ЂУЛИЋИ УВЕОЦИ LXVI
Mесечина кад прелије боле, 
И кроз јаде дуне поноћ сива, 
Замирише од горе до доле, — 
И обоје у једно се слива. 

Размакну се простори бескрајни 
Растворе се времена таласи, 
Тад задршћу васионе широм 
Тихих звона надземаљски гласи. 

Васиона храмом се саздава, — 
Христос сиђе с иконе престолне, 
Из путира, где су општи боли, 
Причешћује појединце болне. 

Из путира, где су општи боли, 
Свих срдаца, свиколких времена, 
С честицама и суза и крви, 
За патнике што је проливена. 

Ко окуси, миром се озрачи, 
Осети се целином исцељен, 
Није више самоћом пригушен, 
Није више од света одељен. 

Многи дођу, ал’ су још неспремни, 
А анђели тад запоје кругом: 
Иди, иди, па се скоро врати 
С пречишћеном, с узвишеном тугом.    

 Јован Јовановић Змај: Одабрана дела, књига 1, страна 343-344 , Матица српска, Нови Сад.