Ожалошћена породица/15
ТРЕЋИ ЧИН 

Иста соба.

ПОЈАВА I

САРКА, МИЋА

САРКА (у мушком кућном шлафроку, на ногама јој огромне мушке папуче; седи на дивану и пушећи цигарету разгледа један албум). 
МИЋА (долази споља, носи један коферчић): Гле, па ви сте већ ту, прија-Сарка? 
САРКА: Нисам ја већ ту, него нисам ја ни одлазила одавде. 
МИЋА: Остали сте? 
САРКА: Остала, дабоме! Није, него да ми други узме ову собу са балконом. Жељна сам да видим мало света. 
МИЋА: Ја сам морао отићи до куће да узмем најпотребније ствари. 
САРКА: Ама, какве ствари, нећу ваљда овде век вековати. Процуњала сам мало по кући па нашла покојников шлафрок и папуче, па ето, шта ми фали? 
МИЋА: А је л' још ко дошао? 
САРКА: Сви су дошли. 
МИЋА: Ама, зар сви? 
САРКА: Па сви, дабоме! 
МИЋА: И заузели собе? 
САРКА: Заузели, него! Ето, ту су, у тој соби, Агатон и Симка. Овде сам ја. 
МИЋА: А овамо? 
САРКА: Тамо је Танасије са Видом. 
МИЋА: А Прока? 
САРКА: Он је тамо, из дворишта, а Трифун у оној малој соби горе. 
МИЋА: Па где ћу ја? 
САРКА: Једино још није заузета покојникова соба, она где је умро. 
МИЋА: Па мени, уосталом, та соба и припада. 
САРКА: Можеш тамо, само ако се не бојиш. 
МИЋА: Чега да се бојим? 
САРКА: Па, велим, да ти се нешто не јави покојник ноћу у сну. 
МИЋА: Нека ми се јави. Ја бих чак и волео да ми се јави. Право да вам кажем, прија-Сарка, и волео бих да проговорим с њим онако, у четири ока. 
САРКА: Баш, пријатељ-Мићо, да те нешто замолим. Ако ти се јави покојник, запитај га, тако ти бога: како му падају род овај Агатон и Симка? Овде ми се попеше са својим сродством. 
МИЋА: Не брините ви, прија-Сарка, запитаћу ја и за Агатона и за многе друге (пењући се уз степенице), јер сад су сви блиски род, као да ја не постојим. (Оде.) 
 

Ожалошћена породица