануто):Како...? Зар она диплома...? 
ВЕЛИМИР: Она диплома гласи на вашега брата који никада није ни био у Фрајбургу. 
СЛАВКА: Него где је био? ВЕЛИМИР: Он? Шетао се и проводио по Европи. Потребно је било само да маркира своје бављење у иностранству. СЛАВКА: А дотле сте ви полагали испите за њега? 
ВЕЛИМИР: Да.  
СЛАВКА: Боже мој! Боже мој!То је тако ружно, тако ружно! Зато се, дакле, све то крило од мене, зато се увек говорило при затвореним вратима. А ви, зашто сте ви пристали на све то? 
ВЕЛИМИР (слеже раменима): Стидим се. Увиђам и сам колико сам био непромишљен, али ја сам ствар само с једне стране посматрао. Преда мном је била само неодољива жеља да студирам на страном универзитету; жеља да слушам велике научнике, жеља која је, с обзиром на моје сиромаштво, била само један неостварени сан. И кад ми се пружила прилика да тај сан остварим, ја сам је без довољно размишљања прихватио. СЛАВКА: Одиста без довољно размишљања, јер не видим нашто вам те студије, кад сте ви извесно остали без дипломе. 
ВЕЛИМИР: То је најмања казна која ме је постигла. Није моја амбиција никад била то парче хартије. Диплома врло често покрива незнање; знању она није потребна. 
СЛАВКА: Па ипак, затворени су вам путеви у живот. 
ВЕЛИМИР: Путеви каријере можда, али ми није затворен пут у науку, научни рад.  
СЛАВКА: То је лепа утеха, али не и одбрана за непромишљеност у коју сте упали. 
ВЕЛИМИР: И кад би било само то, ваш прекор би ми могао бити и пријатна казна, али ја сам у непромишљености ишао и даље. 
СЛАВКА: Још даље? Немојте ми говорити, не желим да чујем. 
ВЕЛИМИР: Госпођице, ја се у овом тренутку осећам као да сам на исповести, а код исповести се мора ићи до краја. (пауза) Тамо, у Фрајбургу, становао сам у једној породици која је издавала студентима собе за самце. Мајка, удовица некога нижег поштанског чиновника и ћерка, студенткиња универзитета. 
СЛАВКА (са извесном стрепњом): Лепа? 
ВЕЛИМИР: То је, можда, у овом случају, споредна ствар. Ми смо често одлазили заједно на универзитет или се враћали отуда; често ми је правила друштво или ја њој; одлазили смо заједно у музеје, библиотеке или на излете. Она је из пуке радозналости почела да учи и наш језик и необично је успевала; после две или три године она је већ била кадра да води обичне разговоре на нашем језику, а наставила је и даље да га учи.  
СЛАВКА: (са појачаном стрепњом): Значи, она се припремала за... 
ВЕЛИМИР: Тако бих радо избегао да вам не кажем све до краја... 
СЛАВКА: Реците, реците ми све! 
ВЕЛИМИР (осећајући се у неприлици): При једноме таквом састанку са њом, у једноме тренутку одсуства разума... 
СЛАВКА (са напрегнутом пажњом): Говорите, говорите даље...! 
ВЕЛИМИР: Нема шта даље! Кајање ме није могло да умири, осећао сам се као тежак кривац. Ја нисам хтео ни једног тренутка да сам пред собом будем несавестан и нечастан човек и тога дана још пружио сам тој девојци руку. 
СЛАВКА (поражена): Ви сте... 
ВЕЛИМИР: Ми смо се венчали. 
СЛАВКА (тешко тронута, не може да се ууздржи, већ покрије очи рукама и бризне у плач)  
ВЕЛИМИР (изненађен и узбуђен): Али, госпођице, забога, не разумем... 
СЛАВКА (тргне се, прибра, и немајући храбрости да погледа Велимиру у очи, покушава да прикрије стид): Извините, то је само грч, моментални грч, дешавало ми се и други пут. Није то ништа, наставимо разговор. 
ВЕЛИМИР: То је све што сам имао да вам исповедим. 
СЛАВКА(збуњено): А., дабоме...па да, то не би требало ни да вас питам... 
ВЕЛИМИР: Питајте! Зашто не? 
СЛАВКА (још бише збуњена): Па да, то је брак из љубави, и ви не... 
ВЕЛИМИР: Она је лепа, и више него то, врло симпатична женица, и можда би нас могла везивати љубав да се нисам разочарао... 
СЛАВКА: Разочарали сте се?  
ВЕЛИМИР: Да. Није требало да прође много времена па да увидим да је оно, што је код мене било непромишљено, код њих било промишљено. Можда грешим ако оптужујем и њу, девојку, али њена мајка, када је сазнала да сам син богатих родитеља, са рачунском је промишљеношћу ишла на то да ми да прилике да се ја и њена ћерка зближимо. Вероватно све оно што се десило није било у њеним намерама, али је она припремала могућност да се тако деси. 
СЛАВКА: Ја не знам треба ли да вас жалим, или...? 
ВЕЛИМИР: Из тога брака имам и дете. СЛАВКА: То је Пепика? ВЕЛИМИР: Да, то је Пепика. 
СЛАВКА: Па ипак, не разумем што је све то имало толико да узбуни мога оца? 
ВЕЛИМИР: Како што? Моја жена, која се зове Клара, пише писмо да је с дететом кренула овамо.  
СЛАВКА: Па? 
ВЕЛИМИР: Па она, уствари, није моја жена. 
СЛАВКА: Него? 
ВЕЛИМИР: Она је законита жена вашег брата. 
СЛАВКА: Како то, забога? 
ВЕЛИМИР: Ја се нисам могао другачије венчати, но под именом које сам тамо носио. 
СЛАВКА: Одиста, одиста! Сад тек разумем, сад тек разумем све! 
ВЕЛИМИР: И то је оно што вашег оца баца у очајање. 
СЛАВКА: Како да не, забога, он је имао сасвим друге планове са мојим братом. 
ВЕЛИМИР: Можете мислити у каквом сам ја тешком положају према њему, коме сам толико обавезан.  
СЛАВКА: Одиста је то очајна ситуација. Па добро, јесте ли размишљали како да се изађе из ње? 
ВЕЛИМИР: То је оно око чега разбијамо главу три дана. 
СЛАВКА: Боже мој, сад тек увиђам колико то мора бринути оца! 
ВЕЛИМИР: Ја га одиста жалим, и готов сам све учинити што могу, готов сам примити сав терет и све непријатности на себе. Зато сам и дошао: срео сам га уз пут када је са господином Благојем ишао да консултира адвоката и рекао ми је да га сачекам. 
СЛАВКА: Кад бих могла... Али шта могу ја? 

Др (комедија у четири чина)