Улалума
Nebo je bilo pepeljasto, hladno;
	Lišće sklupčano u svenule snove —
	Lišće klonulo u svenule snove;
Bî noć samotnog oktobra što znatno
	Drevno sećanje u zaborav zove;
To bî jezero Oberovo blatno,
	Usred mistične oblasti Virove —
To bî jezero Oberovo hladno,
	Sred te demonske oblasti Virove.

Jednom tuda, kroz drvored titanski,
	Pored čempresa sa dušom se verah —
	S psihom i dušom kraj čempresa verah.
Tad mi je srce gorelo vulkanski
	K’o reke pune vatre i čemera —
	Reke prepune lave i čemera,
Sliv sumporasti niz predeo janski
	Koji se slio do hladnog severa —
Taj bol što sli se niz predeo janski
	U dol ledeni dalekog severa.

Govorili smo ozbiljno i hladno;
	Naše su misli klonule u snove —
	Naša sećanja klonula u snove —
Nismo ni znali da nas bespovratno
	Noć oktobarska u zaborav zove
	(Avaj!, ta noć što u zaborav zove)
Ne primetismo ni jezero blatno
	(Mada već besmo sred šume Virove) —
Zaboravismo to jezero hladno
	Usred demonske oblasti Virove.

Tada, u noćnim poslednjim satima
	Dan najaviše svetla suncâ mnoga —
	Predosetiše zoru suncâ mnoga —
Na kraju puta osetih da ima
	Odsjaj, sav mutan — jedva videt mogah —
Iz kog čudesna, sa dijamantima
	Uzdizala se luna vitoroga —
Mesec, Astartin lik dijamantima
	Okićen, jasan, kristalan, s dva roga.

„Ona je“, rekoh, „topla k’o Dijana:
	Ona se kreće eterom čeznuća —
	Ona uživa prostorom čeznuća:
Vide da suza suva nije dana
	Tom licu, nema crva umiruća,
Ona je prošla kroz polja zvezdana
	Da otvori nam put do uzdignuća —
	Letinskog mira, rajskog uzdignuća —
Siđe, zasjavši niz polja svezdana,
	Ne strepeći od praha treperuća —
Zanosna, svetla, niz legla zvezdana,
	S očima punim sjaja treperuća.“

Ali je psiha, dižuć prst zborila:
	„Tužna, bojim se, plaši me ta zvezda —
	Plaši me čudno bledilo, ta zvezda: —
O, kreni sada! — vini svoja krila!
	Leti! — o, leti! — za spas našeg gnezda!“
Dok u užasu svom je govorila
	Njena su krila tonula spram bezdna —
U agoniji, dok jecaše, krila
	Njena su tada tonula spram bezdna
	I iščeznula u prašini bezdna.
	
Ja odgovorih: „To nas tek san vreba
	I u treptavo svetlo tera sada!
	Zaronimo u sjaj kristalni sada!
Taj sjaj sibilski noćas sija, vreba
	Blistanjem svetlim lepotâ i nadâ: —
	Gle! — on treperi, svu noć nebom vlada!
Ah, poverujmo tom blistanju s neba,
	Neka nas vodi do božanskog sklada —
Avaj!, sledimo sjaj treptavi s neba
	Da nas odvede do edenskog sklada,
	Jer on sred noći celim nebom vlada!“

Smirio sam je i uz poljub zgrejô,
	Te mrak isterah iz njenoga uma —
	I kolebanje izgnah joj iz uma;
Do kraja staze prođosmo alejom
	I opazismo neki grob kraj druma —
	S čudnim natpisom neki grob kraj druma;
Rekoh: „Šta piše, moja draga sejo,	
	O čem govori natpis pored druma?“
	Reče mi: „Ulaluma — Ulaluma —
	Ovde počiva tvoja Ulaluma!“

Srce mi posta ozbiljno i hladno
	K’o suvo lišće sklupčano u snove —
	K’o suvo lišće klonulo u snove,
Kriknuh: „Oktobar beše verovatno
	Ah, tek sad vidim — ta noć mami, zove
	Kad već prolazih kroz predele ove —
	Kad nosih breme niz predele ove —
	U toj noći što u zaborav zove,
	Šta me baci u predele ove?
Sad znam jezero Oberovo blatno
	Usred mistične oblasti Virove —
Sad znam jezero Oberovo hladno
	Sred te demonske oblasti Virove.“

Едгар Алан По