Женик слободе/ПОЈАВА VI
ПОЈАВА VI
(Долазе жене са децом и старима; свака вуче пртљаг и шта је ко могао спасти. Сви су они, као и Павлија, у дроњцима и бедног изгледа. Жене, по која прилази Чарапићу и кнезу Алекси те их целују ко у руке ко у мишицу а ко у груди.)

ЧАРАПИЋ:
На посо момци, дижите колебе 
Под развалама. Казуј, старино 
Беше л’ колико доле Турака?
ЈЕДАН СТРАЖАР:
Мула Ибрахим са педесет њих,
Горих од горих, оставише град;
У смирај сунца селу бахнуше.
Од неког чули: Чарапић је ту, 
Савладан ранам’ сишо међу нас 
Да боље вида. Мула Ибрахим, 
Преметну село, ама сваки кут!
Па кад не нађе искупи нас све, 
Подвикну: „Рајо, хајдука ми дај 
Ил ће вам село, прогутати плам!“ 
Вриснуше жене, обиснусмо сви 
Крвнику о скут; ал’ он несретник, 
С' Турцима зађе из дома у дом; 
Зајмише стоку, овце, говеда,
Све нам узеше, душа оста тек.
Па и то њима не би доста још.
Но и на образ насрнуше наш;
Ко год не склони снаху или кћер 
То поведоше у проклети хан,
Ноћас да с њима грдно пирују.
Кад Павлијином дому дођоше,
Те снаси њеној очи згледаше, 
Гадови, шта починише тад!
Унуку њеном мрче тада свест,
Те штитећ’ жену уби Турчина.
А Турци тада осуше на све!
Унука њеног у комаде свег;
Што не избеже покла њихов нож! 
Павлијну снаху одведоше у хан 
А с њом избор десет младица. 
ЧАРАПИЋ:
Скотови!
АЛЕКСА (за се):
Боже! Можда и мој кров 
Сажиже огањ, можда и мој син 
Животом плаћа свога оца дуг.
ЈЕДНА СТАРИЦА:
На моје очи погибе ми син,
Крв му пролише. Боже, где си ти? 
Има л’ те игде, да покајеш то?
Мој сине, куку, хранитељу мој! 
Обрано моја!
ПАВЛИЈА:
Куку и довек!
У граду син ми труне као роб.
Сам Бог зна нису л’ и његову крв 
Под бедемима полокали пси!
Њега у ропство, дете му у смрт 
А снаху у срам, у згариште дом.
И ја још живим! Види л’ ово Бог? 
Хаје ли за нас?
ДРУГА СТАРИЦА:
Авај, куд ћу сад,
Без иког свога у немили свет?! 
Смилуј се Боже! Душо где је смрт 
Да ме избави? Јаох и довек!
АЛЕКСА (отире очи):
Проклество то је, клетва косовска, 
Која нас прати из века у век!
Ах, Бранковићу, са греха ли твог 
Испашта народ? О, да ми је моћ 
Да ти из гроба кости ископам 
У прах и пеп’о да их распем све! 
Проклети Вуче!
ЧАРАПИЋ:
Утолите јад!
Заклон вам гора, а ја ћу у хан 
Да светим рају.
СТАРАЦ:
Аман, јуначе!
Нека је света твоја десница!
Освети нејач; за крв њихну крв!
ЧАРАПИЋ (благо испраћа их):
Хајде, нејачи, хајде у заклон!
(бегунци иду у честар)