Лепота (Милутин Бојић)
Милутин Бојић 

Лепота

Ти гледаш водопад како се пенуши, 

Слушаш фијук ветра крај речних обала, 

И осећаш маглу што штипа и гуши, 

Но не видиш сунце у бари сред кала. 

Гледаш како грана за граном се суши 

И прелива јесен изнад морских вала 

Уморнога сунца хиљадама шара 

И мре тисућ боја шумом четинара. 

И гледаш кад јутро из ложнице ступа, 

И слушаш клептање изгладнеле чапље, 

Гледаш како месец млеком брда купа 

И сањива роса јутром с ружа капље, 

И не видиш ништа и корачаш даље 

Плачући што небо само сумор шаље. 

О, мислиш ли, можда, постоји Лепота 

Далека и чудна, непојамна ником? 

Блудећи је тражиш стазама живота, 

Очајно је кличеш својом грубом виком, 

А вретено своје Парка кад размота, 

Смућен ћеш чезнути за слућеном сликом 

Незнане Лепоте. Чуј, у теби све је: 

Тобом цвет мирише, тобом сунце греје, 

Тобом небо плаче, тобом горе цепте, 

У царству лепоте жена круну носи, 

Тобом поноћ блуди, тобом звезде трепте, 

Тобом зло се цери, тобом самрт коси, 

Анђео и демон тобом с неба слећу — 

Тобом Господ живи, светови се крећу. 

Л