ЂУЛИЋИ II
Мрачни, кратки дани, 
Суморно јесење, 
На небу облаци — 
На срцу камење. 
Сестра моја болна, 
Оца, мајке нема, — 
Ја је љубим, грлим 
Рукама обема, — 
Грлим, љубим, тешим — 
Ал’ суморно вече 
Кô да песму пева: 
„Ој, пелен-пеленче!“ 

Ој, не знам је тешит’, 
Срце ми је стена; 
Лепше ли је теши 
Другарица њена. 
То румено чедо, 
Мелем наших рана, 
То пролеће живо 
Сред јесењих дана. 
Ох, румено чедо, 
Пролеће и цвеће, 
Знаш ли ону песму: 
„Ој, пелен-пеленче!“ 

Сестро моја, селе, 
Тебе мелем вида, 
Мене туга мори, 
Срце ми се кида. 
Реци твојој друзи — 
Ох, не реци, ћути, — 
Не знам ни сам шта је, 
Што ми душу мути. 
Ај, румено чедо, 
Пролеће и цвеће, 
Ја знам ону песму: 
„Ој, пелен-пеленче!“ 

Сестро моја, селе, 
Одлани ми тугу, 
Ој, загрли, сестро, 
Своју верну другу, 
Па јој реци, реци... 
Ој, не реци, ћути, 
Боље је нек не зна, — 
Нека ине слути. 
Што да чује јаде, 
Кад разумет’ неће — 
Тужна је то песма: 
„Ој, пелен-пеленче!“

Извори 

 Јован Јовановић Змај: Одабрана дела, књига 1, страна 172-173 , Матица српска, Нови Сад.