Систематски речник српскохрватског језика (1936)/Правописно упутство


ПРАВОПИСНО УПУТСТВО
прописано од Министарства просвете

ПРВИ ОДЕЉАК

-{I}- Азбука
§ 1. У српскохрватском књижевном
језику обе су азбуке, ћирилица и ,
равноправне. Латиница ће се
употребљавати онако као се и 
по школама у западним крајевима
нашег народа употребљавала; а 
онако како ју је Вук уредио.

§ 2. За обележавање самогласничког
„р“ испред или иза самогласника —
може се употребити апостроф: умр’о,
утр’о, простр’о, гр’оце, сур’жица; 
сугласника или између 
самогласничко се „р“ не 
никаквим нарочитим знаком: рђа,
врх.

§ 3. Разлика је између ћирилице и
латинице и у томе што се у латиници
за три гласа који се у ћирилици 
сваки по једним знаком, за љ,
њ и џ, употребљавају по два знака: за
-{љ}- — -{lj}-, за -{њ}- — -{nj}-, за -{џ}- — -{dž}-. Глас -{ђ}-
има у латиници знак -{đ}-.

-{II}- Писање великих и малих слова
§ 4. Имена лица, народа и имена 
пишу са великим почетним :
Сима Милутиновић, Петар 
Његош, Хајдук-Вељко, 
Марко, Јован Ђак.

Када се уз име наводи и занимање,
титула и сл., онда се ти називи, ако
не улазе у име, пишу малим словима:
Смаил-ага, краљ Милутин и сл.

§ 5. Великим се словом пишу и имена: 
богова, звезда и животиња (кад
их имају).

„Бог“ у значењу хришћанског бога
пише се великим словом; а као 
име — малим (на пр.: У 
религијама различни су и богови).

§ 6. Присвојни придеви на „ов“,
„ев“, „љев“, „ји“, „ији“, „њи“ и „ин“
од речи које се пишу великим 
словом — такође се пишу 
почетним словом: Мирослављево
јеванђеље, Кочина крајина, Маркова
сабља.

§ 7. Географска имена, било од 
дела било од више делова, пишу
се великим почетним словом свих 
или полусамосталних 
својих.

Придеви од таквих имена пишу се
малии почетним словом.

Балканско Полуострво, ,

шар-планински, Београд, ,
Дуго Село, дугоселски.

§ 8. Раздвојено писање засебних 
ових имена зависи од тога: да
ли се њихови саставни делови 
као засебне речи и облици или не
осећају. Када један део има свој 
облик (акценат), али у 
остаје непроменљив, он се са
другим делом везује цртицом (Дуго
Село: у Дугом Селу; Шар-Планина:
на Шар-Планини).

§ 9. Иако се називи народа и 
градова, области и сл. пишу
великим почетним словом, придеви од
њих изведени пишу се увек малим:
Србин — српски, Сремац — сремачки,
Загрепчанин — загребачки и сл.

§ 10. Само почетним великим словом
пишу се сви називи установа, улица,
књига, листова, празника.

Горски вијенац, Српска краљевска
академија, Нова година и сл.

Када се од ових назива могу 
придеви, они се пишу малим :
Божић — божићни и сл.

§ 11. У називима у којима поједине
речи могу мењати место, само се 
реч пише почетним великим .

Таковска улица или Улица таковска,
Врачарски срез или Срез врачарски,
Београдска општина или Општина 
и сл.

§ 12. Када се називи скраћују у 
једну реч, онда се та реч пише почетним
великим словом: Општина место 
београдска, Академија место
Српска краљевска академија.

§ 13. Све друге категорије назива и
речи пишу се малим почетним словом,
како идејних и других покрета, ,
тако апстрактних или збирних 
које значе народ; називи 
потичу од заједничке ,
заједничких културних, верских
и политичких обележја итд.; називи
годишњих времена, месеца, дана и 
и т. д.: источно питање, ,
српство, србадија, Француска ,
хришћанин, фрањевци и сл.;
лето, март, понедељак итд.

§ 14. Речи из почасти употребљене
у непосредном обраћању пишу се 
почетним словима: Ви, Ваш,
Господине, Краљу, Господине ;
тако исто и при употреби :
Његово Величанство, Њ. Светост.

§ 15. Када се ове титуле скраћено
наводе, и тада се пишу великим .
На пр. Њ. В. Краљ или само
Краљ у томе смислу; Патријарх у 
Њ. Св. Патријарх, Свети Отац 
или Папа. Тако исто и када се по
занимању наводи једно лице. На пр.
према одлуци г. Министра просвете
и сл.

-{III}- Подела речи на слогове
§ 16. Самогласник се везује са 
који му претходи, ако га
има, у један слог, иначе сам 
чини слог; у почетку речи 
или сугласничка група са 
самогласником чини слог; на 
речи сви се сугласници додају 
са самогласником или само само
гласнику који је пред њима: мо-ти-ка,
стра-жа-ра, вла-да-о-ца, и-но-ко-сан
власт, ми-лост, о-си-он.

§ 17. Група од два сугласника у 
речи чини слог са 
који је иза ње у ова два случаја:

а) када је први сугласник с, ш, з, ж,
а други ма који сугласник нашег :

ла-ста-ви-ца, по-ве-смо, ,
пле-снив, ка-зни-ти, из-да-шно,
бра-шно;

§ 18. б) када је други сугласник л,
љ, р, в, ј, а први ма који од осталих
сугласника (тј. када на првом месту
није један од поменутих сугласника:
л, љ, р, в, ј): све-тлост, па-жљив, ,
сва-ка-кво, ка-кво-ћа, о-ру-жје,
ии-шји; али: хал-ва, мар-ва, бор-је
ор-ла, слав-ље, хај-вар.

§ 19. Од овога се правила 
речи у којима је иза сугласника в
и р слог је од ѣ (јата): у њима (вје)
и (рје) чини један слог. На пр. ,
го-рје-ти, по-вје-смо и сл.
(исп. у источном говору: ко-рен-чић,
го-ре-ти, по-ве-смо и сл.)

§ 20. в) Сви се остали сугласници
у групама од два сугласника у 
речи раздвајају, тако да први 
слогу пред њим, други слогу за
њим: прав-да, кај-си-ја, леп-ши, ,
воћ-ка, лак-ши, диг-ну-ти, .

