Сонет - III
Милутин Бојић 

Сонет - III

Јер видео сам све у теби тада:
 
Сунца и сестре, матере и сене, 

Звуке и боје, реч и дрхтај пене. 

У мозак мој је дах твој био уткан. 

И зато данас нећу часе јада 

И болни уздах цвета који вене, 

Јер још си лепа, пуна магле снене, 

Мада у мени крик страсти је сћуткан. 

Стог бежи таква, маглена, прозирна, 

Да запамтим те увек такву исту, 

Као икону од зла што спасава. 

Распи се у прах кô звезда свемирна — 

И да те сањам блештећу и чисту 

Што ти не беше она Жена права? 

Милутин Бојић
С