Србин
Мило Јововић 

Слободан сам свету рећи
И с поносом казат' јавно:
Да је моје име славно,
Да се Србин зовем ја;

Мом' поносу, мојој срећи,
Нек' завиди пакост туђа,
Храбро мишце, челик груђа,
У мене су, то нек зна.

Не бојим се свих страшила,
Што их људска рука створи;
Срба ништа не покори,
Он је увјек ост'о  јак;

Гле, Косово, на њем сила,
Хоће Срба да истражи;
Ал' се бојним копјем снажи,
Одбијајућ' ропски мрак.

Гледај борбе без престанка,
Кроз вјекове које води,
Узбуркано море броди,
Бранећ' име, мили род;

Док је сунца, бјела данка,
 Он ће остат' вјеран роду,
Бранит' име и слободу,
Његове је среће плод.

Бар (Црна Гора) 1901., Мило Јововић, „Голуб“, број 10., у Сомбору, 1. маја 1901., стр. 146.
Јововићеве пјесме 1901.