Jovadin — Monsieur de Pourceaugnac/6
ŠENA ŠESTA
PURGONIO, ANTUN, MARA, DŽONO i KRISTO
 
ANTUN: Gosparu liječnice, ne može već da podnese, puče mu glava od bolesti. 
PURGONIO: To je njeka ludorija od nemoćnika i toliko veće ukoliko njegova nemoć nije z glave, kako govori Galeno, nego s sl'jezene. 
ANTUN: Kako god vi je to, gosparu, sa svijem tijem jes eto šes mjeseca da se iz njega toči svaki dan da ne ima kud veće. 
PURGONIO: Bon, to je senj da se utroba čisti i slobodi iznutra. Ja ću ga doć pohodit ova dva-tri dni; nu ako bi umro prije tega vremena, nemoj učinit od manje nego mi činit znat udilje, zašto nije skladno da jedan liječnik pohadja jednoga mrca. 
MARA: Gosparu, otac mi je svaki dan gori, da biste mi ga štogod pomogli. 
PURGONIO: To mu ja nijesam kriv: davam mu sve što je lijeka; zašto ne ozdravi? Koliko mu se puta pustila krv? 
MARA: Petnes puta od nazad dvaez dana. 
PURGONIO: Dvanes puta mu se pustila krv? 
MARA: Tako, gosparu. 
PURGONIO: I nije ozdravio? 
MARA: Eto ne. 
PURGONIO: To hoće rijet da njegova nemoć nije u krvi. Činit ćemo ga opeta toliko puta propurgat za vidjet da nije u umorima; i ako vidimo da mu ni to ne čini bolje, naredit ćemo mu da se činu banji. 
KRISTO: Evo ti svrhe, svrhe od medičine! 
DŽONO: Ja sam, gosparu, oni koji sam vam bio poslo prošastijeh dana govorit za jednoga moga rodjaka; nješto mu se siromahu imalo smela pamet; u jednu riječ: nije sasvijeni cio. Žudio bih zato, kako ste čuli, pridat ga u vaše ruke, i da ga primite u vas doma za tu ga proliječit s većom poimnjom i komodidatim, a najveće za da nije vidjen od nikoga i za da se ne zna za to nego koliko se najmanje može. 
PURGONIO: Si signore; ja sam doslek spravio i razredio svekoliko i obećavam vam da ću imat pomnju od njega koliko se najveće može. 
DŽONO: Evo ga džusto na pripozit. 
PURGONIO: Prigoda je sasvijem srećna; i ja imam ovdi jednoga staroga liječnika moga prijatelja s kojijem ću imat svu sodisfacion prokonsultat više njegove nemoći. 
 

Jovadin