Прехвала/42
ШЕСТИ ПРИЗОР

ПРЕХВАЛА (сама):
Мора бити боље! Истина је!
У свету се све мена. Ко живи, 
Дочекаће после кише сунце,
По злу добро... Та имамо Бога!
Имамо га... али једа ли се 
Бави с људма и њином судбином?
(Уздахне.)
Томиславе! ти тамо остаде 
У чељусти лава раздражена... 
Не имаше часа изнети га...
(Одмахне руком.)
Нико својој судби не утече.
(Замисли се.)
Баш сам скоро сасвим малаксала. 
Земља к себи тело ми привлачи,
А глава ми једва управ’ стоји. 
Мораћу се мало наслонити.
(Наслони се и заспи.)

Прехвала