Мејрима/29
ЧИН ПЕТИ

ПОЈАВА I
Али-пашина стаја. Јутро је. Паша и Феиз пуше. Улази Хасан

ХАСАН:
Осванусмо к’о што замркнусмо,
Ми у граду, раја у планини;
Те стојимо мучећ’ под оружјем 
Као два пса кад један на другог 
Погледају попр’јеко и режи.
ФЕИЗ:
То већ траје четир’ пуна дана;
Али-пашо, докле ћемо ’вако?
АЛИ-ПАША: 
И та раја, мада јој све праштам,
Неће да се кућама разиђе?
ХАСАН:
Ни да чује. Тим све више сумњам
Да ј’ устанак миг јој из Травника. 
Везир се је с нама примирио 
Само да нас тим успава боље. 
Срамна му је та превара, валах. 
АЛИ-ПАША: 
Да нијесмо примили фермана 
Не бих сумњ’о, него вјеровао;
Ал’ овако све једнако држим 
Да ј’ извео побуну сам Новко 
У намјери да избави сина.
ФЕИЗ: 
И намјеру крмак постигнуо. 
АЛИ-ПАША: 
Ну и рањен у руке нам пао. 
Сад од њега моћи ћемо чути 
Шта ј’ у ствари. Али видјећете 
Да с’ везиру оно догодило 
Што с’ догађа свакому кој’ баца 
У прах искру; баци ли је једном, 
Онда да би све и хтио, неће 
Задржати праха да не плане.

Мејрима