Сонет - VII
Милутин Бојић 

Сонет - VII

Снови су моји теби вредност дали, 

Но не кајем се што се тако збило: 

Знам да се свесно лажи гнездо вило, 

Снови су били, али снови сласти. 

Кад с богова се буду венци спрали, 

Остаће, као сан на тиче мило, 

Звук твога младог срца што је било 

По својој вољи и по својој власти. 

И кад избледи твој осмех и очи 

И све се биће у сен Прошлог сточи 

И смешна буде суза што се проли 

И подсмех мноме проспе дах свевлашћа, 

Чућу, кô шумор набујалог храшћа, 

Куцањ твог младог срца које воли. 

Милутин Бојић
С