Седамдесет анегдота/6


СИМА МИЛУТИНОВИЋ

1.
Сима је, као што је познато, био 
из карловачке гимназије, и тиме је
било завршено његово школовање.

Али сам узрок искључења није остао
довољно јасан.

Данас се зна да је Сима искључен због
једне сатиричне песме коју је написао о
митрополиту Стратимировићу, а ми смо
у могућности казати и како је постала
та песма. —

Из породице богатих племића ,
а дошавши на чело српске цркве у
најбујнијим годинама људскога века —
Стратимировић вазда вољаше да се и на
спољној страни живота његова одмах 
благородност порекла му и 
ризнице његове, и ако се зна да је
иначе био тврде руке. У низу таких 
он бејаше необичан и кад иђаше
у спахилук Кулпин.

У Карловцима се његова спрема за 
могла знати доста раније и по томе,

што се у двору његову послуга сатираше
рибањем сребрних цванцика, који би се,
блистави, сместили у две повеће кесе као
две омање вреће. Тако опремљене 
тога новца митрополит-племић 
би у господске каруце своје лево и
десно од себе, па би се на шест коња
кренуо пут Кулпина. Уз пут би, овде онде,
бацао, час левом а час десном руком, по
прегршт сребрних цванцика, не 
празне руке ни скуп радника у
пољу, који би, видећи митрополитове ,
истрчавали са њиве или ливаде на
друм, па ни осамљенога путника или 
пролазника.

Сима Милутиновић је то сазнао, па је
у мислима, насупрот томе, ставио борбу
у Србији, где се народ бори голим 
против Турака а за слободу. Из
тога контраста поста сатира, коју Сима
написа и прочита неким друговима. Кад
један недруг одаде тајну — Сима би из
школе искључен, батинан и из Карловаца
протеран.

Те песме данас немамо.

2.
Када се, за време првога устанка, Сима
бавио у Београду, бејаше, у једно доба,
команданат београдскога града војвода

Сарановац, човек крупан, тежак и .
Он уживаше изићи на градски 
над Савом, и, седећи на бедему, 
каике и бродове по Сави.

Једног дана сеђаше ту војвода по ,
па, пуштајући густе димове из ,
бејаше занесен лепотом изгледа који
се ту погледу отвара. Знало се да он ту
излази само ради уживања, па му стога
нико никад ни близу не прилажаше, а
биће да му тада нико ни прићи не би смео.

Наиђе мало за тим поврх тога бедема
Сима, а пријатељи га стадоше опомињати
да не иде ближе к војводи.

— Баш бих рекао — одговори им
Сима — да ћу му сад нешто требати! —
па се, ни сам не знајући зашто, хитро
стаде војводи примицати.

Таман Сима до њега, а он се, занесен
гледањем, мало наже, па свом тежином
и са чибуком — пљусну у дубоку Саву.

Не премишљајући ни тренутка, нити
иоле збуњен, Сима одмах скочи за њим,
и уз велику погибао после тешкога 
изнесе спасенога војводу. Учинивши
то, Сима се окрете и оде.

3.
Кад је Кнез Милош 1835 ишао у ,
у његовој је свити био и Сима .

Чланови Кнежеве свите бише
од Султана награђени, па и Сима доби
скупоцен царски бињиш с великим 
испод грла. Дошавши у ,
Сима тај бињиш — поклони 
гардероби! Један од чиновника
из Кнежеве околине заинати се да ће 
— украсти, те се он нарочито ,
док се није продао! Купио га је за
дукат неки млади Гружанин, који га је
огртао кад је на саборима и славама —
коло водио!

4.
Године 1846 Сима је одвео у Кијево
прве српске ђаке као питомце, а по том
се, на своју одговорност, шетао по Русији
неко време, па је походио и Петроград.

У још нештампаном писму о томе вели
поред осталога:

„… У истом граду видио сам једнога
чиновника и зрелога мужа, да он у 
кутијици чува, као часно древо или
другу коју светињу, један комадић 
дрвета од очине му куће слемена,
што му је из свега очинства и породице
претекло од Бонапартовога богомрскога
на Русију нападенија, а то када год 
и погледа залије га и сузама, како
је и преда мном учинио, и то с овима

искреним речима: „Ово је моја светиња
и аманет божји, ово је и мојега оца, мајке
и породице моје знак и сведок једини и
најважнији, који је мени од јарости и 
западњега и препросвештенога 
спасен, кад сам ја једва могао,
имао и знао воздухом дисати“. Мене је
то заиста тронуло тако, да сам и ја ондака
плако и ово сад пишући сузом умилења
озбиљно поросио, дивећи се и благодарећи
Бога, да се ово најчеститије чувство 
и до најмањи знатности 
и досеже, завидећи му при томе,
што ја из паденија Србије у 1813-м лету
ни онолико од моје приличне куће и 
спасти и сачувати могао нијесам.
Истом је Русу име Антон Бирјуковић, ако
не будем заборавио, и да му Бог да свако
добро к онакоме ближњељубиву срцу!“

5.
У оно доба кад је у Министарству 
у Београду био начелник Јован Ст.
Поповић а секретар Сима Милутиновић,
догодило се и ово. —

Поповић је био вредан, тачан, можда
и педантан. То знамо.

Сима је био — друкчији. То је лако
знати.

Једном се деси да Сима не дође у 
пуна три дана. Што начелника
о томе и не извести — можда и није 
кривица; али биће да је начелник
сазнао како Сима не болује — ни он нити
ко од његових.

Четвртога јутра уђе начелнику у 
момак, који је био одређен да
пред Министарством стражари, па јави:
— Иде господин Милутиновић, и —
можда ће овамо!

Начелник брзо оде столу његову и
спусти табак хартије на коме је било
написано:

Госп. С. Милутиновићу.

Бити другар дружељубну
О свом лебу — ствар је срца.
Бити точан и приљежан
Дужности је први позив.

Већ три дана Муза стоји.
Ћути перо, пра(х) је пао.
Ко ће Музу да поведе?
Несвршено да соверши?

Кривац своје нек казује,
Како може нек се брани.
И што лепше с отим боље.
Строгости нас закон учи.
Началник
Ј. Ст. Поповић

Другим речима: ту се од Симе —
тражило изјашњење!

Одмах по том дође и Сима. Седе за
свој сто, и поглед му се заустави на том
необичном акту. За тим узе перо и у 
написа одговор:
Било једном омалено дете,
Сваком добру приљубило својски,
Богобојно и мајке поштовно,
Зора л’ њега спаваћива игда
Нити нађе, нит’ се за то труди.
У свог зноја кору л’ хлепца смаже.
Ал’ кад појми десно иди л’јево —
Ка’ манито, нити припитује
Милутина нити Анђелије.

Ђе сам био ? А ђе био нисам!!!
Куд не сиј’о и туда ницао!
Једно само: у зло ни до века!
Млого прошло, а остало мало,
И то мало већ је дотрајало.
Па што ће ти да до краја сазнаш?
Учи друго, има јоште доста
Чега не знаш — а ја ни толико.
Симеон Милутинов
Сарајлија.

Читалац без сумње разуме и 
питање и Симин одговор, а сећа
се да су Милутин и Анђелија родитељи
Симини. Без сумње види како ово 
показује природу и карактер 
а одговор другога песника.

Тако написано „изјашњење“ однесе
Сима и ћутећи спусти пред Поповића на
сто па оде своме послу.

Не зна се да ли је од тога било 
последица. Највероватније је да је
све остало при овој шали двојице 
песника и књижевника.

1911.