Наслеђе
Ја осећам данас да у мени тече 
Крв предака мојих, јуначких и грубих, 
И разумeм добро, у то мутно вече, 
Зашто бојне игре у детињству љубих.

И презирем тугу, заборављам бољу, 
Јер у мени тече крв предака моји', 
Мучeника старих и јунака који 
Умираху ћутке на страшноме кољу.

Јест, ја сам се дуго са природом хрво, 
Успео сам — све се може кад се хоће — 
Да на ово старо и сурово дрво 
Накалемим најзад благородно воће.

И сад, ако плачем кад се месец крене 
С ореолом модрим низ небеске путе, 
Ил' кад старе шуме, чаробне сирене, 
Једно тужно вече злокобно заћуте,

Ја осећам ипак, испод свежих грана 
И калема нових да, ко некад јака, 
У корену старом струји снажна храна, 
Неисцрпна крепкост старинских јунака.

Све ишчезне тада. Заборављам бољу, 
А преда ме стају редом преци моји, 
Мученици стари, и јунаци који 
Умираху ћутке на страшноме кољу ...

Милан Ракић