Кога поштујемо?
Алекса Шантић 

Питао сам једног старца,
    Кога красе с'једе власи,
Ком' ће скоро самрт хладна
    Слаби живот да угаси:

"Је ли, старче, да поштоват' -
    Ц'јенит треба оног само,
Који има сребра, злата -
    Ког имућним називамо?

Који мирно и спокојно
    На меканој лежи свили -
А не чује сиротињу,
    Како јада, како цвили? -

Који има винограда,
    Равних поља, плодних њива, -
За богатством и за славом
    Чија душа само снива?

Што се воза у кароцах
    Су четири коња врана, -
Ком' је испод достојанства
    Погледати сиротана?"

Осмјехну се старац на то
    Па ми благо одговара:
"Не штују се, синко, таки,
    Што имају само пара.

У ког срце за род бије,
    Ком' је љубав света, мила,
Ком' је душа чиста, св'јетла
    Као сунце - божја сила; -

Који неће малаксати
    Пред свакијем искушењем;
Који не зна за пороке
    Већ се кити са поштењем;

Који народ не продаје,
    Братска клетва ког' не прати,
Који љуби име своје,
    Па см'је за-њ и живот дати;

Чије око право гледа
    Пуно вјере, свога плама,
Тога треба поштовати,
    Па ма био у ритама!

Гдје такових људи нема,
    Тај је народ право робље,
Тај је народ без свјетлости,
    Тај је народ пусто гробље".

Шантићеве песме 1889.