Херострати
Умрло је време покопало барде, 
У разритом врту нестало је стаза, 
Спавају хероји, труну алебарде, 
А с магленог врха крупан снег се сплаза. 

И све ми се чини то смо негда чули
И чекамо дан да златне кише пљусну; 
Само нема Прошлост своју децу хули,
Док Будућност празна тутњи као у сну. 

Уморно је сунце стварања и нада, 
А дубока поноћ гробнице расклапа, 
Прошлих дана крај нас тече маскарада, 
Где Ум, трошни старац, Сумњом се поштапа. 

Сва та прошлост свој је одиграла танац: 
Вратити се неће. Ми, синови њени, 
На путањи блатној непознат смо странац, 
Наш хор слаб је њине трубље да замени. 

Страх нас је од сунца, ноћ нас ужасава,
А Молох зажарен целу вољу гута. 
Куда из тамнице са седморо брава? 
Куда док нас Минос у ланце не спута? 

Изнад наших глава леден ветар брише,
Залуд наша длета и напори дуги:
Ни рушити ништа ми немамо више, 
И храмове већ су порушили други. 

Плачемо кад поноћ пред очи нам навре, 
Стид нас да без венца мремо у осами, 
И дижемо с муком горостасне лавре, 
Да бисмо их свесно сагорели сами. 

О докле ће тако иронија мозга 
Лутати и мрети попут снежна прама! 
Лозама је нашим саломљена розга, 
У буктињи нашој нестало је плама: 

Херострати ми смо без факље, без храма.

Извор
1912. Звезда, бр. 1. стр. 76-77.

Х