§ 21. Када је у групама сугласника
у средини речи више од два ,
поступиће се по правилима б)
и в), полазећи од последњег :
црп-сти (с и т иду заједно, а
п и с се раздвајају); рот-ква (к и в
иду заједно, а т и к се раздвајају);
је-згро-вит (р и г иду заједно, з и г
иду такође заједно, дакле, сва три 
иду заједно) и сл.

§ 22. Када су речи од више делова,
делови у почетку речи који се 
као засебне речи или као делови
речи са засебним значењем — 
се без обзира на горња правила:
нај-од-луч-ни-ји, ис-те-ра-ти, .

§ 23. У случајевима када се 
почетнога дела речи губи, онда
се речи деле по општим правилима:
и-си-са-ти, и-ше-та-ти и сл.

§ 24. Када се почетни део речи не
осећа више као део са засебним ,
он не потпада под правило у
т. 22, већ се речи са таквим почетним
деловима деле на слогове по општим
правилима: о-те-ти („от“ се не осећа
више као предметак); у-зе-ти (овде се
„уз“ не осећа као предметак); ;
ра-зум (а не раз-ум) итд.

-{IV}- Одвојено и састављено писање речи
§ 25. Принципи одвојеног и 
писања речи у нашој су 
књижевности утврђени. Заједно
или састављено пишу се они делови
сложене речи који у сложеници губе
своје самостално значење или којих
се облик изван сложенице изгубио:
сутра, ономадне, убудуће, заиста итд.
Овде ће бити напоменуте само неке
појединости.

§ 26. Свезу еда треба писати као
једну реч.

§ 27. Иако се упитно ли пише 
од речи уз које стоји (да ли,
писа ли и сл.), у неголи, камоли, толи
треба га писати састављено, јер се у
њима изгубило значење упитне речце.

§ 28. Одречно хоћу треба писати
као једну реч, дакле, нећу, нећеш, 
итд., исто онако као што се пише
одречно јесам и имам: нисам, немам.

§ 29. Свезу иако = премда треба
разликовати начином писања од две
засебне свезе и ако; на пр.: Иако је
живот тежак, и најнесрећнији жели да
га продужи; али: И ако не буде 
време, изаћи ћемо у поље.

§ 30. Год има два значења и 
употребу: „дистрибутивно“ ,
са одвојеним писањем год (које
има тада и свој засебни акценат): Ко
год зна, нека каже, и „неодређено“
значење, са састављеним писањем са
речју којој даје такво значење: ,
когод и сл. (тада год нема 
акцента: Ако когод зна, нека ).

§ 31. Када се у сложеним речима
једним делом одређује други, тада се
оба дела пишу заједно: ,
српскоправославни, ,
мркожути, многопоштовани.

Овде треба ставити и придев 
или српскохрватски.

§ 32. Када у сложеним речима 
делови значе засебне ,
између њих се ставља везица: рат; Француско-српски ;
црно-жута застава (са 
бојама црном и жутом) и сл.

§ 33. Прилошко по чува своје 
писање само онда када чува своје
засебно, дистрибутивно значење, на
пр. по који пут? по десет лута итд.
Али када је значење у вези ,
па је добивено значење којим се
само или појачава или ограничава 
речи којима се то по додаје,
онда се пише саставаљено са дотичном
речју: понеки = неки, покашто = ,
повелики (прилично велики), 
и сл.

§ 34. Има целих израза који су 
сложенице; тада их треба 
као једну реч. На пр.: уосталом,
углавном, поготову, уопште, богзна
какав, пошто пото, кадикад, будзашто
напослетку, отприлике итд.

§ 35. Али када се саставни делови
израза осећају још као засебне речи,
они се тако и пишу, и поред тога што
израз почиње добијати значење: једне
речи: чији му Драго, који му драго,
на жалост, на пример, без сумње, у
сусрет, од прилике до прилике и сл.

§ 36. Тако исто у скамењеним 
који значе једну реч, делови се
не одвајају чим се не осећају као за
себне речи: оченаш, Сокобања, 
(2 п. јд. Бањалуке; али се може
писати и Бања Лука; тада има у 2 п.
Бање Луке итд.)

§ 37. Када уз подне стоји предлог,
он се пише одвојено: око подне, у
подне, пре подне, после подне. То
бива и у оним случајевима када 
добијати такви изрази именичко
значење: цело пре подне, свако по
подне.

ДРУГИ ОДЕЉАК

-{V}- О самогласницима
§ 38. Треба пазити на правилно 
е и и код глагола на ети и на
ити.

§ 39. У неким именицама л у 
лац (жетелац, неваљалац и др.), 
се непостојано а губи, даје о: ,
жетеоцу (2 п. мн. жетелаца, 1
п. јд. жетелац); у другим се речима л
задржава увек: неваљалац, неваљалца,
неваљалцу и сл.; али никако не иду
у књижевни језик облици жетеоц, 
у 2 п. мн. и сл., ма да се у 
много употребљавају.

§ 40. Када се л код придева испред
н не претвара у о, онда оно остаје 
у целој промени: сталан,
стални, стално, стални и сл.; када се
претвара у о, онда остаје у њима о у
целој промени: мисаона, мисаон, ;

смеона, смеон и сл.; осиона, ,
осиони и сл.

§ 41. У другим речима где није ,
нарочито ће се напоменути (сеоски
и селски итд.) у прегледима 
грађе.

-{VI}- Књижевни изговори
§ 42. У књижевном се језику 
два изговора: источни, у којем
се стари глас „ѣ“ замењује гласом е,
и јужни, у којем се „ѣ“ у дугим 
замењује гласовном групом
ије, а у кратким — гласовном групом
је.

§ 43. Отступања у источном 
од поменуте замене „ѣ“ гласом е
допуштају се у овим случајевима:
а) нисам, ниси, није итд.;
б) у компаративима као старији;
в) у имперфекту као плетијах; али
тамо где је у основи „ѣ“- остаје е:
смејах, смејах се, умејах и др.; такво
је и бејах;
г) у другим облицима у којима 
изговор има и их и ијех, тих и
тијех и сл., источни има и (тих, ).

