О српском језику/5.1


5. КЊИЖЕВНЕ ОЦЕНЕ.

-{I}-о Оцена Нинковићеве граматике.

8, -{VIII}-, 106.

Лингвистичне и филолошке студије почеше
се од некога времена и код нас развијати. И
наши гдекоји филолози, тумачећи различите 
српскога језика, прибегавају к прошлости
— почетак, историчарском испитивању, којега је
задатак у опште да потоње објасни пређашњим;
код словенских пак језика на по се, да 
облик истумачи старијим у посебноме и у

староме словенском језику. А издавање старих
споменика, црквене и световне књижевности
наше, просуло је нову светлост па историју 
народног језика.
Код такога напретка, откуда је посебна 
наше особине постала становна? И како
да, уз радозналост и симпатију читалаца према
живим и жестоким препиркама о нашем језику,
има још доста међу њима, који су немарни
према граматици, и који се не надају многоме
од теорије за наш народни језик?

То је, слободно да кажем, кривица тако
названих „српских граматика“, тих 
расправа о језику, зло и појмљених и 
превода с туђих, или преписа са 
домаћих каквих прегледалица. Нема ти
ту да се испитује и користује ониме, што су
лингвисте изнашле, нити се ту употребљавају
писмени споменици, који помогоше онако силно
да се распе тама, која беше притиснула српску
књижевност од опада српско-словенске 
па до наших дана; нити је њима „
литература“ са умотворинама знаменитих
књижевника наших, који су народним језиком
писали, извор, из којега оне своје потребе црпу.

Оне се не осврћу ни на питања у распри, па
да прикупљају исходе књижевних претреса, или
просто, да дају своје разложите одлуке, које
би изводиле из смутње сиромаха читаоца. 
пак уопштености не могу више ни у нас
поднети.

И наши књижевници теже данас на јасно
и тачно знање језика, којим пишу; али пишући
народним језиком, који се од спора негује и
гаји, кад запну гдегод у синтакси или при
творби речи, откуда да се помогну? Позната
је рђава размера између образованости нашега
и неких туђих језика, и између развитка 
наука, с друге стране, које се на туђим
језицима вековима развијаху, у несрећна по нас
времена, кад се слабо или ни мало није писало
на нашем језику. Ми се дакле морамо веома
трудити око језика, као средства за 
и примање сваке књижевне струке, и 
га гајити. Поменутоме рђавом стању пак,
нова система науке о језику може бољма ,
него и која друга; њу дакле треба ,
и по њој, казивати, тумачити и 
различне појаве нашега језика. С друге
стране опет, требало би нам примаћи се ка

историји српске граматике, то јест к 
граматике, која би се могла извести из
писама у различна доба српске књижевности
(старе дубровачке и српско-словенске), те како
к њој, тако и према старо-словенској ,
томе средишту словенске филологије,
одредити положај. Онда би и учење српскога
језика постало привлачније и корисније.

До сад имамо већ два де̑ла тим новим 
писане српске граматике, која се наравно
оба обраћају књижевницима: -{III}--ћи део, науку
о облицима — 1850, у коју се онда још
по нешто морало узети, што управо иде у -{I}-
део; — и -{I}-, науку о гласовима — 1853.
— А -{IV}- се, као што је познато, штампа сад,
у Београду.

Године 1856 изађе „“
проф. Нинковића у другоме поправљеном 
— судећи по имену — „“; али писац на стр. -{III}-, казујући

шта га је навело, да оно, што је „“
саопшти, додаје „“, дакле — и за ширу публику. На
-{VI}- пак страни предаје се ова граматика „“; и желећи да му се,
у књижевном каквом листу или непосредно, 
примедбе и мане, које би се у њој нашле,
писац завршује предговор овим речима „“.

Мени није познато да је изашла каква оцена
те књиге; а више се не сме о њој ћутати, ако
несмо ради, да нас коре немаром према 
у књигама од науке, књигама .
Ну и то ми ваља приметити, да у овоме
разматрању само у кратко о свачем може бити
реч; јер је за филолошке чланке одмерена —
готово на конац — просторија у овоме листу.

Граматика ова подељена је на „“ А иза тога као додатак

(од 91 до 106 стр.) долази наука „о “.
— Синтаксе нема у њој ни мало. —
О начину ове граматике гледаћу да кажем две
речи ниже гдегод. Што се тиче реда у овом
чланку, најбоље ми је ићи за писцем; али опет
што заједно иде, заједно ћу и помињати.

