Arijadna/Činjen'je treće
ČINJEN'JE TREĆE

Skazan'je prvo 

ARIJADNA, KORALJKA I SKUP RIBARA

 
ARIJADNA: 

   Zasve da me vjera mnoga 
tvrdi90 i ljubav privelika 
od svijetloga kralja moga, 
od dragoga vjerenika, 
   ištom u sni i u javi 780
sred srdačca (jaoh) sumnjiva 
mrazan njeki strah boravi, 
ki vas život obujmiva. 
   Da nî ovo môj mladosti 
jadni glasnik i tužbeni 
(jaoh) od muke i žalosti, 
koja doći ima meni, 
   kî smućenoj duši mojoj 
zlu bojazan nosi sada 
u strahoći zloj njekojoj 
kâ me huđe sveđ pripada! 
 
SKUP:
 
   Često, gdi ima šteta prijeka 
doć po uredbi višnjoj hrla, 
čini otajna pripas njeka, 
da goneta svijes umrla, 
proročica od zla svoga. 
 
ARIJADNA:
 
   Jaoh, još svjetlos dzorna mila 
zrak ne slaše s neba zgara, 
kad, buduć se probudila, 
iskah moga gospodara. 
   Po pernici bijeloj mani91 
stokrat prostrijeh ruhe oboje, 
jeda tužna u kôj strani 
nađem pokoj duše moje. 
 
KORALJKA:
 
   Kćerce mila, razlog nije, 
da se lipos tvoja smeta
drag razgovor uzmi opeta: 
kralj vjerenik blizu ti je. 
   Istino je pošô k žalim, 
za prigledat plavi svoje, 
i za vidjet mirno kô je 
sinje more s tisim93 valim, 
   i ako veće drazi i sladci 
sred blagoće i tišine 
za vaš put se čuti čine 
pomoćnici dzorni hladci.  
 
ARIJADNA:
 
   Ali posred noćne sjeni, 
(jaoh) što mi se muče94 ukrade, 
što me ostavlja samu sade, 
što ne vraća još se k meni? 
  
KORALJKA:
 
   Od ljeposti poman tvoje 
tihim stupom95 on se odili, 
da ne smete sanak mili 
i ugodne tve pokoje, 
   misleć, netom jedra stavi, 
hrlo opeta po te doći, 
neka brodit bude moći, 
kî čas stupiš ti na plavi. 

ARIJADNA:
 
   Sve 'e tako istino, kô veli riječ tvoja„ 
i da (jaoh) nî ino, vjerovat hoću ja. 
             Ako kadgod s tve ljeposti 
          u srdačcu strah je ovomu, 
          vjereniče dragi, prosti 
          gorućemu ognju momu. 

SKUP:
 
   Vazda ufa, sveđ se boji 
mlados kâ je zatravljena; 
nu htjej danas vlas ljuvena 
da bojazan tašta broji, 
a ufan'je istino se.96 
 
KORALJKA:
 
   Nu ako podat uzaznaju 
glase istine tvojoj želji 
ribari oni prijatelji, 
koji ovdi pribivaju? 
   Ah! tako vam sveđ kazale 
zvijezde čestit zrak veseli: 
prije dzore vidjeste li 
koga ovuda sît97 na žale? 
 
SKUP:
 
   Pripravila prem se biše 
dzora gonit tmine od noći, 
a ovdi se ustaviše 
dva viteza čudne moći, 
odovle se odijeliše; 
tom98 se vidje k njim pridoći 
jedan bojnik, i kô riješe, 
uprav luke put uzeše.99 
 
KORALJKA:
 
   Da čuste li vi po sreći 
bližnje žale gdi zamniti 
na trubalja glas aliti 
na kî ini vapaj veći? 
  
SKUP:
 
   Ni u bukah, ni u glasih 
muklih trubalj bojna bijesa 
sklad se smete pjesni drazih, 
ni tišina noćna uresa; 
na svjetlosti zvijezda blazih, 
pod vedrinom od nebesa 
proveli smo mirne čase 
družeć pokoj drag uza se. 

KORALJKA:
 
   Ah, što veće sada tebi, 
draga kćerce, sumnju uzroči? 
Razveseli lijepe oči! 
Zamišljena još si u sebi? 
   Jeda ne znaš, u zamnjen'ju 
i u kojoj buci stane 
nebo i zemlja svake strane, 
kad je vojska na dijeljen'ju? 
 
ARIJADNA:
 
   Slatko ufan'je, s kîm boravi 
(ah jaoh) želja moja sama, 
od srdačca ti si mâma 
i drag vjetric od ljubavi. 
   Ljubko ti me (jaoh) i milo 
odsvud blazniš i njeguješ: 
neka sa mnom sveđ stanuješ, 
hodi, hodi u me krilo! 
   Hodi ufan'je, hodi raju, 
hod' blaženstvo me veliko! 
Trudne prsi, ah, koliko 
dobrovoljno stan ti daju. 
   To nebesa milostiva 
našla svaka želja tvoja, 
povedi me, draga moja, 
gdi sunačce moje siva. 
   Povedi me, gdi od moga 
srdačca je dio draži: 
ukaži mi (jaoh) ukaži 
vjerenika ljubljenoga. 
   Jaoh, od želje duša poje: 
povedi me veće sada, 
gdi ću pokoj naći mlada, 
gdi ću vidjet dobro moje. 
 