§ 44. За јужни изговор вреде ова
ограничења:
а) у 2 п. мн. је се не дуљи у ије,
већ остаје као је („је“ дуго): мјесто,
мјêста и сл.;
б) од два могућна наставка у 
изговору код заменица и :
ијех и их, ијем и им, ијема и има
— треба употребљавати само облике
са и: их, им, има; добрих, добрима
и сл.
в) у облицима где се је дуљи испред
сугласничке групе у којој је први 
м, н, њ, л, љ, р и в, — јат
се не претвара у ије, већ остаје као
је („је“ дуго): придјевак — придјевка;
видјети — видјевши; кољено — ;
г) у хипокористичким се облицима
је дуљи такође у је, а не у ије: :
дје́ва; дјед — дје́до; дјевер —
дје́ша; затим и у овим речима: 
(према вјештица), замје́рати (
за̀мјерити).

§ 45. Када се је од краткога јат 
иза сугл. р, онда се ј губи: :
на̀предак; бријег: брегови;
пријек: пречи;
али у рјечник, рјечит, рјечица, ,
рјешавање, рјеђи и код 
глагола у основи — остаје је (као
горјети, старјети и сл.).

§ 46. Кад се кратко јат находи 
о или ј, оно прелази у и: цио,
гријати и сл.; али ипак има: јео и ио;
врио (глагол) и врео (придев).

§ 47. Гласовна група је од 
јат када се нађе иза т или д — не
спаја се са тим гласовима у ћ и ђ, већ
остаје неизмењена (тјерати, дјевојка).

§ 48. Када се је од јат находи иза
л и н, оно се спаја са тим гласовима
образујући умекшане гласове љ и њ,
иако се љ и њ у латиници пишу са
два знака: љепота, његовати и сл. —
-{ljepota, njegovati.}-

§ 49. Месна имена и лична 
у којима је било јат пишу се 
како се изговарају у крају у којем
су поникла: Београд, Пљевља, Сплит
итд.; али ипак треба писати: Ријека,
Осијек.

-{VII}- Писање гласа „ј“
§ 50. У речима изведеним од речи
са гласовном групом -иј- у основи — ј
се не пише када се у изведеној речи

-иј- налази пред сугласником: убијати,
убица, убиство и сл.; Шумадија — ,
Илија — илински и сл.; 
када је реч изведена придевским
наставком — ски, допуштају се, 
утврђеном обичају, два начина:
без сугласника ј и са тим .
Дакле: шумадиски = ,
теориски = теоријски и сл.; о
наст. ијте и сл. в. т. 53 б.

§ 51. ј се чува у групи иј када се
находи пред самогласником; када се
иј находи испред и, може се ији 
и као и: тестија — тестијица и
тестица; Илија — Илијић и Илић; 
— Терзијић и Терзић.

§ 52. Када се у речи находи у 
„ј“, оно се чува и у изведеној 
пред самогласником или у :
Радоје: Радојица, издаја: ;
сјај: сјајити, отсјајивати; калај: ,
а према овоме и: ограјисати,
саплајисати, Марија: Маријом, Италија:
Италији и сл.

§ 53. ј на крају речи, према 
обичају, у групи гласовној иј
пише се у овим случајевима:
а) у туђим речима: гениј, критериј
и сл.;
б) у зап. начину од једносложних
глагола са и у основи: биј, пиј, миј
и сл.; одавде се иј преноси и у :
пијмо, бијте итд.

§ 54. Када се самогласници а, о, у, е
находе у нашим или страним речима
испред и, а не потпадају под правила
изнесена у т. 52, онда се међу тим
самогласницима и самогласником и не
пише ј: таин, даире, наиме, 
се и сл. Али када је на првом 
самогласник и, а иза њега су 
самогласници, тада вреде друга
правила. Ушло је у обичај да се ј 
пише сем када је иза 
и самогласник о, дакле: ија, ије,
ију, али ио: специјални, талијански и
сл.; али: иоле, носио, водио и сл. У
облицима као Маријом, Италијо, 
чување ј иде по т. 52.

§ 55. Присвојни придеви на ји како
се  тако се и пишу: ји и ији.
На пр.: Божји = Божији; врапчји,
врапчја, врапчје = врапчији, врапчија,
врапчије и сл.

§ 56. Присвојне заменице имају 
облике на ији, ија и сл.: чији,
свачији, чија, свачија и сл.

§ 57. У страним речима које се 
са е, додаје се ј испред е само
онда када је оно према изговору :
Јерина, јерес, Јелена, 
итд.; али када су речи 
у скорашњије време и када се,
према изговору, употреба сугласника
ј колеба, он се не пише. Дакле: ,
еспап, ексер и сл. Све овакве 
треба означити у прегледима
правописне грађе.

-{VIII}- Писање „ћ“ и „ч“, „ђ“ и „џ“
§ 58. У књижевном се језику 
правилно употребљавати гласови ћ
и ч, ђ и џ. Међутим у нашем се 
у различним крајевима ти 
неправилно изговарају: или се ћ
и ч изговара као ч или се оба гласа
изговарају као ћ; тако се исто ђ и џ
изговарају понегде као ђ или оба као
џ. Зато је потребно да употреба тих
гласова буде исцрпно обрађена у 
правописних правила.

-{IX}- Писање гласа „х“
§ 59. Вук Караџић у прво време,
свога рада није писао х, пошто се
тај глас не изговара у његову крају;

али доцније, када се уверио да се у
неким крајевима наше земље (у делу
Црие Горе, у Б. Которској и у ,
затим у чакавском 
и кајкавском) тај глас изговара, он
га је увео у књижевни језик (од 1836
год.), и отада је тај знак саставни део
нашег правописа.

§ 60. Вук је сматрао да х треба
писати тамо где му је по етимологији
место; али, стварно, оно се могло 
тамо где га имају они наши 
који су сачували, са гледишта
етимологије, правилну употребу тога
гласа.

§ 61. Од тога је докраја уведено
само понешто. Вук сам није 
х свугде где му је место, иако
је сматрао да је потребно 
га потпуно правилно. Тек је Ђ.
Даничић у својим „Коријенима“ (1877)
показао где га ваља писати; а то је
допуњено, и још се сада допуњава, у
великом Речнику хрватскога или 
језика Југославенске академије.

§ 62. Правописне књиге, које су се
у западном делу нашег народа јавиле
раније него у источном, прошириле су
у западним деловима наше земље 
употребу тога гласа знатно 
него што је она била проширена у
источнијим деловима. Отуда је дошла
извесна неједнакост у употреби тога
гласа у различним културним 
нашим. То је учинило да се сада
не може одједном извршити потпуно
уједначење различних 7 начина писања,
а, с друге стране, тако исто је 
одустати од правилне употребе
тога гласа, када њу траже и принципи
Вукова правописа и њено готово 
остварење у једном делу нашега
народа.

