Пакао/4
Четврта појава  
 
 
МИХАИЛО АНЂЕЛОВИЋ и ЈЕЛЕНА  
(улазећи, полако)  
Госпођо! . ..  
ЈЕЛЕНА  
Ти? Зар доñе? Па каквих има вести?  
Хоће ли дело моје утртим путем грести?...  
МИХАИЛО  
Ја наñох што сам хтео; задовољна ћеш бити,  
Та, да ћу тако проћи, не могах чак ни снити.  
Отров је страшан, грозан, тренутом једним трује,  
Некаква дивља гуја у поноћи га бљује.  
Но сам не смедох ићи, јер мене знаде свако,  
Трговац зар на мене посумњао би лако.  
ЈЕЛЕНА  
Да кога посла, збори?  
(Михаило оде иза кулиса и враћа се носећи у руци једну купу.)  
Зар још ко зна за тајну  
Да смрћу њеном желим добити круну сјајну?  
МИХАИЛО  
Но ником рећи неће: награда му је рака.  
Пред истргнутим мачем престаје милост свака.  
Но брже купу склони, Јерина ево иде.  
ЈЕЛЕНА  
(Збуњена дохвати купу и крије је у удубљење иза завесе.)  
Па брже иди! Бежи! Не! Чувај ове зиде!  
(Врло збуњена се нагло удаљује.)  

Пакао