Милош Обилић (Јован Суботић)/39
ТРЕЋИ ПРИЗОР
Бајазит, Осман, Бранковић, више паша, више часника, више војника.

БАЈАЗИТ (стане на први степен престола, к Бранковићу): 
Је ли оно Лазар?
БРАНКОВИЋ (посрамљен): 
Јесте, господару.
БАЈАЗИТ (за Милоша): 
А онај други?... Је ли то Обилић?
БРАНКОВИЋ (тихо): 
Он је!
БАЈАЗИТ: 
Је ли то онај, ком посласмо писмо 
Што ти рече да му Јусуф пошље?
БРАНКОВИЋ (у забуни ћути).
ОСМАН:
Онај исти.
ОБИЛИЋ (К цару Лазару): 
Чујеш, оче, јави се истина! 
Ви’ш да писмо чиста би потвора.
ЦАР ЛАЗАР (уздахне).
БАЈАЗИТ (к Бранковићу): 
Ти си дакле уговор имао 
С мојим оцем?...
БРАНКОВИЋ (у највећој смутњи ћути).
БАЈАЗИТ:
Дај га сад овамо!
БРАНКОВИЋ (у забуни): 
Светли царе... место... време... лица...
БАЈАЗИТ: 
Дај ми писмо што ти у Крушевцу 
Јусуф-паша даде.
БРАНКОВИЋ (као горе): 
Какво писмо...
Не знам... немам...
БАЈАЗИТ (к Осману): 
Ти ми рече да си малоприје 
Писмо им’о и сам га читао?
ОСМАН (уз дубок поклон): 
Чито сам га и кнезу вратио,
А он га је у недра турио.
БАЈАЗИТ (оштро Бранковићу): 
Дај га дакле! Зашто се затежеш?
БРАНКОВИЋ (оклева).
БАЈАЗИТ (дрекне): 
Писмо, робе!
БРАНКОВИЋ (извади писмо и даде му га).
БАЈАЗИТ (прочитав писмо): 
Теби овде цар Мурат поклања
Златну круну српског цар Лазара.
А ти си му обећ’о помоћи 
Да Лазара са престола збаци.
Је ли тако!
БРАНКОВИЋ (ћути као громом поражен).
ОСМАН (клањајући се):
Тако господару!
ОБИЛИЋ (јаросно): 
Боже силни, раскини ми ланце 
Да угушим то адско страшило.
ЦАР ЛАЗАР (покрије лице руком).
БАЈАЗИТ: 
Ти си своју ријеч одржао,
А сад ваља царска да се одржи.
Но да круна може ти се дати,
Мора најпре она глава пасти.
Да ли стојиш и сад при погодби?
Кажи стојим! Па нек га посеку!
БРАНКОВИЋ (посрне и прихвати се за једног од дружине).
ЦАР ЛАЗАР (спусти руке с лица и геди са ужасом и очекивањем на Бранковића).
ОБИЛИЋ (шкрипи зубима).
БАЈАЗИТ (к Бранковићу): 
Хоћеш? Нећеш? Ћутиш? Дакле нећеш?
(Издере писмо.)
И с тим овај уговор престаје.
Сам си данас од њег одустао...
(Даде му знак да одступи на страну.)
БРАНКОВИЋ (сав унишћен одступи).
БАЈАЗИТ (цару Лазару): 
Мој је отац овде погинуо,
И ти дакле мораш гинут’ овде.
ОБИЛИЋ (страсно ступи напрво): 
Ти си мога цара засужњио
У поштеном у боју јуначком.
Такав сужник нигде се не губи,
Зато њега не смеш погубити.
БАЈАЗИТ: 
Ваше главе стоје ил’ падају 
Како на што мени дође воља.
Али које данас да изберем 
То до тебе сад стоји, јуначе!
ОБИЛИЋ: 
О, говори, ишти, заповедај,
Тек у ону немој дират’ главу!
Све што имам радо ћу ти дати,
Све што могу вољан учинићу,
Само ону да сачувам главу!
БАЈАЗИТ (за себе, злобно): 
Ха — сад ћу тог срушит’ полубога,
П’ онда с њим ћу и спомен му убити.
(Гласно, с притворним пријатељством.)
Учини ми, што ћу те молити 
Па ћу видит’ да смрт цар Мурата 
Бија воља великог Пророка 
И да с’ глава за главу не иште...
ОБИЛИЋ (чека у највећем нестрпљењу).
БАЈАЗИТ: 
Кажи хоћу, па нек таст ти живи 
И нек буде већи нег’ досада...
ОБИЛИЋ (не могући дочекати да Бајазит каже, шта мисли): 
Шта да чиним... Шта да чиним, царе!... 
БАЈАЗИТ: Потурчи се!