§ 63. Из овога стања употребе 
х у књижевном језику истиче ово
ограничење.

Глас х пише се у речима тамо где
се употребљава у народном језику са
правилном употребом тога гласа, а где
није прешао непосредно у какав 
глас.

Према овоме, немогућно је вратити
х у речима као марва, твор и сл. у
којима је х прешло непосредно у в.

§ 64. У именима лица и називима
места треба са гласом х поступити 
како је поступио дијалекат у 
су те речи поникле. Дакле: Мијат,
Тетово, Ливно, Авала итд.

Само у случајевима када је веза
назива места или имена лица врло
блиска са каквим апелативом у којем
се х употребљава, глас х треба :
Ораховица и сл.

§ 65. У извесном броју случајева
немогућно је вратити х: када су се
извршили гласовни процеси који то
спречавају или кад се те речи не 
у дијалектима са 
употребом тога гласа: одланути
(исп. лакнути и сл.), труо, трула (
од трухао после губљења х —
труо, а од њега трула итд.; трунути),
милети.

§ 66. хв се изговара у говорном 
као ф, а тако исто и у већини
дијалеката; али књижевни језик 
да се свугде пише и изговара 
хв: хвалити, хватати, хват итд.

§ 67. У неким речима меша се к и х
пред сугласницима. Њихово је 
каткада спорно. Треба писати х у
дрхтати, а у осталим речима к: 
се и сл.

§ 68. Правило изнесено у тач. 63

вреди за цео књижевни језик. Али има
случајева за које се морају допустити
гласовни дублети, пошто су се по 
гласовном саставу речи појединих
говора знатно удаљиле, а добиле су
у књижевном језику дугом употребом
подједнако право грађанства.

То су речи у којима је х својим
давнашњим испадањем повукло за 
гласовне процесе који су на 
старог х развили друге гласове
Тако је место х добивено ј или в или
(сажимањем) нови вокал (од два у
— једно итд.). Тада се допушта 
писање: поред писања речи са х
могу се речи писати са ј или в или са
каквим самогласником добивеним .
Али то се све допушта 
онда када се реч са правилним х
није још сасвим одомаћила у 
језику: проха = проја, кухиња =
кујна, кухати = кувати, сух = сув,
сувљи.

Према томе у снаха (иако се чује и
снаја и сна) и сл. мора се х писати.

§ 69. Ово вреди, у потпуности, и за
стране речи у којима је првобитно 
х: буздохан = буздован, хендек =
јендек = ендек, сахан = сан, мухур = мур, махала = мала.

§ 70. У позајмљеним речима из 
језика, у којима се х 
и не изговара, оба се начина :
хисторија = историја и сл.,
Хомер = Омир.

§ 71. Тамо где је х ишчезло у 
говора не оставивши никаквога
трага, тако да је успостављање х, 
горњим принципима, потпуно и
могућно и оправдано, глас х се мора
писати. На пр.: хлеб, хладовина, ,
дахнути и сл.

ТРЕЋИ ОДЕЉАК

-{X}- О групама самогласника
§ 72. Два самогласника у сложеним
речима када се једна реч једним ,
а друга — другим почиње, 
се без икакве промене: се, суочити се и сл.

§ 73. Када се групе самогласника
нађу у средини речи или на крају, оне
се сажимају, ако су једнаки :
со (соо), во, коца итд., сем у
сложеницама као црноок и сл.; иначе
се оба самогласника пишу: као, ноле,
беочуг, јаук, беут итд.

§ 74. Када је први самогласник и, а
други који му драго само не о, онда
се по т. 54 између самогласника 
ј: пријати, пријањати, дијалект
шпијун итд.; али: носио, иоле итд.

§ 75. Када је други самогласник и,
а први који му драго други ,
они се ничим не раздвајају; исп.
т. 52 и т. 54.

-{XI}- Удвајање сугласника
§ 76. Удвојени сугласник допушта
се само у суперлативу када се 
нај налази пред речју која се
почиње сугласником ј: најјачи, 
и сл.

-{XII}- Једначење сугласника по звучности
§ 77. Сугласници у групи једначе се
по звучности тако да се први 
управља према другом; ако је
други звучни, мора бити и први; ако
је други мукли, мора бити такав и
онај који је пред њим.

Ово је правило тако дубоко ушло
у основицу књижевног правописа да
није потребно за њ давати никакве

примере. Али има једно једино 
у овом правцу које треба 
поменути.

§ 78. Када се сугласник д находи у
речима пред наставком ски или ство,
он се у писању не мења: Београд: ,
град: градски, господа: 
и сл.

Према стварном изговору у већем
делу нашег народа ваљало би у овим
речима писати цки, ство; али како је
од Вука до данас било у искључивој
употреби писање дски, а често се 
и дство, тако да је у томе 
уједначеност, допушта се то
писање и даље, иако се оно противи
правилу о једначењу сугласника у 
групама.

§ 79. У свима другим случајевима
врши се једначење по звучности и 
д као и свих осталих .
На пр. отсећи, отшетати, ,
потчинити, претседник и сл.

§ 80. Према томе, неправилно је 
неизмењене друге звучне
сугласнике пред ски или ство, као
што се каткада чини. Треба писати
воћство, а не вођство, бекство, а не
бегство и сл., уколико се те речи у
књижевности уопште употребљавају.

-{XIII}- Групе различитих 
§ 81. Када су сугласници различни
по другим особинама, а не по ,
они остају неизмењени у група
ма:
а) зљ, сљ, зњ, сњ у вези предметка
са глаголом: разљутити, иљубити и
сл. (а не ражљутити, ижљубити и сл.);
б) ћн (а не ћњ или тњ или тн): ;
в) ћњ: воћњак (а не вотњак и сл.);
г) ћц (а не јц или ц): жећца, ноћца
и сл.

§ 82. Када се врши прелаз нп у мп
у засебним речима, то треба нарочито
означити у прегледима правописне
грађе (стрампутица, зелембаћ, химба
и сл.; али једанпут и сл.).

-{XIV}- Губљење сугласника
§ 83. Када се у речима стичу 
сугласници, неки се од њих у
нашем изговору губе, тако да се они
по правилу и не пишу.

отац: оца (од отца): очевина (од
отчевина), додатак: додаци (од ),
уметак: умеци, судац: суца (од
судца) и сл.

