Нечиста крв/Глава тридесетдруга
Али на томе не остаде. Томча, кад виде да га више нико не дира, још мање смеју да му поручују и прете, дакле да више није дете, него велики, одрастао, свој човек, поче опет да долази кући. Али како! Увек у ноћ, увек пијан, увек готово разбијајући капију, док му слуга Арса дотрчи и отвори. Чим сјаше с коња испред куће и уђе к њој у собу, а она стане преда њ, да га дочека, он руком по челу. И од тог силног ударца увек у руци његовој остане њена шамија и праменови косе. Али она из ината ни да јаукне. Изува му чизме. Ако се у изувању збуни, застане, он је гурне ногама и мамузама у прса или у трбух. Не гледа куд. Толико је силно удари, да се од њега два корака скљока. Опет се она враћа, опет га изува. Слуге тада морају да беже у комшилук, јер знају да ће их из пушке гађати, само ако кога примети у кући од њих. Он онда из подрума сам довлачи пиће, вино, али највише ракије. И закрвављених очију, бесан, гледајући у њу како она не пренеражена, не уплашена, него као са неком насладом све то трпи и чека да и даље продужи са њом, силом би је гонио да са њиме пије. И то много, све саму ракију, љуту, препечену, од које ће она опијена пасти у несвест, да би он њу после мучио, љубио. И то толико, да је само она, Софка, у стању да отрпи. А она је и трпела. Могао је сву убити, све јој тело изгристи, а не само прса, не би се она ни покренула, ни гласа од себе пустила! Једино што би тада и она навлаш што више пила ту ракију, осећајући како је ова пали и доводи у неко лудило од болова, насладе. 

Сутра, још у црну зору, чим би се истрезнио, одмах се дизао и одлазио натраг, у хан, село. 

Софка, кад би се, убијена и изломљена, једва дигла и изишла после тога у кућу, ушла у свекрвину собу, тамо би њу затицала, како ова сва преплашена, утучена преживелим страхом од ноћашњице, не може из постеље да се дигне. И чим види Софку повезане главе, чела, и са модрицама, она као киша плачући, говори јој:  

— Чедо, Софке! Иди, чедо. Остави га, Софке! Иди, иди од њега! 

— Ништа, нано. Ништа. Сама сам пала и сама се убила — забашурује Софка. 

— Ох, како: сама? Све сам чула, синко. Иди, иди, спасавај се. Убиће те. А ја не могу да те браним, одбраним. Зато бежи, чедо, иди од њега. 

Али кад Софка никако не хте да иде, побегне | од Томча и њих, онда она свекрва чисто побеже. Сасвим убијена и не могући Софки у очи да гледа, од стида, срама, као да је она за све то крива, по неколико дана не би је било код куће. Увек је тобож ишла на гробље, па је, враћајући се отуда, што до тада никад није чинила, наилазила неку своју сељанку, познаницу и од те тобож силом била задржавана на преноћиште и сутра на цео дан. Софку је ње више било жао него себе. Узалуд јој је Софка од свакога јела, од ручка, вечере, увек остављала да, кад дође, има шта да једе, свекрва ништа не би окусила. Чак ни саму постељу није додиривала, још мање у њој спавала, већ у куту, углу собе. И то све због тога да не би прљала постељу и гужвала је, те Софка морала понова да је намешта, и тако она, Софка, и поред толиких својих мука и још и због ње да се мучи и напреже. Овако, не лежећи у њу, не реметећи је, мислила је да уштеђује Софки труд. 

Узалуд јој је Софка то пребацивала, у јутру се на њу љутила кад би видела да опет у постељу није хтела лећи, али она једнако се изговарала: да зато није легла у постељу што јој се сан разбио, те није могла спавати. А међутим по њеној угужваној антерији, по њеној шамији, већ улубљеној, сасвим прилепљеној око врата, слепоочњача и потиљка, видело се да лежи и спава тако обучена, и то више постеље, у куту, на јастуку. Софка би на том јастуку, пресавијаном за под главу, сутра видела удубљења од њених лактова, главе, како је по њему нички грчећи се лежала. 

— Зашта, мори, нано? Зашта не легнеш, не раскомотиш се? Назепшћеш, разболећеш се — почела би је тада Софка на сав глас корети, не могући од жалости већ да је гледа тако изгужвану, изгубљену и потонулу у неки страх, трепет. 

Али она би се једнако вајкала: 

— А не, не, чедо. Лећи ћу ја, лећи. Него сам синоћ заборавила. Случајно се наслонила на тај јастук, па задремала, заспала. 
Међутим целе ноћи њу Софка чује како не спава. Тихо, да Софку не узнемири и пробуди, иде по кући, кујни, и одједном, заборавивши се, свом душом јаукне: 

— Ох, проклети! 

И само то. Ни ко проклет? Да ли цео свет или само они мушки: и Софкин отац, и њен муж, покојни Марко, па сада и овај њен син, Томча. 

Мучећи тако саму себе, једнако бежећи од куће, паде једном у постељу и брзо, за неколико дана, издахну. Томча, иако му јавише, не дође на сарану. Одмах после свекрвине смрти и слуга Арса оде од куће. Тобож оде натраг у село, да тражи и убије онога Ахмета, газдиног крвника, Док у ствари отишао и он у хан, код Томче, да се тамо над осталим слугама натреса, тражећи да га, као најстаријег, дворе и служе, те тако Софка потпуно са кућом остаде сама. И то што Софка остаде сасвим сама, не само да би горе, теже, него чак и боље и лакше, како за њу тако и за њега, Томчу. Он, нестанком материним, као зарадова се, јер се осети сасвим слободан. Од тада он је, не само ноћу, него и дању могао долазити кући и са Софком радити шта хоће. А и за саму њу било је лакше, што она, после сваког његовог одласка, готово луда од болова а највише од раздражености, сасвим је тада остајала сама и не имала да стрепи да ће је ко онакву гледати. Јер он, иако пијан, ипак се није дао преварити као други мужеви, кад је већ грли, љуби, него би напротив, у инат, да би је још више намучио, онако раздражену остављао, те би она по читаве дане и ноћи морала лежати, једнако одајући се пићу, само да би се сасвим умртвила. 

Доцније, како се причало, толико је то ишло далеко, толико је после Томчиног одласка бивала луда, не знала за себе, да би, онако пијана, ноћу падала и онда звала себи слуге. И зато су онда сви момци, што би служили код ње, морали увек бити глувонеми.

Нечиста крв