Путник (Ђура Јакшић)
Путник
Увек на опазу,
Куд човек не броди;
Бирајући стазу
Која срећи води,

Гледи стазе редом:
»Овом нећу ићи;
Идем право средом,
Пре ћу к мети стићи.«

И полази с Богом
Путем путник млади,
Младом, лаком ногом
По цветној ливади.

Што је другом тешко,
Лако је за њега;
Срце му с' витешко
Не плаши ничега.

По брегови туђи
К'о жерав се сија,
Иде певајући,
А зној га пробија.

Са јуначким скоком
Све беде обара,
Пред његовим оком
Све се у рај ствара.

Много је обиш'о
Света преголема,
И дома би иш'о,
Али дома нема...

»Мира мени треба,
Снага ми је пала,
А зарадит' хлеба
Рука ј' малаксала.

Ах, баш нигде станка,
Нигде за менека!
Старост ме, нејака,
Старост мене чека!«

И са тугом вељом
Лаћа штап опета,
Но не с оном жељом:
Упознати света.

Упозна га дости,
Не треба му више:
Све му већ пакости
О груд се разбише.

Вране њему косе
Посташе сребрне;
Добре ноге носе,
— Да у гроб посрне...

»Збогом, свете бели,
Ја стазу избира';
Душа даље жели,
Тело иште мира!«

И све на опазу
Даље путник ходи,
Радо следи стазу
Која гробу води...

Извори 

П