§ 84. У будућем времену не треба
писати т или ст: писаћу (а не писат
ћу), пашћу (а не паст ћу) и сл.; али:
ја ћу писати, доћи ћу и сл.

И у писању будућег времена није
било уједначености, већ се у једном
делу народа писало искључиво ,
пашћу и сл., а у другом — писат
ћу, паст ћу и сл. И поред свих 
које има за себе чврста 
каквог правописног начина у 
делу нашег народа, и овде се
као заједнички начин писања морало
узети оно што се налази у изговору
и што има непрекидну правописну
традицију од Вука до данас, а за што
говоре и методолошко-школски .

§ 85. Пред наставком ски и ство
пред којим може у говору д или т
испасти, оно се увек пише: градски,
братски (исп. и т. 78), господство,
братство.

§ 86. Испред гласовне групе шт не
пише се „т“ у овим и њима сличним

речима: госпоштина, кашто, рашта,
хрваштина.

§ 87. Када се наставак ски находи
иза основе на сугласник ћ, — с се не
пише: никшићки, тршићки, пећки и сл.

§ 88. У наставку ство када је пред
њим ћ, с се задржава: могућство, 
и сл.

§ 89. Речи као пшеница, птица, 
и сл. не треба писати без 
п.

§ 90. Место старијих облика тко,
сватко, нетко у савременој су 
употреби: ко, свако, неко и сл.; 
ће се њима и дати првенство: ко
(тко), свако (сватко), неко (нетко)
и сл.

ЧЕТВРТИ ОДЕЉАК

-{XV}- Интерпункција
§ 91. Употреба већине знакова за
интерпункцију већ је утврђена у 
књижевном језику, тако да ту
нема знатнијих разилажења (на пр. за
употребу тачке, знака почивке, ,
питања, наводиог знака итд.); али
у употреби запете има знатних .
Зато ће се напомене у овом 
тицати само запете (зареза).

§ 92. Као основица у овом излагању
послужиће интерпункција Вукова (у
Новом завету), уколико је он у њој
доследан. Тамо где није, прописаће се
правила у смислу оних правила којих
се он чврсто држао. Али, по себи се
разуме, његова је интерпункција 
овде својим унутрашњим
странама: да се утврде општи 
које треба доследно применити
у појединостима.

§ 93. Основни је принцип ове :
да по њој читалац што 
разуме смисао пишчевихћ речи.
Према томе, оно што је по 
вези блиско везано у језику не
може се цепати запетом; а оно што
стоји напоредно, без непосредне ,
одваја се запетом.

§ 94. Свезе везују речи и реченице
према ономе односу који је међу 
или међу реченицама и када су
без свеза; према томе има свеза које
показују блиску унутрашњу везу 
речима или реченицама и не 
се запетом; али их има које 
речи и реченице које би иначе
самостално стајале, тада се одвајају
запетом. Из овога се види да за 
вреде иста правила која и за однос
речи и реченица без свеза. Тако исто
реченице са свезаиа могу бити ,
могу се набрајати, могу бити у
инверсији; у свима тим случајевима,
као и реченице без свеза, оне се 
запетом. Могу се свезама које
обично стоје уз реченице које се не
одвајају запетом — каткада уводити
у какву разгранату реченицу и какве
самосталне реченице; тада се, ,
одвајају запетом. За то не треба
овде наводити примера, јер се то и
по себи разуме (исп. ипак неке 
ниже).

§ 95. Али пошто свезе имају 
и своје самостално значење (на пр.
за истицање), које треба одвојити од
правила за употребу свеза у другим
случајевима; пошто има реченица 
се само са свезама употреба̀авају
и, најзад, пошто је потребно да се
покаже примена поменутих принципа
на језичкој грађи, — овде ће то бити
укратко показано.

А. Одвајање запетом речи
§ 96. Вокатив се одваја запетом

Боже мили, чуда великога.

§ 97. Ако је вокатив у средини ,
одваја се запетама са обеју
страна.

Ти си, Боже, велики.

§ 98. Уметнуте речи без граматичке
везе с речима око себе одвајају се .

Он је, дакле, рђав човек. — Он је,
истина, признао кривицу. — Душа ,
нисам га затекао у крађи.

Али ако реч која се овако може 
стоји атрибутивно или 
уз који део реченице, онда се,
наравно, не одваја запетом: На ту се
ствар може сасвим рачунати (тј. 
се у сваком случају рачунати);
али: На ту се ствар, сасвим, може 
(тј. На ту се ствар, као што
је и моје мишљење, може рачунати).

§ 99. Ако се на уметнуту реч 
енклитика, запета се не ставља.

Дакле је то истина? Исп.: Дакле,
то је истина.

§ 100. Као вокатив одваја се и :
Потрчи, стићи ћеш.

§ 101. Само речи којима се појачава
императив или какав сличан 
облик, макар и саме стајале у ,
не одвајају се од 
или каквог другог глаголског 
запетом: хајд учини, дед ,
изволите сести, погоди де и сл.

§ 102. Када се речи стављају 
без непосредне узајамне везе
одвајају се запетом. Овамо иду 
свих врста, стављање којега 
додатка.

Купио сам: јабука, грожђа, сваког
поврћа. — Мене, младића, чујте. — Он
је висок, снажан и здрав. — Он сам
копа, оре, сеје и коси на свом имању.

§ 103. Ако су ради појачавања при
набрајању речи везане свезама, и 
се растављају запетама.

Он је висок, па снажан, па здрав,
али је страшљив. — Он и оре, и копа,
и сеје и коси на своме имању.

§ 104. Ако се при набрајању само
последње две речи вежу свезом и, 
се пред и не ставља запета. 
се сматра последња реч као 
свима осталим — које се 
према њој као целина —, то испред
последње речи везане при набрајању
свезом и не стоји запета, исто онако
као и кад се две речи везују спојном
свезом и. В. т. 117.

В. прим. у т. 102, т. 103.

Б. Одвајање запетом реченица
§ 105. Независне реченице кад се
набрајају, а нису везане никаквим ,
одвајају се запетом.

Смиљ Смиљана покрај воде брала,
набрала је недра и рукаве, извила је
три зелена венца. — Вихор долом ,
градом пољуљује, на граду 
виком подвикује.

