Песма наших ђака
Алекса Шантић 

Ми смо чули светле књиге што нас уче -
    Реч њихова свака у дно наших груди
Пала је к'о једна златна искра луче,
    Што казује стазе узора и људи.
Ове речи миле, ове речи врле,
    Оружје су златно што нас од зла брани;
Њих сва срца наша целују и грле,
    Као олтар где се светла вера храни.

Кад гледасмо преко замагљених лука
    Како ратар сеје у пролеће рано,
Како семе баца из жуљавих рука
    И рукавом брише знојно чело врано -
Ми с клетвом пружамо руку један другом:
    И ми ћемо бити сејачи и зрње
Сејати врлина, и у труду дугом
    Са роднијех њива искрчити трње.

Кад гледамо росну љубицу где блиста
    Као лептир на њу наша душа пане,
Па јој љуби њедра мирисна и чиста,
    И с радости као сјајан драгуљ плане
И пева: О, лепа, љубичице драга,
    Све док сам на овом свету бићу и ја
Тако светла, чедна, без мрља, без љага -
    Бићу цвет где роса благослова сија.

Кад гледамо пчелу, неуморна лета,
    Где у рано јутро на дело се диже,
Па мед слатки скупља из чашице цвета
    И с течним благом у кошницу стиже -
Ми зборимо пчели: Тако као и ти,
    Све докле нас греје сунце с плава свода,
На часноме делу и ми ћемо бити
    И мед славе збират' у кошнице рода.

Кад гледамо стену где је море љуто
    Валовима грува и горчином поји,
А пркосно стена диже чело круто
    И горда и јака на попришту стоји -
Ми радосним кликом кличемо са жала:
    Ви валови хучни, о, тиморска хордо,
Кад и нас грухне судба с бесом вала,
    Стаћемо к'о стена, без јаука, гордо!

Кад гледамо како у светлости зоре
    Своја крепка крила шири ор'о лепи,
И с кликтањем кружи изнад родне горе
    И зрак сунца пије и њиме се крепи -
Ми певамо: Орле, краљу тица свије',
    И ми ћемо тамо, до сунчаних врела!
Све док наше срце устрептано бије
    Летићемо летом вечних, светих дела!

Шантићеве песме 1918.