Косовка девојка
Уранила Косовка девојка, 
Уранила рано у недељу, 
У недељу прије јарка сунца; 
Засукала бијеле рукаве, 
Засукала до белих лаката; 
На плећима носи хлеба бела, 
У рукама два кондира златна, 
У једноме хлађане водице, 
У другоме руменога вина; 
Она иде на Косово равно, 
Па се шеће по разбоју млада, 
По разбоју честитога кнеза, 
Те преврће по крви јунаке: 
Ког јунака у животу нађе, 
Умива га хлађаном водицом, 
Причешћује вином црвенијем 
И залаже хлебом бијелијем. 
Намера је намерила била 
На јунака Орловића Павла, 
На кнежева млада барјактара: 
И њега је нашла у животу, 
Десна му је рука одсечена 
И лијева нога до колена; 
Вита су му ребра изломљена: 
Виде му се џигерице беле; 
Измиче га из те многе крвце, 
Умива га хлађаном водицом, 
Причешћује вином црвенијем 
И залаже хлебом бијелијем.  
Кад јунаку срце заиграло, 
Проговара Орловићу Павле: 
"Сестро драга, Косовко девојко, 
Која ти је голема невоља 
Те преврћеш по крви јунаке? 
Кога тражиш по разбоју млада: 
Или брата, или братучеда, 
Ал' по греху стара родитеља?"  
Проговара Косовка девојка: 
"Драги брато, делијо незнана, 
Ја од рода никога не тражим: 
Нити брата, нити братучеда, 
Ни по греху стара родитеља. 
Мож ли знати, делијо незнана, 
Кад кнез Лаза причешћива војску 
Код прекрасне Самодреже цркве 
- Три недеље тридест калуђера? 
Сва се српска причестила војска, 
Најпослије три војводе бојне: 
Једно јесте Милошу војвода, 
А друго је Косанчић Иване, 
А треће је Топлица Милане; 
Ја се онде десих на вратима, 
Кад се шета војвода Милошу, 
Красан јунак на овом свету, 
Сабља му се по калдрми вуче, 
Свилен калпак, оковано перје; 
На јунаку коласта аздија, 
око врата свилена марама; 
Обазре се и погледа на ме, 
С себе скиде коласту аздију, 
С себе скиде, па је мени даде: 
- "На девојко, коласту аздију, 
По чему ћеш мене споменути, 
По аздији по имену моме: 
Ево т' идем погинути, душо, 
У табору честитога кнеза; 
Моли бога, драга душо моја, 
Да ти с' здраво из табора вратим, 
А и тебе добра срећа нађе, 
Узећу те за Милана мога, 
За Милана Богом побратима, 
Кој' је мене Богом побратио, 
Вишњим Богом и светим Јованом; 
Ја ћу теби кум венчани бити."  
За њим иде Косанчић Иване, 
Красан јунак на овоме свету, 
Сабља му се по калдрми вуче, 
Свилен калпак, оковаљно перје; 
На јунаку коласта аздија, 
Око врата свилена марама, 
На руци му бурма позлаћена; 
Обазре се и погледа на ме, 
С руке скиде бурму позлаћену, 
С руке скиде па је мени даде: 
- "На девојко, бурму позлаћену, 
По чему ћеш мене споменути, 
А по бурми по имену моме: 
Ево т' идем погинути, душо, 
У табору честитога кнеза; 
моли Бога, моја душо драга, 
Да ти с' здраво из табора вратим, 
А и тебе добра срећа нађе, 
Узећу те за Милана мога, 
За Милана Богом побратима, 
Кој' је мене Богом побратио, 
Вишњим Богом и светим Јованом; 
Ја ћу теби ручни девер бити."  
За њим иде Топлица Милане, 
Красан јунак на овоме свету, 
Сабља му се по калдрми вуче, 
Свилен калпак, оковано перје; 
На јунаку коласта аздија 
Око врата свилена марама, 
На руци му копрена од злата; 
Обазре се и погледа на ме, 
С руке скиде копрену од злата, 
С руке скиде, па је мени даде: 
- "На девојко, копрену од злата, 
По чему ћеш мене споменути, 
По копрени по имену моме: 
Ево т' идем погинути, душо, 
У табору честитога кнеза; 
Моли Бога, моја душо драга, 
Да ти с' здраво из табора вратим, 
Тебе, душо, добра срећа нађе, 
Узећу те за верну љубовцу."  
И одоше три војводе бојне: 
Њих ја данас по разбоју тражим."  
Ал' беседи Орловићу Павле: 
"Сестро драга, Косовко девојко, 
Видиш, душо, она копља бојна, 
Понајвиша а и понајгушћа: 
Онде ј' пала крвца од јунака, 
Та доброме коњу до стремена, 
До стремена и до узенђије, 
А јунаку од свилена паса, 
- Онде су ти сва три погинула! 
Већ ти иди двору бијеломе, 
На крвави скута и рукава."  
Кад девојка саслушала речи, 
Проли сузе низ бијело лице, 
Она оде свом бијелу двору, 
Кукајући из бијела грла: 
"Јао, јадна, худе сам ти среће! 
Да се, јадна, за зелен бор 'ватим, 
И он би се зелен осушио!" 

Српске епске народне песме