KORALJKA:
 
   Mirno srce, vedro lice 
veće objavi, ter upravi 
k moru stupaj tvoj gizdavi, 
o kraljevska djevojčice! 
 
ARIJADNA:
 
   Prijateljska družbo, zbogom! 
Veseo večer, jutro milo 
da bi vami dohodilo 
s čestitostim vazda mnogom! 

SKUP:
 
   Zbogom i ti pođ' čestita! 
Ljubav dvorna, draga i mila 
tvom srdačcu samirila 
dni smetene, trudna lita 
vječnom, dragom svôm radosti!

Skazan'je drugo 

BISERKO I PELINKO I SKUP RIBARA

BISERKO:
 
   Da dâ višnje vlas desnice, 
da od sreće danas hude 
prorok srce me ne bude, 
(ah nevoljna djevojčice!) 
 
PELINKO:
 
   Nu koja te stvar pripada100? 
Što ti žestok trud uzroči? 
Što k nebesom dižeš oči, 
pak uzdišeš kô pun jada? 
 
BISERKO:
 
   Ja se bojim s mudrim svitom 
zasjedami i privaram, 
u pameti koje stvaram 
mlađahnijem onim litom. 
   Cić tolike (jaoh) ljeposti 
one svijetle svîm gospoje 
od bolesti i od milosti 
skončava se srce moje. 

PELINKO:
 
   Ah Biserko, odkli izhodi 
ta bojazan, kâ te jada, 
toj odkriti nami odi 
ne budi ti mučno sada. 
   Nu pogleda', gdi se boji 
svak i uzdiše (jaoh) u smeći, 
na istoku još čim stoji 
bijela dzora noć goneći. 
 
BISERKO:
 
   Ah, viteza vi onoga 
dočuste li svi veljen'je, 
koji s mnogo sad razloga 
podspiješaše odjeljen'je? 
   Još na pamet staviste li 
čine, ke mu drugi ukaza: 
gorku žalos, jad dreseli, 
i uzrok svoga vas poraza? 

PELINKO:
 
   Vidjeh sve, i kako razumijeh svijesti môm, 
pridobit onako među snom i trudom, 
   stavljam se od toga, sve mi se učini, 
prî dana biloga da onako u tmini 
   s mogućijeh besjeda žalosno ucviljen 
dijelit se ureda jedan bi usiljen. 
 
BISERKO:
 
   Da jeste li pak vidili, 
kî u trudu jadovitu 
skončavaše strah nemili 
gospođu onu plemenitu? 
Ne čuste li s uzdasima 
nje govore plačne svima? 

SKUP:
 
   Jaoh, što kažeš ti nam sada? 
(Ah jaoh) što nam spomenivaš? 
O mladice puna jada, 
u nevolji kâ pribivaš, 
sad bojazan tvâ žestoka, 
poznam, da nî bez uzroka. 
 
PELINKO:
 
   S besjede moguće usiljen na to bit: 
uzdisat goruće i s tijem se svîm dijelit101; 
jaoh, noćno se odijeliti 
u žalosti i u vaju; 
na ovakom pustu kraju 
ljepos dragu ostaviti - 
n'je bez svjeta102 toj nikada, 
o nevjerni svijete sada.
 
BISERKO:
 
   Ah, ke srce, višnji Bože, 
toliko je bez milosti, 
da ovolike (jaoh) ljeposti 
ostaviti sada može 
na otoku pustu ovomu? 
 
SKUP:
 
   Ljepota se tuj ne scijeni, 
milos blaga nejma silâ, 
bez luka je i bez strila 
u nescijeni bog ljuveni, 
gdi ohola hlepnja od časti 
srca gori svojom vlasti. 

SKUP:
 
   Srećni ti smo mi vrh svijeh 
ljudi, kojih sunce obtječe, 
vijek vodeći nadaleče 
od gradova oholijeh. 
   Zabave su naše općene 
mirno vodit krotka stada, 
gdi sred travnih vru livada 
vode bistre i studene; 
   ili u morsko metat krilo 
u tišini, čim ne raste,
vrše uresne, mreže okaste 
nijemom jatu hitro i milo. 
   Nam sred mirnih srca viku104 
ne umje se ustaviti 
žalos, ni trud jadoviti 
kroz nerednu misô priku; 
   ni vik ovdi smesti može 
žestok zakon hude sile 
od ljuvene slasti mile 
drage pokoje i razkoše. 
   Svijeh nas Ljubav vodi i vlada, 
i što od nje mi imamo 
naručeno, ono samo 
naš je zakon i drum sada. 
   Jedan sladak posmijeh nami 
želju svaku samiriva; 
nejma zrake kojom siva 
za nas zlato ni drag kami105. 
   Ah, a koja ikad blaga 
veća i ljepša svit ukaza 
od jednoga rusa vlasa, 
od jednoga lica draga? 
   Nam su od carstva svitlih slave 
tamne vidjet i čemerne, 
ugodne smo sluge i verne 
od ljeposti prigizdave. 
   Nu ti ponosni i oholi, 
koji s naših kraja poći 
sad ukradom priko noći 
spravio si skrovno toli, 
   tamo, gdi greš stolovati 
u privedroj velikosti, 
bržek još ćeš pun žalosti 
misao hudu proklinati,  
   i zapleten pomnjam pricim 
slatko gorjen'je od onoga, 
(jaoh) pogleda prilijepoga 
s uzdasima zvat velicim.