Мисао (Милан Ракић)
Ја поимам добро неминовност зала, 
Склоп целог живота, са тугом и бедом, 
Ја знам шта је судба свију идеала, — 
Моје знање видиш на лицу ми бледом.

Али знам и узрок зашто тако бива, 
Јер прошао нисам кроз живота хуку 
Склопљених очију и скрштених руку: 
Кад срце запишти, мисао је крива!

Кад се спусти вече, и врх тамних њива 
Беличасте магле облачци се гоне, 
И с торњева старих стане да се слива 
Звук побожних звона што вечерње звоне,

У час кад завлада мир крај мене широм, 
И шума заћути, и занеми врело, 
И уморно моје намучено тело 
Зажуди за слатким одмором и миром,

Мисао се јави! Као звер ме зграби 
И понесе собом у пределе суза, 
Гуши ме, а моји напори су слаби 
Да се сатре ова похлепна медуза!

Она господари! Ја сам ко Мазепа, 
Привезан на коњу, у дубокој ноћи, 
Што гледа за степом где промиче степа, 
Без наде, без даха, без воље, без моћи,

Сатрвен и сможден, у очима страва —
Разјапљена уста, али грло неми —
Сам, једина душа испод неба плава,
Сам на бесној мисли што у пропаст стреми!

Тако влада она! Њен загрљај ране 
Ствара, кости ломи ко да су од стакла... 
Смрвљеног ме пусти када зора гране 
Из црних дубина разјапљеног пакла ...

Милан Ракић