§ 106. Када се самосталне или 
реченице везују за друге каквим
свезама, оне се одвајају запетом, 
у њима нема ограничења 
у т. 131 и т. 132. Овамо долазе
свезе:
а) за навођење: па, пак, те, и (исп
напред т. 102);
б) супротне: а, него, већ, само и сл.;
в) раставне: али, та;
г) емфатичне: та, ле;
д) узвичне: а, ала, да, е.;

ђ) потврдне: да, дабогме, дакако;
е) ексклузивне: до, него, осим, већ
ако, само што итд.
По значењима самих ових свеза 
је да се њима везују самосталне
реченице.

§ 107. Иако имају модално значење
погодбене и допусне реченице, ипак
оне чувају карактер самосталних 
које се везују не са једном 
главне реченице, већ са целом 
реченицом. Зато се оне одвајају
запетом. Уз њих стоје погодбене :
ако, буди, да, када и допусне:
ако… и, иако, ма да, макар, ма, да,
премда, што и сл.

Било би ми врло мило, кад би ми
још когод послао (пјесама). — Неће
тебе погубити уја, да би никад не 
царства. — Молила се Богу да
јој да̂ да затрудни, макар и змију .

§ 108. Узрочне свезе (јер, што, ,
будући да, када и сл.) које стоје
уз узрочне реченице у којима се 
узрок као нешто сасвим 
(од чега управо зависи оно што
је у главиој реченици) — одвајају се
увек запетом.

Благо теби, кад имаш два весеља.
— Бог није крив, што људи зло чине.

§ 109. И у последичним реченицама
износи се обично нешто што се 
као последица, резултат 
реченице. Оне се везују за главну
реченицу свезама: да, како, те, тако
да и одвајају се запетом.

И ту мајка тврда срца била, те од
срца сузе не пустила. — Има 
коња, да не знаш који је од кога
лепши. Исп. т. 136.

§ 110. Када реченице замењују 
или прирок, оне се често ,
тако да се образују готово две
напоредне реченице. Такве се 
одвајају запетама.

Колико људи, толико ћуди.

Постало је од: онолико колико је
људи толико је и ћуди.

Иако се у другим приликама 
не одваја од прирока, овде се ове
реченице осећају као полузависне, 
да свака има свој подмет и :
колико је људи, толико је ћуди.

§ 111. Поред оваквих напоредних
(стилизованих) реченица код којих је
напоредност исказана заменицама и
прилозима који једни другима 
(корелативи), има и 
реченица код којих нема оба 
корелативности. И такве се 
одвајају запетом

Ко брзо суди, брзо се каје. Дакле,
не мора бити речено: Ко брзо суди
тај се брзо каје, већ се тај однос ()
може и само .

Кад срце запишти, мисао је крива.

§ 112. Али то не значи да се сваки
развијени подмет или прирок у 
реченицу одваја запетом, па 
да стоји на првом или другом ,
већ само онда када је поменуто
стилизовање извршено.

Јер онда питаше нас за песме наше
који нас заробише. — Који нас 
говораху. — Који ненавидите
Сион посрамићете се од Господа. —
Данас виси на дрвету који је обесио
земљу на води.

§ 113. Редак је случај да додаци
подмета и прирока када се развијају
у пуне реченице задржавају своје 
место. Они се махом стављају
ради истицања на прво место у ,
тако да тек после њих долази

главна реченица са подметом или .
Када главна реченица заузме
друго или још које даље место, а
оваква зависна споредна реченица 
пред њом, тада су оне у .
Кад год се инверсија врши, 
реченица се издваја из 
зависности, реченица се донекле
прекида, тако да иза ње мора стајати
запета.

Доћи ћу кад будем имао времена
— без инверсије, у обичном реду; али:
Кад будем имао времена, доћи ћу. —
Куд војска проће, трава не расте. Без
инверсије: Трава не расте куд војска
прође.

§ 114. Када се врши инверсија 
речи у реченици, оне се 
не одвајају. Али ако која таква
реч има додату реченицу уза се, па се
изврши инверсија целога израза (тј.
и речи и додате јој реченице), онда
се она одваја запетом.

Са разлога̂ који ће бити изнесени,
поненути предлог не може се .

§ 115. Када се зависне реченице не
одвајају запетом од главне реченице,
па се уз те зависне реченице 
друге које такође зависе од
главне реченице, онда се зависне 
на другом, трећем итд. месту
сматрају као реченице у набрајању и
одвајају се запетом. Када пак међу
зависним реченицама има таквих које
зависе од других зависних реченица
које су у непосредној вези са њима,
онда се оне или одвајају запетом или
не одвајају као и кад зависе од 
реченица.

Да ли знадеш шта ће бити мени,
шта ли теби. Али: Молио се Богу да
му да̂ да победи све непријатеље .

В. Неодвајање запетом речи
§ 116. Када једна реч одређује ,
она се од ње не одваја запетом:

Река Сава утиче у Дунав. — 
птица ластавица. — Зелена шума
оку је пријатна. — Нека дођу 
првог разреда Поповић и .
— Владичин спев „Горски “
радо читам. — Волим поштена
марљива човека.

§ 117. Када се свезама везују речи
или реченице у целину или потпуно
изједначују, било потврдно, било
одречно, оне се, ако су свега две, не
могу одвајати запетом. У таквим се
случајевима употребљавају свезе: и,
или, ни, нити, било, воља, час и сл.

Ја и ти ћемо ићи заједно. — Ни ја
ни ти, већ буљубаша Зека. — Вино
пију Новак и Радивој. — Узми алат
ил’ остави занат. — Тада ученици сви
оставише га и побјегоше.

§ 118. Ако има више од две речи
овако везаних и изједначених, сматра
се да су у набрајању, и све што је
преко две речи одваја се запетом.

Ја или ти, или он. Ни ја ни ти, 
ико други.

§ 119. Ако се на крају набрајања 
последња реч веже свезом са 
речима, и за њу вреди правило
у т. 104.

Купи ми: одела, обуће и нешто
хране.

Г. Неодвајање запетом реченица
§ 120. Реченице које замењују неки
реченични део са нарочитом службом
у њој — са њом су чврсто везане, и

док се находе у свом обичном 
реду, не одвајају се запетом.

§ 121. Овамо долазе све реченице
које замењују објекат, додатак за ,
за време, за начин и сл., па се 
на ономе месту на којем би 
да су исказане засебним речима.

Питам га шта види. — Рекао ми је
да дођем. — Трава не расте куд 
прође. — Горки су тамо залогаји
хлеба где свога нема и где брата !
— Намесници кад се покорише 
су на својим местима.