Ка -{I.}- — И у овој се граматици слова -{я,
є, ю, (ꙗ, ѥ, ю)}- броје међу самогласна (стр.
2); макар што је на стр. 8 (у примедби 1 и
3 и у примедбама на стр. 101 и 102) —
где се учи да је я „“ — казано, да је  сугласно слово;
тако и на страни 71: „“.

Кад се „р“ (и л) у речима као што су
на пр. , ,  и т. д. може 
у стар. слов. самогласним, за што да
се и у српским речима: тврд, чврст, врх и т. д.
не зове р вокалом? Да ли за то, што не 
дефиницији самогласних слова?

На стр. 2 реч је о некаквом 
слову. Ја знам да полугласника ()

нема у српском језику, него их има у
(у правоме) старом словенском; а то су тамо ъ и ь.

На страни 3 није казано по чему р и ц
„“

Писац на страни -{V, VII, VIII}- исповеда,
да у српскоме језику има 3 говора, па опет
на страни 3 и 101 учи, да слово  () „“. То се, ја ,
не зове „“ говоре, него
градити Србима ново „наречје“, или боље, 
се црквено-словенскоме „у колико
особина“ српскога језика не „допушта“; јер
ни Херцеговци, ни Бошњаци, ни Црногорци,
ни Далматинци, ни Хрваћани, ни Славонци, ни
други не говоре: љепо, њесам, врјеме, умјем,
прје () и т. д.

Умрети (стр. -{VII}-), корен (5), голен (13),
кукурикати (75), доле (84), најпре, после (85;

на против на стр. 89 ), улетити, 
(88) и т. д. јамачно су „“;
а за погрешке:  (-{IV}-),
 (24),  (27), 
(стр. 52 и 77; срп. слов. , в. „с. “,
испор. покорити) и тако даље, не могу
да одлучим чије су, да ли коректорове или
пишчеве?

Ка -{II}-. — „“, то се „“
на стр. 5, 6, 7, 8, 9, 10 и 11, неке речи у
простом и сложеном облику. — Не ћу ,
је ли то у опште требало да уђе у ову
граматику, и ако је требало, треба ли тога
ради наводити онолике примере; само ћу да
приметим, да би сличне ствари, по новој ,
ишле у особити (-{II}--ги) део граматике,
с том разликом, што би се тамо на значење речи
ударало гласом, на пр. наставак ач, кад се дода
основи (теми), чини 1. , као:
ковач, слагач, и т. д. 2. ствар, оруђе, као:
ногачи, стругач, и т. д. — пак ћу да 
на погрешке које су у том „излагању“, и

иначе, учињене против српских наставака, и у
опште против српскога језика.

К наставку ство имам да приметим:

Према старослов. наставку  (аство,
ество), у српској књижевности имају врсте истога
наставка не само: ство него и: аство, анство,
ьтво, у Србуљама на пр. , ,  и т. д. — 
(), бож-анство („књига од
божанства“, познато је име), отач-анство
(„с. рјечник“) и т. д. — брат-ство (),
војвод-ство () и т. д. —
друж-тво (-гь-) (), множ-тво,
(), књиж-тво и т. д. — Ваља да

се, на ово, ни писац не ће устезати да призна,
да је човеч-анство и човеш-тво (према: )
са свим једно исто, што се тиче 
(в. примедбу на стр. 92). — Ради 
групе „чт“ у „шт“ испореди: што
(что), поштен (почтенъ), маштанија у Ц. Г.
() и т. д. (на против Руси кажу:
почта — пошта); ч (= тш) одбацује т и
у: срдашце (старо дубровач. срдачце), 
и т. д.

Последак је тога, да: бож-ество, ,
јест-ество, суштество (стр. 7), кач-ество
(как-), колич-ество (колик- стр. 84) и т. д. није
српски. На последње две речи имам још да
приметим, да српске речи не морају свагда
имати једнаке наставке са „“,
на пр. срп. наслед-ство, слов. ,
(а овако има писац на стр. 15); срп. пећ-ина,
() ц.-словен. ; срп. општ-ина,
ц.-слов.  (рус. ); отач-бина,
ц.-слов. ; рођ-ен-је, ц.-слов. 
(); човеч-ји (; у
„“ од г. 1856 налазио сам: -{}-
и т. д.) и т. д.

Од српске речи мноштво, писац гради 
 (в. стр. 14, правил. 8; даље,
стр. 16, 17, 23, 25, 26, 29, 30, 31, 34,
35 и др. —  на стр. 14, прав.
7, и на стр. 22, ваља да су штампарске ).
Караџић је 1814-е писао: мноштвени
број, а Нинковић 1856-е пише: 

Стр. 8. — Ја волим веровати Миклошићу,
да је пландовати постало од п(о)ла-дн-овати
премештањем сугласних гласова, него писцу,
који вели, да, „“

К наставку ски (стр. 10).

