Шетња у ноћи
Зриче попак украј зовина коренка,
Други му се јавља у дубокој ноћи, —
Са мном никог нема, само моја сенка
Ступа поред мене у шумској самоћи.

Зрак месечев дрхти кроз клонуле гране
И тихо испреда сенчице и мреже,
Што нечујно слећу сребром испреткане
И прострте мирно на путањи леже.

Заспао је славуј у мрачној дубини,
Не чује се бахат ни мојих корака,
Само песма попка у овој тишини
И бојажљив шапат младих огранака.

И опет бих натраг до рујна осванка
Да не сметам миру што га поноћ ствара,
Јер са страхом слутим да дух благог санка
Дубоко у шуми негде се одмара.

Извор 
 Милета Јакшић: Песме, Матица Српска, Нови Сад, 1984, стр. 100

Милета Јакшић
Поезија