§ 122. Релативне реченице. Релатив
на заменица или релативни прилог 
бити везани са једном речју са 
чине један појам; тада се не могу
одвајати запетом. Али често, и ако се
додају појединим речима у реченици,
релативне реченице не чине један 
са њима, већ уводе у реченицу 
споредну, у датом тренутку 
реченицу. У том се случају одвајају
запетом.

Пешаци оборе горњи шанац у коме
су била обадва топа. — Никога коме
је тако име нема у родбини.

Али: Дижем руку своју ка Господу
Богу, чије је небо и земља. — ,
чија мати бјеше удовица, 
се на цара.

§ 123. У свему осталом и за 
реченице вреде сва правила као
и за остале. И оне могу бити у ,
напоредне, уметнуте, у .
Тада се, наравно, одвајају .
Исп. примере у т. 122.

§ 124. Кад партицип претставља
прост прилог који се додаје ,
он се не одваја запетом.

Мати му плачући одговори.

§ 125. Тако исто и други партиципи
када немају својих додатака који би
показивали да они значе целу 
— не одвајају се запетом.

Запјевавши оде у другу собу. — Не
дочекавши одговори.

§ 126. Овамо долазе и трпни .

Усамљен и ожалошћен он је стајао
у свету као грм на оголићеном брду.

Истина је да је „усамљен и “
преметнуто; али се засебне речи
у инверсији не одвајају запетом.

§ 127. У највећем броју случајева
партиципи чине партиципске реченице
најразличније врсте (начинске, ,
временске и сл.) које се по смислу
и намени слажу са осталим зависним
реченицама. Зато за њих вреде 
тих реченица.

Цар дознавши од слугу шта је и 
је метне увече под браду сунђер.
— Тимотије или не знајући за ту 
или мислећи да је он може
преступити избаци пушку.

§ 128. Могу овакве реченице бити
уметнуте, и тада се одвајају запетом.

Матић, узевши једно с другим, има
право.

§ 129. Најчешће су овакве реченице
у инверсији, и тада се одвајају .

Чинећи ово, ви нећете погрешити.

§ 130. Свезе се могу употребити као
речце за истицање. Тада се ставља
онај знак интерпункције који би се
ставио да свезе и нису употребљене.

„Ја или ти“ сасвим је једнако по
знацима интерпункције са „Или ја или
ти“, само је разлика у истицању.
„Узми алат ил’ остави занат“ — 
је са „Или узми алат или остави
занат“.

„Можете их видети: и у гуњу, и у
капуту, и у ћурку, и у униформи и у
раси“ — једиако је са „Можете их :
у гуњу, у капуту, у ћурку, у 
и у раси“.

§ 131. Према томе, водећи рачуна о
ограничењима која су изнесена, тј. кад
нема набрајања, не одвајају се :
спојне свезе (и, те = и, па = и)
и свезе подударности (потврдне: или,
воља, ја, одречне: ни, нити).

Узме буздован и размахне њиме. —
Он седе па поче причати. — Навалише
на њега те га свезаше.

§ 132. Али се често овим свезама
уводи самостална или напоредна ;
тада се и, па, пак, те и сл.
свезе одвајају запетом.

Турски га тобџија сагледа, па 
из топа те га удари испријека
кросред плећа, и тако га прекине.

§ 133. Све намерне свезе (да, како,
еда и сл.), изричне (како, где, да, е),
упитне (да ли, како, шта и сл.) уводе
реченице које су прави или неправи
објекат реченички (допуна ),
тако да се не могу одвајати .

Није мене царе оправио да ја пијем
на Леђану вино. — Бојећи се Милош
да Турци не спазе, нареди друкчије.

§ 134. Али ако се деси да се којом
од ових свеза уводи каква самостална
реченица (то бива нарочито онда када
се глагол од којега она зависи ),
онда се испред свезе мора 
запета.

Ја сам синоћ нешто пијан био, (
ми) да што лоше бесједио ?
— Кад вам казах земаљско, па
не вјерујете, (питам вас) како ћете ,
ако вам кажем небеско.

§ 135. Не одвајају се ни начинске
(где, како, као, камо, куда, што, 
и сл.) свезе ни временске (чим, да,
док и сл.) када се реченице које се
тим свезама отпочињу находе на свом
обичном месту (иза подмета или ),
јер се тим реченицама замењују
прирокови додаци.

Сврши на путу све као што му је
речено. — Бјежи натраг што боље .
— Име ти се свуда спомињало док
је сунца и док је мјесеца. — Ево има
четири године како с тобом, царе, .

§ 136. Када реченица ове врсте
(обично каква релативна или 
реченица) чини целину са речју
у реченици која се не одваја запетом,
и она се не одваја запетом (исп. т. 122).

Осуђен је због злочина који је .
— Он је толико висок да на 
не може ући.

-{XVI}- Други знаци
§ 137. Знак ^ може се стављати на
крајњи самогласник другог падежа
множине, да се њиме покаже, ако је
потребно, да је тај облик други 
множине, на пр. облака̂ за 
од облака, 2 п. јд.

§ 138. За ненаглашене дужине, ако
је потребно (на пр. у граматикама) 
их, употребљаваће се 
црта (—) над вокалом, а не
лук.

§ 139. Уз крњи инфинитив (доћ, 
и сл.), ако је потребно употребити
га, не треба стављати апостроф.

§ 140. Поред обичних начина 
речи као г., д-р, г-ђа и сл.
могу се употребљавати и други 
начини као др., гђа. итд.

§ 141. Уз редне бројеве не мора се

стављати тачка када се они означују
арапским или римским цифрама.

§ 142. Иза наслова, потписа итд., на
насловном листу књига, на ,
у књигама не ставља се никакав
знак интерпункције.

§ 143. Неколико примера како треба
стављати знаке интерпункције при
скраћивању речи:

-{I}- 15, 16, 17 (-{I}- књиге страна 15, 16, 17).
д (динара)
п (пара)
кг (килограма)
м (метара)
км (километара)
кбм (кубних метара)
ч (часова)
мин (минута)
тј. (то јест)
итд. (и тако даље)
и сл. (и слично)
и др. (и друго)
и д. (и даље)
о. г. (ове године)
о. м. (овог месеца)
т. м. (тог месеца)
с. р. (својеручно)

Када се у почетку одељака, 
и сл. стави уз број тачка (на пр.
у овом Упутству), то значи да је уз
број изостављена која реч која се 
лако погодити (на пр. 145, значи
145 тачка или сл.).

