Сонет - XVII
Милутин Бојић 

Сонет - XVII

Не бежи, ноћи, отпочела сетом 

И танком мрежом једноликог ткива, 

Јер кô у бездан, у те се улива 

Дах стрепња, што ће уздахе да броје. 

За сваком зимом и за сваким летом. 

Стани сад док се млади сан ужива, 

Неоскрвљена срећа док се снива, 

Сад кад смо сами ја и небо твоје. 

Стани, да ти се исповедим, стани, 

Али ти идеш немо својим током 

Следећи једном промислу дубоком. 

Ти не разумеш реч ни поглед сани. 

Чедна и хладна реч Вечитог пратиш: 

Ни с ким да кличеш и ни с ким да патиш. 

Милутин Бојић
С