Вечер
Вечер

Крај прозора оба седијасмо 
Безазлено, поред цвета цвет:
На небу је залазило сунце,
Улицама врвио је свет.
Из ведрога, мириснога неба 
Шевин, звучан, орио се глас; 
Пламенови вечерњега неба,
К’о дах неба, златијаху нас.

На лицу нам трепетали смеси;
Реч звонила к’о птичији клик;
Сласт мекано срце разиграла; 
Врелим жаром горео нам лик.
Ти сањао, ја зборио много,
Причао ти — ох, ал’ Боже шта? 
Огрејано, безазлено срце 
Много, много говорити зна.

Тад’ улицом мину спровод тужан — 
Беше л’ момче, или старац сед?
Ја ућута, ти шапнуо тихо:
„Једном ’вако и на нас ће ред”... 
Код прозора ево и сад стојим,
На заходу онај румен сјај:
Ја уживам вечерње блаженство, 
А ти, друже, већ одавна рај.

Напомене 

 Рукопис

Извори 

 Милорад П. Шапчанин: Целокупна дела, Књига друга, страна 82-83. Библиотека српских писаца, Народна просвета.

Поезија Милорада Поповића Шапчанина
Милорад Поповић Шапчанин