Херцег Владислав/8
ОСМИ ПРИЗОР
Херцег Владислав с пратњом улази и поздравља руком судије, ови му се дубоко клањају.

ХЕРЦЕГ (ступивши на престол):
Казујте ми, свијетла господо,
Јесте ли се у мисли сложили,
И пронашли, шта правда доноси?
ВОЈЕВОДА АЛТОМАН:
Готов стои суд у мои усти,
Што ја рекнем сви други говоре.
ХЕРЦЕГ:
Знам вас сваког од детињства мога,
И чисто вас са страхом погледам 
Што вас знадем строге а праведне.
Знам, да ће нам прије небо пући,
Нег ви рећи, што с’ с правдом не слаже; 
Знам, да вам је најмилије благо 
С душом својом у миру живити 
И са Богом незаметат’ кавге!
Ал’ сте људи, а нисте Богови.
Не питам вас, како сте судили,
Већ ми каж’те, како осећате,
Је л’ вам душа у сваком спокојна?
ВОЈЕВОДА АЛТОМАН:
Јест, херцеже, по људској памети,
А Божију човек недохваћа.
Може бити, да би многом срдцу 
Суд другчији боље се допао;
Може бити, да и твоје ухо 
Суд другчији радије би чуло:
Ал’ судија несме разбирати,
Шта б’ волела срдца несудија; 
Њега само закон руководи,
Речи закон у уста му меће!
ХЕРЦЕГ:
Ако и ко што на срдцу има,
Ил’ му с’ чини сасвим право није, 
Ил’ другчије да би боље било: 
Ид’те натраг у вашу дворану,
И наново веће започните.
Јер ил рекли ’вако ил’ онако, 
Осудили, или опростили,
Глас ваш целу земљу задрмаће.
А боље је дуже размишљават’, 
Него рећи па с’ после кајати!
ВОЈЕВОДА АЛТОМАН (гледи другове): 
Гледни редом у то свако лице,
Па ћеш имат’ најбољи одговор. 
Владиславе, знај, кад ту стоимо 
Суд изрећи судије готови,
Нисмо твои него смо Божији, 
Нисмо људи већ смо живи закон; 
Наша глава, а божје су мисли, 
Наша уста, а законске речи.
ХЕРЦЕГ (к кнезу Санку):
Нек’ доведу сужнога жупана!

Херцег Владислав