Смирај (Алекса Шантић)
Алекса Шантић 

У страни звона пре'одникâ звоне.
Кô једна крупна јабука се спушћа
Црвено сунце, и за гребен тоне.

Стрмена шума постаје све гушћа,
Прозирни сутон обухвата гране,
И сањив пада по зрцалу ушћа.

Ријека шуми. Трске уздрхтане.
Пошљедња пјесма из гнијезда звони.
И, мека, топла, распе се и пане

По путањама... И док небо рони
Прву звијезду над тихом ријеком,
У мени расте грки пелен бони...

Ја сада мислим о добу далеком...
Мислим на ноћи, пуне хризантема,
На врт преливен мјесечином меком -

И на звијезде што их више нема...
Уза ме боли пружали се моји
Кô мрки чопор пантера кад дрема...

Ја лежим, ево, кô рањеник који,
И док се губи звона јецај ледан,
Нада мном, драга, црни чемпрес стоји,

И повија се кô црн пламен један.

Шантићеве песме 1910.