Од  је у старослов. придев 
= ; ми данас кажемо: индијски или
индијански. Ја дакле не бих рекао, да се
„“ пише место: „“,
и т. д. — (Глас „ј“ је један од оних ,
којим се у словен. језицима укида зев
[]).

Нешто о наставку је ().

Речи:  и т. д. у
најстаријим словенским споменицима — 

у познијим неким: 
(данашњим руским правописом: -{перье, }-);
ми данас говоримо: перје, оружје, 
(гроздје), весеље, и т. д. Изузимају се оне
речи, које су нам из српско-словенскога, као
стереотипне, прешле у народни говор: ,
Ваведен-ије, Васкрсен-ије, 
(уза: спасење), чатан-ије и т. д.

У граматици овој пише се:  (4),
 (48),  (40, 51, 81, више
пута, и као наслов: „о производу причешћа“,
82 в. п., 83, 85, и др.),  (101),
 (102),  и т. д.
— На против: Друго  (1, 2),  (5, 16), 
(15),  (15, 34, 35, 36, 37, и
др.),  (20, 28),  (24),
 (50, 53, 54, 55, 60), 
(54, 56, 61, 68, 72 и др.) и т. д.

Код дефиниције (стр. 1) наводи се и „“ — или језика —
као један од извора за српску граматику. 
се писац освртао на историју, прилично
се већ види и из досадашњих навода; а из
ових што ће сад доћи, може се још боље видети.

Писац пише:  предг. -{III}-, ().
—  (1, 4, према српско-слов. , стар.
); — од предлога: ваз () у њега су
сложене речи:  (14 в. п., 15), 
(39 в. п. 41); — добити, стр. 22,
(старо дубров. ), 
(27; према; , или — ). — 
(41); а по Бачкој, а може бити и још
гдегод, свештеници, покрај света словенисања,
мали део просфоре зову: . (Види и архим.
Грујића реценсију „Новога Завјета“). — Да
се писац држао историје, заиста не би казао
(стр. 41) да се у: ве(ли)к и ма(ле)н 
ли, ле, пак се образује по правилу: већ-и,
мањ-и (то јест, ве-к-ји, ма-н-ји). Старе форме:
; у Душ. закон. ,
стоје томе тумачењу противне; — од предлога: ва
(),  (44, 49); — , (51; прем
да у уводу стр. -{VII}-и на стр. 52 ); — 
(52; старо-дубровачко ; „с. “
бројити). Наставак ати у глагола: ати
им, стоји место: ѣти. Према томе, форма
бро-ј-ѣти = бројати значила би: број ,

постајати, (), а не: број 
(); — , (54,
). — На стр. 77 примећено је под *
„“. Ваља да према: ,
 (или стар. , читај: ,
, — пољски , ч. бенђе)? — На
стр. 82 каже се, да глагол хтети има „“ Ни
то не стоји; него старо срп. 
има у 3 лицу множине:  (стар. слов.
); дакле, они: хоте(-ћи) = хотећи; —
стр. 93 разуму (, — ).
— На стр. 95 стоји под заградом () лагх,
мегх, мегхан ( —; Пољаци
пишу: ), а на стр. 84 написано је: лагко.
По загребачкоме правопису пише се: лахко;
што није  прилагођавање, него сувишње 
сугласнога. — (За , види
горе).

Познато је, да у нас глас „ј“ умекшава
сугласна која пред њим стоје. Овај глас кад
дође иза: б, в, п, м, (и туђега гласа ф), онда
се између њих умеће л. По томе правилу науке
о гласовима има писац на стр. 82: љуб(љ)ен,

став(љ)ен, куп(љ)ењ — 77, љуб(љ)ах, 70,
лом(љ)ах, слав(љ)ах — 41, деб(љ)и, туп(љ)и
— 30, крв(љ)у, зоб(љ)у — 23, коп(љ)е. Али,
стр. -{IV}-, пише ; стр. 15, 25, 26, 29, 32 и
др. ; стр. 50, 53 и др. . На
против, стр. -{IV}- ; стр. 1, 
и ; стр. 33, 53, ;
стр. 16 : које није српски.

