Сан (Војислав Илић)
Војислав Илић 

Сан

Хладна јесен магле свија

Пољем зеленим,

Сунце трепти, сунце сија

Зраком леденим.

На огњишту пламен лиже

Камен студени,

И у куту слике ниже

Мртве јесени.

Хладном кишом овлажене

Ћуте равнице

И ја склопих уморене

Своје зенице.

Сневао сам премалеће,

Снове шарене,

Бистар поток, шарно цвеће,

Руже румене.

Сури орли узлетају

Горском висином,

А потоци беласкају

Цветном долином.

Свет изумро. Никог нема,

Да ме поздрави,

Кô да цели живот дрема,

Живот убави!

Сањалачки гора брују,

А по странама

Наранџа се стидно руји

Међу гранама.

Ја запитах украј мене

Поток, ружице:

„Где су људи? Где су жене?

Камо дечице?“

А ружице ћеретају

С благим лахором,

И потоци жуберкају

Тајним жубором:

„Место људи, што их змија

Од нас одроди,

Лепши свет ће да засија,

Бољи народи.“

Моју душу туга узе

С такве новости,

Али моје беху сузе,

Сузе радости.

А када је, пун милине,

Санак минуо,

Блед, магловит, са висине

Дан је синуо.

И окисли врапци мали,

Пуни жагора,

Гласно су се церекали

Поред прозора.

фебруар, 1883

Извори 

 Војислав Илић: Целокупна дела, Књига I, страна 206-208, Издање Свесловенске књижаре, М. Ј. Стефановића и Друга, Београд, 1922.

Војислав Илић