Пут (Бојић)
ПУТ

Падао је сутон, дан је био кишан,
Ми невини, топли, искричаве крви, 
Чекасмо несвесно вал векова стишан,
Да у страху пљусне у пољубац први.

А сад како радо сву будућност нудим, 
Тражећи страх онај, руменило стида,
Да, кô некад, кроку бесциљном се чудим, 
Да мађијски дворац машта с јутра зида.

Ја љубави имам још сочне и свеже. 
Неувелих груди ево троши чари!
О, како ме пеку те невине мреже: 
Неки блатав демон њима господари.

Не стапајмо усне, јер се љубав сити; 
Вај, све ближе дан је бесветих кумира, 
Дан кад више неће у нас страха бити, 
А пресићен нагон затражиће мира.

Како брзо небо бива идол блудан,
И светиња Светих под ноге се меће!
И пољубац сваки ког сам свесно жудан 
Кап је златног блата на зрцалу среће.

(1911)

Милутин Бојић