Пролог (Ј.Г. Миленко)
<poem>
Здрављам те, српска беседо,У лепој српској забави!
I
Знанци се, ево, скуписмо,
У туђем крају, искрено,
По срцу браћа рођена,
По добу својта поносна.
Ја не знам шта би милије
У души брата јекнуло
Од речце брата његовог!
Ја не знам шта би дивније
У срцу својте плануло
Од песме својте његове!
К’о тајна струја потока
Што виру мило шапуће:
»Остај ми збогом, изворе,
Ја пођох крају далеком,
У хладно крило туђине,
Ал’ свуд сам опет код тебе«,
Е, тако исто данаске,
У туђем крају скупљени,
Сви знамо откуд дођосмо,
Јер нисмо поток без вира,Јер нисмо деца без рода!
Кад вила срца милосна
У души осмех замисли,
На све се скупа осмехне.
Кад вила срца жалосна
У души тугу изроди,
На све се туга разлије.
Па зато, зборе скупљени,
По срцу браћо поносна,
По добу својто поносна,
Казујмо речцу од срца
На лепој нашој беседи,
А кад се речца задрхће,
К’о сива крила соколу,
Нек из ње песма излети!...
Ох, како мило шапуће
У туђем крају песмица
Кад кућу нашу спомиње,
И како свирка поджиже
Кад гласом својим вечитимСвојину нашу казује!
Та где је срцу забаве
Кад срце хладно мирује?
Па зато, зборе скупљени,
По срцу браћо рођена,
По добу својто поносна,
И данас стуже нећемо:
Студен је сејка немила
На топлој српској беседи!

II
Ал’ тихо!... Тише!...
Зборити ми не да вишеПосестрима наша вила.
Долетила, ево, махом,
Па видинским својим дахом
Шапнула ми ’ваки глас:
»Пусти, момче, мене сада,
Својој деци изненада
Да пришапнем спас...«
Тихо!.. тише!..
Вилини се збори, ево,
У певање моје слише.
Тихо!.. Тише!..
. . . . . . . . . . . . . . . . . .
. . . . . . . . . . . . . . . . . .
»У јединству нек се снажи
Лепом слогом сталност наша;
Кад мелема народ тражи,
Нека нађе дела ваша!

»У озбиљном свесном раду
Дочекујмо лепше дане;
Нек у целом свету знаду,
Е ће сунце да нам гране!

»Па из наше крепке воље
Лепши живот нек се роди;
А живот ће живет’ боље
Кад се нађе у слободи!«
. . . . . . . . . . . . . . . . . .
. . . . . . . . . . . . . . . . . .
Тихо... тише...
И сестра је реч’цом стала.
Зар да збори још и више?!
Па зато, зборе скупљени,
По срцу браћо рођена,
По добу својто поносна,
Казујмо речцу од срца!
А реч је наша гласита:
Јер нисмо поток без вира,
Јер нисмо деца без рода!

Здрављам те, српска беседо,
У лепој српској забави!
</poem>

 Извор 
Јован Грчић Миленко: Целокупна дела'', Библиотека српских писаца, Народна просвета, стр 53-56

Јован Грчић Миленко
Поезија