По истоме правилу науке о гласовима не
ваља ни у данашњим црквеним књигама читати:
преселеније (, то јест ),
моленије (), хваленије (); 
(), гоненије ();
мишленије ( = ); 
(), и т. д. — Руси у „“
имају „“, „“ које је = нашем
ле и не; а, и у црквеној и у световној 
читају: „ле“ као ље; „ли“ као љи;
тако и: ње, њи. Ми пак од како се молимо

Богу из књига писаних руско-словенским ,
не познајући рускога правописа, почесмо
читати по српскоме (правопису) ле ли не ни
и где треба: ље љи ње њи, против организма
словенских језика: старога словенског, .
и руско-слов. — против рускога и 
народног говора — и против творбе речи,
коју, у осталом, наше лингвисте знају врло често
потезати.

Српски језик нема наставка: .

Зар се не може о већини до сад 
погрешака праведно рећи, да су плод „
придржавања црквено-славенског“ или,
у гдекојем погледу, боље — „славеносербскога“
језика?

За што се у овој књизи код 2 пад. множ.
употребљава апостроф ’ — којим се знаком 
да је нешто изостављено — кад, у 
падежу птица’, река’, земаља’ (

) не само да неје ништа пропало,
него је још а приплодак?

На стр. 26, помиње се у овој граматици
„“; тако исто на
страни 27, „оштро“ (без знака), а на стр. 28,
врста 5, „округло“ ( ̑ ). Још се на истој стр.,
у 28 врсти, вели неке речи: „“; — али се нигде у
њој не разлаже, на колико се начина може
какав наш слог изговорити, гледајући на „“,
и како се ова записују, а у 
граматици (и речнику) не бележити 
велика је мана. Српски језик има, после
литавскога, од свију европских језика највише
нагласака, то јест, два кратка и два дуга, и
кратак слог без акцента. Потреба да се акценти
у граматици бележе може се увидети, за ,
и из ова два три примера што долазе.
Њима се разликује: 3 падеж од 7; на пр.
о̏бла̑ку, обла́ку; ства̑ри, ства́ри и тако даље,
(седми је падеж дакле по акценту различан
од трећега, а не да га „“ задржати); —
изговор: (дрво) др̏вета, мн. дрвѐта, дрве́та̑. —
На стр. 75, не знам хоћу ли читати: та́јати

или та̏јати. Како се разликује: ура́дити, ;
ура́дих, у̏ра̑ди; запов. ура́ди, или: вр̏ћи
и вр́ћи, — или вѐсти (ведем), вѐсти вѐзе̑м
и ве́сти ве́зе̑м и т. д. него акцентом? Без 
се: пу̏н и ра̑н на страни 40 једнаку
„оштро“ изговарају. — Даничић у својој 
акцентује: др̀жах, др̏жа̑, др̏жа̑, — пи́сах,
пи́са, пи́са, — и: чу́вах, чу́ва, чу́ва, — а Ј.
С. Поповић примећује у 23 (управо 24) бројо
„Седмице“ од г. 1854: „“
Да је писац употребљавао акценте у својој ,
може бити да би нам показао, како
се то а изговара „у нас“, то јест у Војводству.

Стр. 18. — „“. А „“?
позната је свакоме пословица. Али ни писац
неје „влаху“ — од збиље изузео; јер на стр.
103, каже изреком да „влах“  у „“
има влаше.

Отац има граматички у свакоме случају 5
падеж: оче. Него Руси, они кажу: „“! и т. д.

Синко! има први падеж, и то: синак; в.
„С. Рјечник“ (1852).

На стр. 20 износи се да има 2 пад. множ.:
ујаци (и. ујака), курјаци (и. курјака). Пет
„курјаци“ и т. д. не може никад ни до века
ваљати; испореди (на стр. 16): јунаци, јунака;
бадњаци, бадњака; кораци, корака и т. д.

Како има властелин у множини?

Стр. 22. „ . . . . . та могу у множ. и ов
добити, као: зецови и зецеви, кецови и кецеви“.
Неје „зецеви“, него зечеви и т. д.; а како се
кец мења у множини, не марим да видим у
„школској граматици“.

Стр. 24. — Је ли истина, да речи које
се свршују на иште и ство имају у 3 пад.
множ. ама? За што писац, који по народној
књижевности лепо признаје, да ваља само: ,
седлима, крилима, веслима, селима
и т. д., и који ћутке одобрава: гвожђима,
перима, пуцима и т. д. — не показа из 
књижевности и који пример: ишт-ама
и ств-ама?! особито кад има прилично 
који и ту пишу: има; (у „Седмици“
и у београдским „Српским Новинама“ може се

готово сваки пут наћи: пристаништима, 
и т. д.).

