Освит
Кад дође ноћ и широм целог света 
Плине тишина што крепи и годи, 
И дуге сенке високих дрвета 
Падну по мирној зеленкастој води,

И све заћути ко да у том часу 
С висова тавних, с тајанственим хуком, 
Свеопшта смрт се на све стране расу 
Гушећи живот својом моћном руком, —

Ја знам, то мртвило је пуста варка, 
Обмана хладна као санта леда; 
Ја знам: животом буја свака тварка, 
И хиљадама очију ме гледа

Из густог жбуња, из цвећа и траве — 
То стари греси у заседи стоје, — 
И млаз ледени кајања и страве 
Преплави намах бедно срце моје.

И чујем како злокобни славуји 
Поју у лишћу високих дрвета, 
И поред свега, страховито хуји 
Старинска песма о таштини света.

― Срчана буди, бедна душо моја,
И нек те сада ништа не колеба.
Без роптања, без крви и без боја,
Време је дошло и страдати треба.

Преживи муке распетога Христа 
За све у теби што греши и страда, 
За дужност, као Шпартанаца триста, 
Узвиси живот величином јада!

Прекали се на огњу бола чиста,
И подносећи мирно муке ове,
Док равнодушно небо сјајем блиста,
Препорођена, чекај дане нове!

И снова месец трепери на води,
И спава река, и поље, и гора,
И свуд тишина што крепи и годи.
— Исток се ведри, звезде гасе... Зора.

Милан Ракић