ОБИЛИЋ (клоне кад чује што се од њега иште, па се онда у мисли изгуби).
БАЈАЗИТ (радосно): 
Промисли се само 
И вредно је о томе мислити.
ОБИЛИЋ (гледи у цара Лазара као да хоће да види, што у себи мисли и осећа).
БАЈАЗИТ (сигуран о успеху): 
Но говори! Што се устежеш рећи 
Што б’ свак’ други на твом месту реко.
ОБИЛИЋ (с болном душом цар Лазару): 
Не... не могу — оче, опрости ми; 
Том цијеном спасти те не могу.
(Покрије лице рукама.)
ЦАР ЛАЗАР (као да му сињи терет са срца спадне). 
ОБИЛИЋ (Бајазиту мирно — свечано): 
Да сачувам ону свету главу 
Свој ћу живот рад и вес’о дати;
Ал’ свог Бога одрећи с’ не могу 
Ни за које добро овог света!
БАЈАЗИТ (плане к Осману нагло): 
Сад их води па их све погуби!
ОСМАН (даде знак часнику).
ЧАСНИК (приступи с два војника цару Лазару, с два друга Обилићу, а с два друга Бошку.)
ЦАР ЛАЗАР (дигне руке к небу и клекне): 
О ти који све видиш и чујеш
Оче људи, господару света.
Чуј ми речи, услиши молитву 
Коју шиље са губишта свога 
Цар земаљски цару небескому:
Народ мој сад остаје без главе;
О пружи му твоју моћну руку,
Ти га води и ти га управљај!
(Устане и хоће да иде.)
ОБИЛИЂ (к цару Лазару): 
И мени је на стратиште поћи,
Опрости ме и благослови ме!
(Клекне пред њега.)
ЦАР ЛАЗАР (к Обилићу): 
Пођи сине на стратиште мирно.
Снажно срце превећ слушајући 
Згрешио си и Богу и људ’ма,
Зато мораш дуг платити правди;
Но кад својом тај грех спереш крвљу 
И Бог и свет опростиће ти га.
А оријашка та срца ти смелост,
И ужасна дела величина 
Присилиће сваки век и пород 
Поклонит’ се висини узлета 
И свесиљу духа човечија...
Дело ће се твоје прослављати 
Докле људи славна дела љубе,
Име ће се твоје спомињати 
Док се пева чим се народ дичи.
(Благослови га.)
ОБИЛИЋ (скочи усхићен): 
Кад мој цар и отац тако збори,
Весело ћу данас погинути.
Хајте, Турци, скидајте ми главу 
Пак се див’те како јунак гине 
Који живот за поштење даје 
И крв лије да му образ сјаје.
БОШКО (клекне пред цара): 
Благо мени, и ја с вама гинем...
Де и мене оче благослови.
ЦАР ЛАЗАР (метне му руку на главу): 
Мри спокојно, млађани јуначе!
Рано лежеш у земљицу црну,
Ал’ ће на њој име ти живити 
Док нам буду штовали потомци 
Љубав к роду и смрт за слободу.
БОШКО (устане весео): 
Ево, Турци, и моје русе главе: 
Али знајте, да ће из наше крви 
Грозни за вас никнут’ осветници!
БАЈАЗИТ: 
Сад је доста... посеците сва три.
(Даде знак руком: часник с војници приступи и поведе ону тројицу.)
ЦАР ЛАЗАР (пође напоље, кад дође до Бранковића застане и погледи га жалостиво али милостиво).
БРАНКОВИЋ (падне на колена.)
ЦАР ЛАЗАР (благо): 
Ја ти праштам што мени сагреши 
За друго се вишњем Богу моли.
(Оде.)
ОБИЛИЋ (кад дође до Бранковића): 
Буди веран својему народу
Па издају Бог ће ти опростити.
(Оде.)
БОШКО (тако исто): 
Спаси дичну нашу домовину 
Па ти праштам своју русу главу.
(Оде.)
БРАНКОВИЋ (устане сав смлављен у души). 
БАЈАЗИТ (Бранковићу): 
Иди, види смрг свог душманина,
А уједно себи пример узми 
Како главе турска сабља сече 
Које нису Турком пријатељи.
БРАНКОВИЋ (заљуља се да падне).
ЧАСНИК (прихвати га под руку и изведе га напоље). 
БАЈАЗИТ: 
Чуј, Османе!
ОСМАН:
Ево ме Падишо!
БАЈАЗИТ: 
Тај Бранковић... то је чудовиште...
Није право да га сунце грије.
ОСМАН: 
Разумијем... биће учињено.
ЧАСНИК (уђе): 
Сва три посекосмо!
(Оде.)
БАЈАЗИТ: 
Око око, глава иште главу!
(Оде надесно.)
ОСМАН (за часником).

Милош Обилић (Јован Суботић)