Сан Краљевића Марка/3
УГЛЕД 3 
Један старац, једна девојка, једно дете и један младић ступе. 

СТАРАЦ: 
Краљев сине, славни витеже Марко! Беда превелика догнала ме је к теби. Једна чета делија турских ударила је на мене, кућу ми разори, одагна ми стоку, и ах! моју милу децу у ропство одведе. Куд знам јадан од жалости у старости? — Избави ми, краљев сине, моју милу децу! Осим Бога и тебе никога немам на свету. 
ДЕТЕ: 
Матер су ми душмани исекли, оца и браћу одвели у ропство; сам сам јадан нејачак остао без помоћи, без хране и неге. Ко ће мене малога надгледати? Рода немам, а сестрице немам, никога свога на свету немам. Помози ми, мили оче Марко! 
ДЕВОЈКА: 
К теби сам добегла, славни витеже Марко, да ме по Богу и светом Јовану за кћер и сестру примиш. Турчин један поручује ми оцу да ме њему за љубовцу даде, а ја ти не могу љуба бити Турчину. Браћа су ми на Косову пала, отац болан лежи у постељи. Или ћу њега јадна изгубити, или себе морам жртвовати. Брани ме, Марко, од овога насиља. Та кад си цареву кћер одбранио туђе вере и закона, немој мене остављати, по роду и крви сестру твоју! 
МЛАДИЋ: 
Моју су кућу заузели Турци, везали ми два брата и оца, и од жена наших господари се начинили. Распуди их, врсни сине Вукашина краља, тако ти срећа увек била сестра и мач твој победу, као и досад, односио! 
МАРКО: 
Четворо несрећних ишту помоћи, коме ћу најпре притећи? 
ДЕТЕ: 
Мени, мени помози, родитељу! Од два дана нисам хлеба окусио. Што су могли, однели су зликовци; што остаде, предаше пламену; сам сам пак слабачак да завредим штогод. Мени, родитељу, помози нејаком! 
ДЕВОЈКА: 
Част девојке свакада је била света и драга Србину. Немој ме остављати, трипут Богом поочиме, да млада пропаднем насиља жртва. 
СТАРАЦ: 
Ја сам се деци мојој радовао, да ми буду у старости помоћ, да ме хране, да ме негују, као што сам и ја њих некада неговао. Сад су сви у ропству. Ко ће мене гледати стара и слаба? Ко ће мени капљу воде додати? 
МАРКО: 
О, земљо, јадна земљо српска, како је велика несрећа твоја! 
МЛАДИЋ: 
Врли Србине, Краљевићу Марко, остави мене, а избављај ово троје бедних! 
Ја сам јунак, трпит' могу свашта, 
Подносићу муку и невољу, 
Робоваћу, бича сносит' бољу, 
И у муци чекат' судбу бољу. 
Као што чека цео народ српски. 
(У највећем очајању отиде). 
МАРКО: 
Тако је, ходите дакле, ви бедни и невољни; ходите, да вас одбраним од напасти и насиља. Од једне ћу вас одбранити, али ћете пасти у другу невољу, јер је таква судба Србије несрећне. (Узме мач) Зашто ми је у рукама тежак? Или је туга Марка савладала? Ко под њом не клоне, нема српског срца у прсима.

Сан Краљевића Марка