Последице
Звездане траке
На видику ничу,
И од грознице вечерње румене.
Музику чудну осећам код свакеМ
То Божје вене
Некуда протичу...

Ко пахуље млечне
Звезде се већ мичу,
И сурвају се у етар и звуке.

А ја сам, ево, раширио руке
Преко свих брда
И даљине вечне!
И док се понор над бескрајем буди,
Месец је заспо̂
На нечије груди...

А када сутра опет широм сване,
И прну први зраци
Као птице,
Чим све обасја зора пуна неге,
На моје лице:

Пренеће сунце све своје пеге...

Извор 
1928. Живот и Рад. Година 1, књ. 1, свеска 3, стр. 207–208.

Ранко Младеновић