Смрт Уроша Петога/40
ПОЈАВА XIII
Царица и властела, Никша, Бојо; мало доцније с противне стране Краљевић.

 
ЦАРИЦА (Спазив сина): 
Ах! 
БОЈО: 
Убијен! 
СВИ: 
Грозно! 
УРОШ: 
Ти л' си, мати? 
ЦАРИЦА: 
Жив је, жив је! (Трчи и сагиње се к њему) 
УРОШ: 
Помоћ. 
ЦАРИЦА (гледајући рану): 
Јаох, сине! 
Мој Урошу слатки! тешку ли ти 
Безбожници зададоше рану! 
(Раскида хаљину да му је привеже. Улази хитно Краљевић, па стаје изван себе). 
НИКША: 
Ти сад овдје показат' се смијеш! 
КРАЉЕВИЋ: 
Доцкан дођох. Проломи се, небо! 
УРОШ: 
Краљевићев чујем глас... Марко... 
Твој ме отац својом руком уби.  
КРАЉЕВИЋ: 
Он! 
ЦАРИЦА (Уставши): 
Освета! ах освета, људи, 
Или ова моја крв невина 
На вас пала и сву српску земљу. 
НИКША: 
Брже, браћо, за убицом, да нам 
Утекао не би. 
(Одлази с многима), 
ЦАРИЦА: 
Ах не, амо најпр'је; помоћ! 
УРОШ: 
Доцкан... 
Бјежи, мајко... бјежи. 
ЦАРИЦА (Опет се сагиње): 
Вај! Издише. 
КРАЉЕВИЋ (баца сабљу): 
Убијте ме; најбољега цара 
Осветите на проклетом сину 
Његовога грозног убојице. 
БОЈО: 
То би било скршит' поред овог 
Још и друго племенито срце. 
ПРВИ ВЛАСТЕЛИН:
Нек угине и пометак зв'јери. 
(Неки подижу сабље; Војо стаје пред Марка) 
БОЈО: 
Бранићу га док махати могу 
Овом сабљом; и он мени једном, 
А двапут је одбранио живот 
Мому Никши. Или ме на мрве 
Исјеците, или пустите ме 
Да му вратим тај троструки зајам. 
(Сви одустају, Бојо узимље Марков мач са земље и даје му га.) 
Свој мач узми и одлази, Марко. 
КРАЉЕВИЋ: 
А за кога да га носим више
Кад не доспјех да сачувам живот 
Мому цару и мом пријатељу? 
(Ломи мач преко кољена и баца уломке) 
Већ никада нека не заблиста 
Пред очима људским. Збогом, Бојо; 
Тјеши, чувај ту јуначку жену; 
Збогом, добри и несрећни царе, 
Док узживем плакаћу за тобом. 
Ја у Прилип идем да сакријем 
Своју тугу и стид дома свога. (Одлази) 
БОЈО:
Устан' б'једна царице, па хајд'мо. 
Већ не можеш повратити живот 
У то т'јело да се сва у сузе 
Над њим стопиш, и поплавиш земљу. 
ЦАРИЦА: 
Ти си, Бојо?. Сви сте ту!... Он један 
Он је мртав!.. 
БОЈО: 
И освету иште. 
ЦАРИЦА: 
Ох ужасна дјела! видиш ли га 
Ти са неба, о животодавче! 
Видиш ли га?.. Авај! нос'те, људи, 
Испред мене тај крвави призор; 
Носите га у велику цркву 
Да га Срби још једанпут виде. 
(односе Уроша) 
Ох Урошу! — Ето, све је прошло. 
Ја већ немам мог Јединог сина, 
Немам никог. И лавица сад би 
Од жалости прољевала сузе; 
Али ја ћу тако урликати 
Да ме чује свијет, сав колик је, 
Да се згрозе нада мном небеса, 
Да и црни заплаши се пак'о. 
Рат и пустош нос'мо на све стране, 
До кољена газимо у крви, 
У пепео граде обраћајмо; 
Преврнимо земљу свуколику. 
Да ни један у њој не остане 
Жив Мрњавац. Чусте ли ме, људи? 
Ја сам вођа тој ужасној војни; 
Ко је са мном? 
БОЈО: 
Сви, царице. 
СВИ: 
Сви смо. 
БОЈО: 
Кунемо се овом правом крвљу 
Која јоште пред нама се дими 
Да нећемо оставит' те никад. 
НИКША (Ушав): 
Заклетви се и ја придружујем. 
БОЈО: 
Шта би, Никшо? 
НИКША: 
Утече ми крвник; 
Спасао га војевода Срећко, 
Који стиже овај час. Ал' ништа, 
Сл'једићу га и до врата пакла. 
ПЛЕМИЋ (Ушав): 
Сви напоље; Гојкова се војска 
У даљини види. 
БОЈО: 
Придружимо 
И грађане оружане себи, 
Па му одмах пођимо на сусрет. 
ЦАРИЦА:
А у мраку који већ наступа 
Нека пламен овог клетог двора 
Крваву нам освијетли борбу. 
БОЈО: 
Двор спалимо. 
НИКША: 
Дајте зубље. 
СВИ (Одлазећи): 
Зубље 

(Пада завјеса.)

Смрт Уроша Петога