Стр. 25. — „“
— Има ли ова разлика заиста у срп. језику,
или писац сам поставља сад то правило?

Писац не рече каква је множина од небо,
чудо, тело. Исто тако не рече како: дете има
у множ.

Писац ликујући над онима, који хоће да
се у 3 падежу једн. претварају свагда, без
изузетка, грлени звуци у пискаве, — :
„розга, розги (не розци), мазга, мазги
(не мазци), дизга, дизги (не дизци) и т. д.“
— излаже сам себе смеху; јер нико још неје
рекао, до он сада, да се г претвара у ц (
з). — (Слично су наведени примери на
стр. 71: „“).

На стр. 27, писац каже: „“; тврди, даље, „“
на онда изводи да „“ — У граматици
од 1850-е наводи се (на стр. 11), само из нар.
песама, близу 60 речи на ца, које у 5 пад.
имају: це; а ова, граматика хоће све то да,
жртвује „“. (Оно је по Богу
баш као у тако званој „философској граматици“
из прошлога столећа, којој смер беше 
правила без изузетака). Овде, где је
један од наших граматичара готов да прогласи
употребљавање 5 пад. на це као злоупотребу,
не могу де не наведем речи, једнога 
изврсника у лингвистици, које овако гласе:
„Граматичаров задатак неје други, него да
појаве у језику научно уреди; а не да пориче
оно, што се његовој теорији руга“.

На, истој страни речено је, да речи, које
„“ уметак а; па се ради
тога као примери уз: па̏тка, па̏та̑ка̑, смо̏ква,

смо̏ка̑ва̑, вишња, вишања, и т. д. — наводи
и: зѐмља, зема́ља̑, да̀ска, даса́ка̑; као да је
то једнако акцентовано. Даље каже се (стр.
23) да, које имају „“ Али ко не зна како у 2-ом
пад. множ. имају речи: ба̑нка, би̑рка, до̑јка,
жи̑рка, ћу̑рка и т. д.? — У осталом сваки
ко у граматици од г. 1850-е (стр. 11, 12)
промотри акценте, може се уверити, да је у
том догађају „“ са свим
невино.

Како има ро̏тква у 2-ом пад. множ.?

На стр. 30 погрешка је 6 пад; ,
— јамачно штампарска.

Ако по-дан ваља, онда је и по-ноћ (м.
по-ноћи) граматички добро. А да поноћи није
„сред. рода“ (стр. 38), ваља да не ће 
никога уверавати. Онда би гласило: -{,
поноће.}-

„Д“ кад стоји између два самогласна, може
да испадне, на пр. два(д)ест, три(д)ест, ;
тако: двана(д)ест (), 
и т. д. Овако говори знаменито већи
део српскога народа; овако пишу доста наших

књижевника; овако су те речи написане и у
београдскоме буквару од г. 1850 и т. д. 
пише: једанајст, дванајст и т. д. (в. стр. 41).

Да ли се на стр. 44 и иначе: „-{двогубъ, ,
четворогубъ, петорогубъ,}-“ претпоставља
речима: двострук, трострук, и т. д. или: ,
тројак, за то, што је то „најљепши, 
и најприличнији“ израз? (У „С. “
има за сад само: двогуб и петорогуб,
па више ништа).

Стр. 52. — Прво пређашње време (,
), неје добро дефиновано овим
речима: „“; јер се каже на пр. и: Тада
створи Бог човека и т. д. — а то се неје
„“, него, по рачуну православне
цркве, пре 7000 година. Него то је 
време; њиме се приповеда (одсечно) каква
год чињеница (). Немачко: ,
не одговара томе.

Тако не ваља дефиниција ни другога 
() времена: „ ()
“. Али кад се у народним песмама

описује на пр.: | Жедно момче гором јездијаше,
| Жедно воде, а жељно ђевојке | Од јада се
на мач наслоњаше, | А од сунца пером 
— (-{I 416}-), шта се ту „“?

За будуће друго време види: Нови .
Реценсија Ђ. Даничића стр. 29.

У напомињатој граматици од г. 1850-е на
стр. 38 примећено је о  као
што иде: „“ ну како немамо 
форме за оптатив, ауктор њен не води више
разговора о томе, остављајући остало синтакси.
— А писац ове граматике брже боље начини
нам и „“ (стр. 53). А
не би ли српски језик, по томе, могао имати
још начина, на пр. ја бих: дошао; био доћи;
биће дошао?

