ЂУЛИЋИ УВЕОЦИ LXVII
Пале сузе, — не из ока 
Већ из срца ојађена, 
На увелу ружу пале, — 
То је сада роса њена. 

Ноћ је била. Зором рано 
Зраци сунца засинуше; 
Жарко сјају и певају: 
„Овако се сузе суше!“ 

Друге ноћи: опет сузе 
На остатку мртве руже; 
Опет веле топли зраци: 
Овако се сузе суше!“ 

Тако било цела лета, 
Сузне капи сунце суши; 
Лето прође, јесен дође, 
И зима се запенуши. 
И северци на сухору 
Ружиноме сузе гледе; 
Камен пуца, они веле: 
„Овако се сузе леде!“ 

Следише се росне капи 
Да се с њима ружа кити. 
То последње сузе беху, — 
Престало је срце бити.   

 Јован Јовановић Змај: Одабрана дела, књига 1, страна 345-346 , Матица српска, Нови Сад.