Враголије
Враголије

Момак иде враголан, 
По гори се шири, 
Леп је кâно лепи дан 
Што кроз гору вири. 

А са горе крај потока 
Стазица се дала, 
Једна мома милоока 
Ту је рубље прала. 

Ал' кад смотри враголана, 
Повикала сека:  
„Ој стазице, ој танана, 
Донес' га менека!“ 

Викну мома, па ти брже 
За жбун један зађе, 
А момак се чисто трже 
И чудо га снађе: 

„Јао мене, и до сада 
Шета ја по горе, 
Али не чу још никада 
Да славуји зборе.“ 

Тако рече момак туна, 
Па с' млађан зауја 
Да он види иза жбуна 
Тог чудног славуја. 

Ал' и мома из заседе 
Поскочила ома — 
Бежи, селе — ето беде — 
Бежи мајци дома! 

Бежи мома, ману рубље, 
Бежи л' дому своме?  
Све у гору бежи дубље, 
А момак за њоме. 

Бежи мома, до колена 
Ноне јој се беле, 
Беле ноне до колена 
Момка су занеле: 

„Та да имаш крило лако 
Да прнеш облаку, 
Не би мене, чедо, јако 
Утекла јунаку.“  

Па се млађан за њом стисну, 
Довати је саде; 
„Јао мене!“ она врисну 
Па под липу паде. 

О да чудна ваљушкања 
По зеленој трави, 
О да чудна љуљушкања, 
Да т' подиђу мрави! 

Лаки ветрић осмену се, 
Листак лиска дирну,  
Бели данак покрену се 
Па кроз липу вирну. 

Липа брсне гране шири, 
Шапће дану сјајну: 
Вири, дане сјајни, вири, 
Али чувај тајну.  

(1843, 6. дек.)

Извори 

 Песме Бранка Радичевића I., У Бечу у јерменскоме намастиру, 1847.

Бранко Радичевић