Од глагола јесам наводи се на стр. 54,
као „“; а одмах на стр. 56, где је још једнако
о томе глаголу реч, стоји написано: „“. На тај начин ми бисмо имали два „“
садашњега времена: а то неје истина.
Сушти је у нас прост придев и значи (исти,
чити), , на пр. сушти отац, а не 
придев, (причешће) садашњега времена.

На стр. 56 каже се и то, да од глагола
јесам нема „“ () садашњега ;
а ја велим да има, и то: буду́ћи (фр.:
, кад се односи на подмет — иначе:
), на пр. у „Н. Завјету“ (дела апост.
-{II}-, 30): „Пророк дакле будући, и знајући
да му се Бог клетвом кле“ — и т. д.

По источном говору маже се у нас: 
(од летети); трпен спасен (од трпети) и
т. д. По томе би требамо у напредак изнаћи,
да ли је: виђен (м. ) форма за сва три
српска говора.

Да ми имамо 
то знам; познато ми је такођер да се на
пр. плаћа се, плаћало се и т. д. пасивно .
Али нова српска граматика, и у 
издању, тврди на стр. 73 
за „“ — од кога? и т. д. — и примедбом на

стр. 74 („“)
да у нас има „“.

Да би се показало како се гради облик за
садашње време, наводи се на стр. 74 и 75 сто
и десет примера (не азбучним редом) са „и т. д.“,
међу којима се налазе и ови: „“, (на против у 3-ем лицу: кликоће се,
уплеће, трепће) — примери који веома приличе
„“, и у опште првоме лицу.

На стр. 74 стоји инфинитив: греб-а-ти!

Од сте́ћи (стег-ну-ти)  је: стегнем;
а од стезати је стежем (стр. 75).

Писац се вара кад каже (76), да у нас
има наставак „“. У речима: пљу-в-ати,
и кљу-в-ати укида се зев () са „в“ 
од прилике, као у да-в-ати. — Исто је тако
у заблуди кад мисли да се глаголи: пи-ти (),
ши-ти, ври-ти, ми-ти и т. д. свршују на
„-ити“.

На примере: погибох и погинух, откидох
и откинух, стискох и стиснух и т. д. 
је овако: „“.
Кад би писац знао, да се у старим и 
споменицима слов. језика налазе ,
и друге сличне речи, у оба облика; 
не би овако преко судио.

Писац вели (81), да рећи има у 
начину „и рекни“. Може бити у Барањи
(в. стр. 28).

На истој страни читам: „“. Ово само треба 
новим правописом (даји, таји), пак ће
се одмах видети да неје тако.

К „“ о правилности језика
ваља да се рачуна и то, знати које форме 
језик има, а којих нема. А писац тврди,
да ми имамо глаголски придев садашњега и 
врем. актив. фор.: први на , други
на ; макар што се на пр. из нар. ,

из „Новога Завјета“, Писама о служби
божјој, и многих других књига са свим 
мора извести. Сме ли „српски“ 
да не спомене ову појаву? Чиме писац,
који се (на стр. 18, 19, 20, 24, 27, 29, 43)
и сам позива на нар. књижевност, мисли 
та своја „причешћа“? — Има више од
по столећа, како се у нас пише народним ,
на и данданас има (и књижевних) људи,
који не признају самосталности српскога језика,
него траже над њим некако сузеренство (шта
ли) „славенске“ граматике. Над би позаимање
какво год форме у реду било, то би требало
Руси на пр. одмах да узму два времена из
старослов. или из српскога: аорист (за )
и имперфекат (за описивање); али њихови
књижевници знају врло добро, да ни један 
језик нема свих облика, него што коме
„Бог и срећа дадоше“, (код Грка је на пр. лепо
развијен глагол; код Римљана глагол већ неје
тако, него именице; новији неки језици немају
деклинација, и т. д.); на сваки треба да је 
оним што има. Што се, на послетку,
и они, који нишу на пр.  и т. д. — смеју, кад виде у каквом

српском саставу: -{любимый, движимый, ,
почитаємъ}- и т. д., кад је обоје „једне
горе лист“?

Стр. 84. „“ — Зар свагда? на пр.: „
по шеталишту, сретох тога и тога“; је
ли и ту „“, као у „“?

Овде ћу, на крају науке о облицима, да
пређем на склоп ове граматике.

Писац не дели деклинације на: мушки,
средњи и женски род (испор. стр. 15, 16). —
Дванаест примера за мушки род (в. 16, 17,
21), биће мало сувише.

„“.
(стр. 52, 54).

