Милош Обилић/13
5.
 
ДРУГА АВЕТ долети, пређашње
 
ДРУГА АВЕТ: Помагајте, помагајте! 
ТРЕЋА АВЕТ (пође јој на сусрет). 
Где си, сестро, где остајеш, 
Зашто одмах не долазиш, 
С сестрама се не радујеш 
И весеље с њима делиш? 
ДРУГА АВЕТ: Помагајте, ако веру знате! Умори ме страва. 
ТРЕЋА АВЕТ: Шта је, сестро, да од пакла нађеш? 
ДРУГА АВЕТ: Пропадоше чини, утамани се наша сила, бацајте те знаке лажљивог чарања, па скочимо у безданску зјаву, кад нас и смртни надвишују! 
ПРВА АВЕТ: Шта нас мучиш, мучиле те гује! Говори шта је, ко је. 
ДРУГА АВЕТ: Милош Обилић. 
ПРВА И ТРЕЋА АВЕТ: Милош Обилић? 
ДРУГА АВЕТ: Милош Обилић! Чујте моју судбу: Место сам изабрала на крушној пољани, ту сам вешто дужност испуњавала; ал' ето ти Милоша Обилића и с њим Ивана Косанчића: Милош шета, а Иван попева. Како пева Косанчићу Иване, сво се дрвље умилно осмењује, а травице ветар моле да им мира поклони, да ту слику гласа боље саслушати могу. И сама се неколико позаборавим, али брзо к себи до¬ђем, и таман кад ће другом почети, ударим трском по трави и таки ми стрела изиђе, коју пустим из тетиве, те Ивана усред срца згодим. Зашто да ме песмом узнемирује? 
ПРВА АВЕТ: То си добро учинила. 
ТРЕЋА АВЕТ: То си лепо урадила. 
ДРУГА АВЕТ: Ал' да ви'ш сад невоље! Писну Иван силно, и самртним гласом Милоша из восхишченија подигне, који на ме копље управи. 
ТРЕЋА АВЕТ: Где ти је била трска? 
ДРУГА АВЕТ: Ја пустим стрелу и на њега, али Милош носи амајлије: њега оружје не бије, и стрела на троје одскочи. Сад он снажније к мени потрчи, а ја у страху ударим трском и створена крокодила на њега пустим. Хуј, каква сила! Милош шчепа шестоперца: колико је кожа у крокодила чврста, расцепи је једним ударом, и на мене ожесточен полети. Ја хтедох трском ударити, ал' ме буздован окрецне и њу ми из руке избије. За час Милош допадне, па ме стаде топузином куцати, да му Ивана из мртвила повратим. А,тужна невољница! Морадох сама траве набрати и ране му извидати! Једва потом нађох трсковачу. Бадава сам змајеве шиљала: нико Милошу не могаше нахудити. То је узрок мога јада. Сад шта стојите овде као одрвенчене? Устајте, отрите сузе другарки, ил' ме пустите, да у подземну пучину скочим и у очајанија пламену несносне дне проводим. 
ПРВА АВЕТ: Сестро, знаш ли начин, да се муња у руку стиснути може? Казуј. Никаквог труда пожалити нећемо. 
ТРЕЋА АВЕТ: Ој, стани! Гледајте овде што ми прстен вели: судбина се окреће, велика се радост указује. Весело, другарице! Жеља се мора испунити. 
Кад се густи облак спусти 
     Грозом, маглом и тамом, 
Дан у поноћ преобрати, 
     Земљу пуни са стравом; 
Но јединим зрачком сунце 
     Нека само осине: 
На мах сокрушено срце 
     Несносима скорб мине. 
ПРВА АВЕТ: Кула лежи у пољани 
                Голема и снажна, 
           Од громова ништ' не брани, 
                Нит' од ветра парна; 
           Али нека, постој само, 
                Сама ће ти пасти: 
           Од тежине грдне своје 
                Мора се згрувати. 
ДРУГА АВЕТ: Ви, које сте снажне силе, 
            Аветиње, хале, виле, 
            Вукодлаци, бауци, море, 
            И остале све утворе, 
            Помозите, да сестрице 
            Сад искале своје срце. 
            Ви, змајеви и скорпије, 
            С хијенама нилске змије, 
            Дајте нама жаоку вашу, 
            За умножит' јарост нашу. 
ПРВА И ТРЕЋА АВЕТ: Дајте нам жабку вашу, 
                   За умножит' јарост нашу. 
ДРУГА АВЕТ: Пст! Ево један од смртних. 
ТРЕЋА АВЕТ: То је Бранковић. Прстен ми јавља да му раскажемо судбину: повинујмо се заповести! 
ПРВА АВЕТ: Огледало ми вели да му рок проучимо: покоримо се заповести! 
ДРУГА АВЕТ: Трска ми каже да му судбу изјавимо: следујмо заповести! 
СВЕ ТРИ: Трска, прстен, огледало 
         Јесу вести нелажне, 
         Дочекајмо худног смртна 
         Нашим знањем превишим.

Милош Обилић