Неверство
Војислав Илић 

Неверство

Под јужним небом пољана се шири 

Проклета Богом. У пољани тој 

Нит' поток шушти, нити цвеће мири 

Нит' славуј шаље уздрхтали пој;

Росица бистра у прозорје само 

Полива земље усијану груд. 

И једног дана Богом дани тамо, 

На пољу мртвом, ниче цветак жут.

Но с дивљих страсти силних милиона, 

Осамљен жуди осуђени цвет: 

И мутно небо гордог Албиона, 

Ил' неки страни, непознати свет.

И болно клонув на мртвачке груди, 

Људскога лика што сатиру дан, 

Притаја живог — па испуњен жуди, 

Сневаше тихи, заношљиви сан.

А млади путник лутајући, жаром 

Занетим цветом уресивши груд, 

Хиташе даље с добивеним чаром 

На бурно море, на далеки пут.

И много срећних прелетеше дана 

У тавну вечност, у вечити лет — 

И хладни вали плавог океана, 

Путником бачен грлили су цвет...

септембар, 1882 год.

Извори 

 Војислав Илић: Сабрана дела, Лирско песништво 1872-1886, Вук Караџић, Београд, страна 142.

Војислав Илић