Магарац и његов господар
Магарац гледаше с завидљивим очима да његов господар толико миловаше једно своје мало пашче, мислећи у себи: „Ја се толико мучим, воду и дрва носећи, пак једва толико ми дajy јести да oд глади не погинем; а она поган мала са својим улагивањем толико добpa ужива! Нек' дер се и ја почнем улагивати, не би ли што боље било.” 

Како упази једном свођа господара пред кућом на столици у хладу заспата, привуче се | лагано, наслони му главу на раме код уха, пак затегне колико му гoд грло може: „Хиаа! Хиаа!” 

Тргне се ови, викне слуге, спопадну сви који мотку а који ајдамак, и измажу здраво нашега појача. 

Наравоученије

Кога к чему природа није створила, нека се у оно не пача.

Извори 
 Антологија српске књижевности 

Басне
Доситеј Обрадовић