Смрт Уроша Петога/24
ПОЈАВА IV
Пређашњи и Дејан.

 
ДЕЈАН (Ступа напријед): 
Право велиш, Краљу. 
КРАЉЕВИЋ: 
Дејан! Дејан!... Ет' и њега, оче. 
ВУКАШИН: 
Долазиш ли испод земље, кнеже? 
Већ мишљасмо да те је прождрла. 
ДЕЈАН: 
Ја долазим из проклета замка, 
Гдје заробљен на скадарском друму 
По налогу моје царске сестре, 
Бијах чуван од племића Сењка. 
Ту јамачно и сад трулио бих 
Да Сењкиног момка не поткупих, 
Те он Балшу изв'јести о свему. 
Овај ноћу кроз Алтоманове 
Провукав се чете, избави ме. 
Царичиним налогом се Сењко 
Заклањаше, али главом ипак 
Услугу јој учињену плати. 
То свршивши, ја с' овамо вратих 
С пратњом коју Баоша ми даде, 
А он натраг отиде у Скадар. 
ВУКАШИН: 
Ето сада мени и свакому 
Продрта је магла испред очи, 
Те видимо чињеницу зала 
Тако јасно као свјетлост дана ; 
И већ нико не може ми рећи: 
Сумњаш само, а извјесно не знаш. 
Ипак не бих био помислио 
Да Јелена неће поштедјети 
Ни својега брата рођенога. 
УГЉЕША: 
Прави наказ ! 
ВУКАШИН: 
Шта сад велиш, Марко? 
КРАЉЕВИЋ: 
Цар је ипак туна чист од свега ; 
А царица што је уплетена, 
Није л', питам, Сењко у тјескоби 
Покушао да именон њеним 
Само личну освету прикрије, 
Еда л' би се тако избавио? 
Познато је свима да одавно 
Он мржаше страсно на Дејана. 
ВУКАШИН: 
Чусте ли га? доиишљат је само 
Када треба да Уроша брани, 
Ил' његову матер. Њима више 
Него л' оцу ти нагињеш, Марко. 
Пази добро; незахвална сина 
Даље него најмрскијег странца 
Одринућу од свог срца. 
УГЉЕША:
Вукшо! 
ВУКАШИН: 
Томиу велим. — Каква је то вика? 
ДЕЈАН: 
Домишљам се шта ће бити. Јашућ' 
Са људима Баошевим амо, 
Сукобих се с Арсом војеводом. 
ВУКАШИН: 
Са њим? 
УГЉЕША: 
На ком мјесту? 
ДЕЈАН: 
Близу града, 
Од куда је, мислим, долазио. 
Опазив ме сврне одмах с пута, 
А ја за њим. Ту се потукосмо; 
Растјерах му ил' исјекох људе, 
А доведох њега жива амо. 
ВУКАШИН: 
Арсеније у рукама мојим! 
Гдје је, кнеже? гдје је? Овог часа 
Тај издајник нек ми се доведе. 
ДЕЈАН: 
Треба прије да стражари дворски, 
Које послах са племићем Драшком, 
Из руку га пуку ишчупају. 
Како у град уђох пук навали, 
И оте га од момака мојих. 
Сад је ваљ'да око њега борба, 
Те отуда вика. 
ВУКАШИН: 
Опет метеж! 
УГЉЕША: 
Ту је са мном пет стотин' коњика; 
Идем да их смождим. 
КРАЉЕВИЋ: 
Стани, стриче; 
Лавови су коњаници твоји, 
Приштину би сву залили крвљу; 
А грађани послушаће мене 
И без тога; остав' ми ту славу 
Да их р'јеч'ма на покорност сведем. 
ДЕЈАН: 
Мој Деспоте, пусти; боље тако. 
ВУКАШИН: 
Стој, Угљешо. 
УГЉЕША: 
Ал' жива вам Бога, 
Да отрпим тако што? 
ВУКАШИН: 
Још треба. 
ДЕЈАН: 
Је л' довољно двор заклоњен, краљу? 
ВУКАШИН: 
За двор није бојати се ничег. 
УГЉЕША: 
Како видим, ти опасно стојиш 
У средини оваковој, Вукшо. 
Волио бих да си међу вјерним 
Војницима мојим. Хајде са мном. 
ВУКАШИН: 
Ја одавдје не одлазим никуд. 
УГЉЕША: 
Ну грађани, видиш, дрзовито 
Већ почеше данас нападати, 
А сутра ће, можда, и властела. 
Ти не можеш њима одољети 
Са људима што до себе имаш. 
ВУКАШИН: 
На путу су и Срећко и Гојко; 
Чим приспију растјераћу силом 
Те приштинске врапце; а све дотле 
Издржаћу њихову бјесноћу, 
Нек с' увјере да их се не бојим. 
ДЕЈАН: 
Али, краљу, и Срећко и Гојко 
Закаснит' би могли, а међутим 
Властела се на град устрмити. 
УГЉЕША: 
Зло, зло стојиш; хајде са мном, велим. 
ВУКАШИН: 
Одавдје се не бих уклонио 
Кад бих знао да ће и Приштину 
Сву на моју изврнути главу. 
Коб је моја за њу сад везана: 
Да ј' опустим, клонули би наши 
На све стране, а непријатељи 
Дигли главе дрскије но икад, 
И пресудно за собом повукли 
Многе који још се колебају. 
О одласку не говорите ми. — 
Ето воде мрског војеводу.

Смрт Уроша Петога