ПЕТИ ОДЕЉАК

-{XVII}- Транскрибовање туђих речи и имена
§ 144. Туђе речи које књижевници
позајмљују пишу се онако како се у
језику од којега се позајмљују .
Ако наш језик нема слова и
гласова којима би се транскрибовали
гласови и слова других језика, они ће
се обележити најближим гласовима
нашег језика.

На пр. немачко , фран , руско
 пољско  — бележиће се нашим и
франц.  пред сугласн. и на
крају речи означава се слогом он, ан,
ен; пољско  и  — такоће ен и он;
умекшани сугласници у руском, 
и чешком онако како се 
(т и д у руском као ћ и ђ,  и 
у пољском као ш и ж); талијанско  и сл. као ћо, ђо итд.

Писаће се ниво = , сиже = и сл., уколико буде потребно да
се те речи у нашем језику .

§ 145. Када су сугласници нагомила
ни на крају страних речи, онда за њих
вреде ова правила:
а) сугласници с, з, ш и ж, р, л,
м и н, х, ј и в
не одвајају се вокалом а од 
пред којим стоје, уколико није
друкчије одређено под б), на пр.:
Дамаск, ађутант итд.; дакле, и: ,
парламент; али зам у: ,
плеоназам, радикализам и др.
б) сугласници т и д, к и г, п и
 б, в и м
одвајају се вокалом а од сугласника
р и л, м и н:
Петар, Александар, скиптар, Епидавар,
Кадам, Патам и сл.
в) када један од сугласника т
или д, к или г, п или б
стоји пред другим од тих истих 
— може се одвајати вокалом
а, иако има речи у којима се то никад
не чини (пакт, запт, такт, али само
Египат и сл.; факат и факт, дијалекат
и дијалект итд.)

§ 146. У другом падежу множине
непостојано а може стајати у свима
случајевима сем оних у којима се 
групе сугласничке са с, ш, з и
ж на првом месту: обелиска и сл.; али
патријараха, ађутаната, псалама и сл.;
тако исто и код именица женскога
рода као карта — карата, катедра —
катедара и сл.

§ 147. И лична имена, презимена и
географска имена, била она словенска
или несловенска, треба писати ,
тј. онако како се изговарају у
дотичном језику. Када изговор њихов
знатно отступа од изворног писања
или када је њихов начин писања ређи,
потребно је да се поред фонетски 
назива стави и изворни у
загради или обрнуто.

§ 147а. Када је потребно наше речи,
нарочито лична и географска имена,
изнети у актима и списима намењеним
иностранству, она ће се писати или
нашом ћирилицом или нашом ,
према томе да ли је потребно
употребити у њима ћирилицу или .
На пр. у путним исправама за
иностранство, у законским прописима
за странце, у конвенцијама 
карактера, на картама латиницом
писаним — писаће се: -{Beograd, Đunis,
Gradište, Ilidže, Stojšić, Mažuranic, ,
Džamonja, Pančevo, Pelješac, }-
и сл.

Када је потребно стављати наше
потписе на страним документима, и
они ће се писати, у духу више ,
или нашом ћирилицом или нашом
латиницом. На пр. на уговорима са
иностраним државама ма које врсте,
на страним документима итд.

§ 148. При навођењу страних имена
места треба се придржавати 
назива, пошто наш језик нема 
старе ортографске традиције којом
би се правдао старински облик назива
који неки језици имају.

Минхен, а не Монаков; Дрезден, а
не Дражђани; Лајпциг, а не Липиско
итд.

§ 149. Заједничке именице 
из словенских језика, уколико се
не жели да се наведу у оригиналном
изговору, добијају у нашем језику 
облик као да су у њему .

На пр.: сујетан, обиље, жртвовати,
скрушен, савршенство, искушење.

§ 150. За речи позајмљене из 
језика вреде нарочита .
Оне су двојако добиване: или 
из дела класичних писаца,
према начину изговора који је за та
дела био примљен, или посредно, од
различних европских народа који су
према својим језичким особинама из
говарали те речи. Тако су се код нас
стварали каткада различни изговори
истих речи класичних језика.

Задатак је терминолошких и 
речника да од материјала
који постоји проберу оно што је 
према ниже изнесеним .

§ 151. Али има већ доста таквих 
за које се може утврдити један
облик као обичан, као карактер, ,
Грах, Бах, универзитет, Персија
и сл. У такве се речи неће дирати.

§ 152. Облик имена земаља, градова
и лица узетих из туђих језика 
се, полазећи од рода тих имена,
према особинама нашега језика, и 
се према њима он и мења. Тако
: Вандеја, : 

Жуковскаја: Жуковска, Јасна ,
: Версај, Достојевски:
и сл. у Версају, код Достојевског, на
Јасној Пољани, г-ђи Жуковској итд.
Али има случајева када страни називи
толико отступају од наших народних
да се њихов облик мора оставити у
потпуности не само у номинативу него
и у осталим падежима.

На пр. 2 п. јд. Гете — Гетеа, Мара
— Мараа, Верди — Вердија, Вердијев,
Нанси — Нансија.

§ 153. Иначе кад год је могуће 
их по особинама нашег језика,
тако ваља и чинити: Шевченко: ,
Петрарка: Петрарке, Тасо: ,
Молијер: Молијера, Петровска, ,
Толстој: Толстоја итд.

§ 154. За позајмице из класичних 
вреди као опште правило: да се
од основе позајмљене речи образује
именица у нашем језику, а према 
роду и према сличним 
нашег језика добија облик .
На тај начин би се одбацили 
за номинатив и зависне 
класичних језика, а додавали би се
када је потребно наши наставци.

§ 155. Али досада није увек тако
рађено. Узиман је и номинатив једни
не за полазну тачку, којему су се као
основи додавали наставци за падеже
нашег језика, тако да су се такви 
каткада употребљавали напоредо
са облицима образованим од основе,
а неки пут чак и чешће.

Питање о њима може бити докраја
решено само у терминолошким и 
речницима. И ту ће се
пазити да се од два облика који 
у нашем књижевном језику узме
онај који је правилнији према горњем
правилу. Само у случају, ако је један
облик завладао у целом нашем 
подједнако, он ће се задржати 
како гласи.

1936.