Смрт кнеза Доброслава/19
ПОЈАВА II
РАТКО са свијећом, СТАНКО, па отац ДОЈМО.

 
РАТКО: 
Ко, ко мртав? 
СТАНКО: 
Дај свијећу амо, 
РАТКО (прегледав га): 
Кан' да никад ни живио није. 
(Станко отрчи.) 
Је л' од себе умро, или кнезом 
Би удављен? то нек Бог извиди. — 
Мени више нема овдје станка. 
Сваки дан је грозама означен; 
Страх ме да се под градићем овим 
Најпослије не провали земља, 
Па прогута с кривцем и невине. 
Мени више нема овдје станка. 
ДОЈМО (ушав): 
Је л' истина? 
РАТКО: 
Ето га ту, оче: 
Хришћанин је овај издахнуо 
Као каква животиња; барем 
Ти над мртвим помоли се т'јелом. 
ДОЈМО: 
Најпослије избавио се је!
Ако му је и за кратко вр'јеме 
Било т'јело мучено на земљи, 
Бог му дао вјечни мир на небу! 
РАТКО: 
Амин. — Оче, хоћеш ли још дуго 
Међу нама боравити? 
ДОЈМО: 
На што 
То питање? 
РАТКО: 
Ако с' игда добра 
Учинио, још учини једно: 
Одведи ме са собом далеко. 
ДОЈМО: 
Зар би кнеза оставио? њега 
Ти одавно служиш. 
РАТКО: 
Овај замак 
Да у живом пламену сав гори, 
Не бих више желио из њега 
Да утечем но што желим. 
ДОЈМО: 
Зашто? 
РАТКО: 
Не питај ме; и сам видиш шта се 
Овдје збива. 
ДОЈМО: 
Ја ћу поћи, синко, 
Чим приволим кнеза Радимира 
На пут са мном; 
А тад ако усхтједне господар 
Да те пусти, ја те одбит' нећу. 
РАТКО: 
И без њега сам ћу с' отпустити; 
Враг нека га служи, ја не могу. (одазе) 

Смрт кнеза Доброслава