Пепео Светог Саве
Алекса Шантић 

Спалише на Врачару
    Светог Саву,
Предадоше огњу, жару
    Српску славу.

У пеп'о се створи т'јело
    Светитеља;
Намршти се Србу чело
    С јада веља.

Проплака му усред горе
    Б'јела вила,
А тама му св'јетле зоре
    Сломи крила...

Бич подиже на њ судбина
    Тешких јада, -
Моћ му паде, с њим тавнина,
    Мрак завлада.

Сузу проли и узда'ну
    Из дубине...
Сунце среће њему пану
    Са висине...

Ал' гле чуда - божјих сила!
    Вихор слети,
Па подиже свеца мила
    Пеп'о свети!

Подиже га на крилима
    У висину,
Па га лако крајевима
    Српским вину.

А пеп'о је Србу сваком
    Срцу пао,
До данас га с вјером јаком
    Одржао!

Кр'јепио га, будио му
    Врелу наду,
Тјешио га у горкому
    Своме јаду.

Кад му небо поста тавно
    С мраком гори:
Он га диже, да се славно
    С мраком бори!

Да разбије тмину клету
    Што га таре,
Да угледа зору свету
    Славе старе!

Да му опет домовина
    Срећом пјева,
Да га опет са висине
    Сунце згр'јева.

Па хвала ти, ој пепеле
    Српске славе, -
Па хвала ти, ој пепеле
    Светог Саве!

Србин ће те поштовати
    Докле живи!
У души те његовати
    Соко сиви!

Са тобом ће ув'јек снажно
    Гинут', мр'јети!
И журит' се он одважно
    Својој мети!

Шантићеве песме 1889.