Из разредбе у граматици од год. 1850-е,
ваљало би нам, по томе, оне примере овако
преугомилати:

А ко би у опште све те, а особито тако
различно глаголе „на ем“, стрпао у једну ?

али по пишчевој теорији тако је, (в.
9 примера за „другу спрегу“, од стр. 61–68).

Наши се глаголи најбоље деле на оне, који
у инфинитиву имају: 1-о наставак —ти, 2-о
—нути, 3-е —ѣти, 4-о —ити, 5-о —ати,
6-0 —овати —ив—. По тој деоби, само
се ваља познати на науку о гласовима (ради
претварања гласова), пак примери: плес-ти; —
мог-ти (= , моћи), пек-ти (= ,
пећи), и т. д. несу ништа друго, него два 
једне врсте промена̑. — Глагол: 
на пр. иде по 2-ом разреду; а кад ну
испадне, онда има инф. диг-ти = дићи. граматика пак, дужна нам је показати
још, откуда да, на пр. почети, има у сад.
врем. поч-нем, узети уз-мем, клети ку-нем

и т. д. Само се на тај начин може докучити,
кад се каква граматична ствар у „обичном 
говору“ чује двојако или тројако, које
је у реченоме случају граматички правилно.

Из ове граматике не може се дознати 
начин од: берем, перем, кољем, ,
женем. Исто се тако не може из ње знати
како се мењају глаголи: донети (донијети),
жети, расти ().

Против последњега глагола многи греше, с
тога ћу се код њега мало задржати. Основа:
раси-ти = расс-ти; али се расти пише с 
с још у староме — а ако се не варам
— и у „црквено-словенском“ језику, као и код
нас. Садашње вр. има: раст-ем (као плет-ем),
прошло: раст-а-о (пле[т]л), али жен. и сред.
род: расла, о, и т. д. (као пле[т]ла). — А
прелазни глагол: растити (= )
има: раст-им, раст-ио, рашћен и т. д. — Од
нарасти је несвршени глагол: нарастати (
у Рјечнику предгов. стр. 2): а 

био би од: нарастити. — Писац има
на стр. 19, 24, „“

Од вез-ти, откуда оно с у „“ на,
стр. 78?

Облици: дат (поред: , стр. 61), 
(п.  78), бит (п.  83), вит
( 83) и др. недостају овој граматици.

Писац зна, да у српском језику има :
 а тако и  (м. окром, у ,
— рус. ) стр. 86.

На стр. 89 стоји: „“
и т. д. тако и на. стр. 106  (на
против на 28 ). Ту х није на свом месту.

На стр. 90. „“! не ће бити
српски; као ни клик: „“

Писац има своје техничке речи, па се опет
не служи њима, него пише:  (стр.
43, м. прилози),  (80, 104, и. ),
 (5, 86, м. заиме), множина
(100, м. ); а колико ће се
самоука сетити, да је овде, на пр.  и
 свеједно?

Слово „“ наводи се на стр. 2, као ;
на стр. 3, 39, 71, чини службу ;
а на стр. 41, 97, 106, зове се .

— Сугласно „“ (ј) није наведено
међу консонантима под 4-о на стр. 2. — На
стр. 2 и 97, каже се да је  и т. д. .
Ако остала непчана (ж, ш, ч, џ, ћ, ђ),
кад стоје иза самогласних на крају, чине ;
онда и непчани глас „“ (ј), сложен
са претходним каквим самогласним твори „“.

Од стр. 91 до 106 разлаже се наука о
правопису. Код којекаквих осам (које врста,
које раздела) и више наших правописа, у нас
још данас, у оваким случајима, о правопису
не може бити речи друкчије, него са гледишта
онога, који поставља законе о правопису. За
то ћу и ја овде да покажем само оно, што се
не слаже са начелима, у овој књизи 
и — што је апсолутно погрешно.

Писац пише: нема (од којега се говори и:
нејма и не има), а не да да се пише: прима;
и ако ни један Србин не говори: пријма (или
приима) — стр. 92.

На стр. 95 и иначе, не чита у туђим 
речима „“, између два самогласна, као

наше з, него:  и т. д.; а на стр.
10 пише:  (2 пут).

Стр. 96. — „“. — А на стр. -{I}- стоји написано:
 (м. Иг —).

Може ли се оно на стр. 97 назвати :
„“?

Ка слову т на стр. 98, имам просто да
приметим, да Руси пишу: .

Као што на стр. 105 није написано: ; нити коме пада на ум, 
за љубав, да пише:  и т. д.; тако не ваља писати ни:
 (98, Хришћанин), против 
српскога језика.

