Женик слободе/ПОЈАВА I
ПРОЛОГ

Густа шума на Авали. Лево у дубини види се, међу шипражјем и дрветима, бедем разоренога гридића. Сумрак је. Чује се орливско кликтање, а за тим из дубине дозивање.

Глас из дубине:
Хој! Хој!	
II глас с противне стране:
Хој!

На ово гомила хајдука долази са разних страна.

ПОЈАВА I
Милун, Станко, Марко са гомилом осталих хајдука 

МИЛУН:
Шта је? Ко кличе?
СТАНКО:
Наши, Милуне.
То арамбаша, можда, даје глас.
С Алексом кнезом јутрос оде он,
Па сад се враћа.
МИЛУН:
Шта велиш, Станко, ако нешто кнез 
Остане с нама, хоће л' Чарапић 
Првенство своје кнезу предати? 
МАРКО:
Буди Бог с нами, ти, то, ко у боб! 
Хајдук да пушта своје првенство 
Пред домаћином мирним! јеси л луд? 
МИЛУН:
Домаћин, јест, ал какав домаћин? 
Дакле нас Немац није издао 
Са фрајкорима он им беше моћ.
Од харамбаше није гори, мним...	
А што ?...
(Обазире се по дружини) 
СТАНКО:
И није можда, тек ја никада 
Мењао не бих; некако сам спор 
Да се приклањам новој навици.
То ти је, ви'ш, ко вино преврело,
Старо је, па му и ћуд добро знаш; 
А ново? оно, добро је и то;
Ама док превре, докле остари,
У ха!...
МАРКО:
Збиља, Милуне, ти то боље знаш,
Па и у плећку умеш гледати 
И маштанији свакој хваташ крај,
Па је л' збиља то, што у Потоку 
Сељаци зборе: веле од некуд 
Знаменија се овде јављају.
МИЛУН:
Је л’ она светлост?
СВИ:
Јест, јест!
МИЛУН:
Истина, браћо, ко што видим вас: 
Тебе, и тебе Марко; дваред угледах 
Ту светлост око гроба Порчиног. 
Проблесне, севне, као муње блеск 
Па тек ишчезне. Једном тек у трен 
Преда мном севну на лик човека; 
Ама некако није као ми,
Већ друкчиј... нако, човек... није то, 
Погледаш... јок!... није... човек је...
Да речеш, нако... очи, уста, нос...
Све као у нас, па опет није то! 
СТАНКО (смеје се):
Дашто ми — дашто: човек, није то, 
Ал налик њему... па опет, човек је! 
Дед, одгонени ако који зна?
МАРКО:
Ја знам.
СТАНКО:
Не знаш, у опклад!
МАРКО:
У што ћемо?
СТАНКО:
Ако погодиш узми што ти ћеф; 
Поклонићу ти све што уграбим 
У првој пљачки.
МАРКО:
То ти је таман, ко на грани гуњ! 
СТАНКО:
Узимај, море кад ти поклањам!
МАРКО (ризмишља):
„Човек... није то!.. Да речеш нако: очи, 
уста.“... Ха, Погодих!
СВИ (скупе се око њега): 
Шта? Шта?
МАРКО:
Пљоска, славе ми!
СТАНКО:
Пљоскати у главу — откуд пљоска то?
МАРКО:
Докле у пљоски с миром почива 
Ти не привираш, ал у главу кад 
Из пљоске оде... ех, онда ћеш све 
Видети све и оно никад што 
Видео не би. Па и Милун сад 
Ето, бенета... (весео жагор и смех)
МИЛУН:
Не брбљај, Марко! Не верује л' ко 
Нек харамбашу пита. Баш у часу том 
Кад спазих сабласт као тебе ту 
Ја га пробудих.
СТАНКО:
Ако је тако, онда погађам 
Шта предсказање показује то:
Биће рата!
МАРКО:
С ким ?
СТАНКО:
С Турчином.
МАРКО:
Ба!
Ко да је зато нужно знамење! 
Окачити се о ког Турчина 
И без знамења предстоји ми то. 
СТАНКО:
Друго је тако... већ онако — рат! 
На пример, Швабо раскајо се зар 
Што Дахијама народ упусти,
Па грех га гризе кад погледа сад 
На муке што их народ испашта, 
На колац, оков...
МАРКО:
Јест, гризе га грех 
Из очију му ваљда испасмо.
Море, не спрдај...
(Из дубине звиждање).
СТАНКО:
Чуј, то стражар наш!
МИЛУН:
На опрез, браћо, он нам даје знак. 
(Сви, како је који лешкарио или седео, поскачу и прихвате оружје).