Могу ли под: „“ (52, 60, 81),
потписати оно, што је речено на стр. 91 (у
уводу)?

Писац, који на стр. 91 воли изговор него
производ, пише на пр. на стр. 6, 7, 25, 32,
105:  и т. д.; —

а изговарају ли се те речи као на пр.  и т. д.? Пре би се могло допустити
неданство: по̑, до̑, сто̑, и т. д.

„“ па стр. 14, 2 пут је написано
са з; а на стр. 15 са с. — „“
на стр. 39 (два пут) и 104 са з; — а на стр.
39 (5 и 15 врста) и 41 са с. — На стр.
52 стоји: „“ — а на стр. 79 „“.

Стр. 106. — „“. И по томе писац пише: . А
како ће да пишу они Срби, који не говоре:
Дани́ло него Да̀нило? или пад се опште какав
глас не чује никако, на пр. Га̀врило (а не )?
Сви кажемо: разви́так, а не развијтак
(в. стр. -{III}-); које последње ни по производу
не ваља (испор. добит-ак, завитак, напитак,
почетак и др.).

Писац хоће да задржимо у туђим речима
удвојена слова (105). — Неки народи по својим
правописима читају „“, између два самогласна,
као ми наше „з“; а кад им треба глас с онда
пишу „“ на пр.  (фр. );

други удвајају сугласно, кад хоће да је 
вокал кратак, на пр. 
место -{begrif}- (истор. и: — -{off}- п.  у рус.
именима); Енглези кад пишу: , читају:
Ги̏бон; а кад пишу: , читају Џибсон,
и т. д. — како сад ту да се владамо? (
вокали препоручују нам се: у нем.: 
[= нашем а́],  [= е́]; у енг. — на пр. у
географији —:  [= и],  [= у] и т. д.)
— Писац пише на стр. -{I}- , а мало ниже
на истој страни .

Нано је на стр. 13 написано „“ са
-{iй}- — да ли по „“?

Писац пише (по изговору) на пр.:  — на против: 
— по уобичајеном писању. Историјским ,
изведеним из споменика српских (или
из старослов.), писало би се на пр. , ,
, (м. ), ,  и т. д.
Па сада сваки разумни читалац нека суди, не
би ли корак натраг, у овом догађају, био —
корак напред?

Кад писац на стр. -{VI}- тврди да „“ — шта разуме он
управо под „“ језиком?

Жалбе, како наши књижевници () не знају ово, наши 
не знају оно — или као што је у овој
књизи (-{III}-) наведено (као један од узрока са
којих је ова граматика написана) да: „“, —
требало би да престану; јер ко су „“?

Похвална је у писца тежња на јединство.

Где се по источноме говору чује час х,
час в, ј, к, или се не чује ни један од тих
гласова, али у писму стоји кашто апострофом
означено, да је х испало, речју: свуда, где је
слову х место — писац га пише. Од овакога
писања поглавита је добит та, да се два 
говора, којима се данас пише (иначе три),
у писму разликују само у гласу ѣ (=е, ије, и).

На стр. 20 наводи се граматички правилно
свршетак лац. Да ово ваља, може се и 
тим, што наставак ац (), кад се дода
глаголском придеву, на пр. владао(-ал)+ац,
чини: владал-ац; као кад се дода корену, на
пр. от+ац, што чини отац; основи: тргов’+ац
=трговац и т. д. Слично вреди, на пр., и за
засел-ак, засеока, и т. д.

Писац има право, што (на стр. 74) не 
писање: „“. Нема сумње,
да се то „је“ не говори; то се види већ из
саме забуне писаца, који час пишу на пр.: он
је се родио; а час: он се је родио („Родило
се сунце“ каше песма). — Опоменимо се, при
том, да и у латинском језику има случајева,
кад „“ изостаје.

Партија о речцама (прилози, предлози, )
боље је израђена него обично.

Увод у науку о правопису заслужује .

Писац на стр. 94 одаје част начелу, по
ком: „“ треба да „“.

На стр. 106 добро је примећено: „“.

Писац не употребљава ь ради разликовања
рода, (испор. 29, 99 и др.). Вредно је 
примедбу на стр. 99 и 100.

дај да завршим. Оно што је писац „“ о облицима нашега језика, то је мање,
него што о томе има у „“
од г. 1850-е, у којој још, сврх тога, нема
горе поменутих недостатака, мана и погрешака.
Компетентном (надлежном) читаоцу остављам,
да изрече суд над овом „српском граматиком“.

Седмица, 1857.

О српском језику