Женидба и удадба/20
УГЛЕД 2.

ЖЕНА, ПРЕЂАШЊИ 

ЖЕНА: Шта ми помаже седити у кујни кад мије све овде памет? (Мужу.) Кажи ми, молим те, зашто си тако невесео? (Метне му руку на раме.)

МУЖ: Остави ме да радим. 

ЖЕНА: Ја знам, теби није до радње, него само тек тако. 

МУЖ: Ајде збогом! 

ЖЕНА: Ти се срдиш нешто.
 
МУЖ: Е, срдим да! 

ЖЕНА (мазећи се): Тако си ружан кад си срдит! Ниси леп, знаш. (Дира га прстом по образу.)

МУЖ: Иди, молим те, од мене. 

ЖЕНА: Кажи ми шта је. 

МУЖ: Ништа. 

ЖЕНА: Јесам ли ти ја што крива? 

МУЖ: Ниси. 

ЖЕНА: Па зашто си срдит? 

МУЖ: Та нисам срдит, разумеш ли? 

ЖЕНА: Досад си ми свашта казивао, а сад нећеш. 

МУЖ: Иди једанпут од мене. 

ЖЕНА (мазећи се): Нећу да идем, знаш. 

МУЖ (устане): Ти си беда на моју главу. 

ЖЕНА: Шта ти је, молим те, зар тако треба? 

МУЖ: Шта? 

ЖЕНА: Док си био младожења: „Господична, ја ћу вама ово, ја ћу с вама овако,“ а сад нећеш ни да ме погледиш. 

МУЖ: Ваљда ћу све у тебе да пиљим. 

ЖЕНА: Ти кад си мислио тако, да се ниси ни женио. 

МУЖ: Гле јако! А како би се ти удала? 

ЖЕНА: О, мислиш ти да тебе није било, ја би плела седе косе? Мој драги, имала сам ја просиоца, те још какви! 

МУЖ: Па си опет волила мене. 

ЖЕНА: Дабоме да сам те волила. Тако ми треба, кад сам била луда, те сам пробирала. 

МУЖ: Од тешкога пробирања најпосле спаде да те ја узмем. 

ЖЕНА: Ко те је звао? Шта си облећао толико око тате? 

МУЖ: А шта су они летили око мене? Има девојка ово, има оно. Гди су ти они млоги новци? 

ЖЕНА: А гди су теби они млоги виногради, оне воденице, каруце, и шта ту нема? Најмио човека да лаже за њега. 

МУЖ: Лагали су они који су казивали: „Све је њено и Божије, новци су готови“, докле нису 
преварили, па после ни честите постеље. Ајде, кажи, чим су те оправили, шта си донела? 

ЖЕНА: А шта си ми ти купио откад сам доведена? Видиш, морам да ти кажем, срамота је, ни капу ми ниси јошт наручио.
 
МУЖ: Велика ствар! Зато паметно чине они који неће да се венчаду док се не положе новци. Какви су то послови? Човеку обећати, па после „што ти драго“. 

ЖЕНА: Кој је јошт тај муж на свету, који својој жени капе не купује? Муж жени капу! Та да ти је стид да се на свет покажеш! 

МУЖ: Како море, ти то говориш? 

ЖЕНА: А како ти са мном поступаш? „Господична, молим за један пољубац; ја ћу умрети, ако вас не пољубим,“ а сад, кад га жена љуби, а он се туђи. Срам да те буде! 

МУЖ: Знаш ли ти да сам ја муж у кући? 

ЖЕНА: А знаш ли ти да сам ја жена у кући, а не слушкиња? 

МУЖ: Ти си, ти си - луда! 

ЖЕНА: Знам да сам луда. Друга би ти се уплела за то у косе. 

МУЖ: Оћемо ли и даље овако? 

ЖЕНА: Шта даље! Мало што си ме преварио него да држиш жену као скота, да ми ни оно не купиш што и последња има. Кажи ми како ми можеш у очи погледати? 

МУЖ: Да га ђаво носи, и који те је донео на мој врат! 

ЖЕНА: Бог убио, који ме је везао с тобом! 

МУЖ (тресе главом): Боље да сам врат сломио, кад сам по тебе пошо. 

ЖЕНА: Камо среће да те нисам ни познала. Муж, пак ни капу жени! О, је ли видио ко на свету ово чудо? Пак јошт узео он ту да се бури; мислиш, не знам ја мушко лукавство? Како је што крив, а он, да га не би жена питала, јошт с врати почне викати. - Гди си био синоћ, а? Јеси ли имао у џепу осам цвандика, гди су ти новци? 

МУЖ: Видиш, млого си ми донела, па треба да ти дам рачуна. 

ЖЕНА: Мислиш не знам ја куд ти тумараш! Па онда човек је срдит, човек има посла, само да га не питам! 

МУЖ: Ти све знаш. 

ЖЕНА: Кад ми да цванцик, а њега стане дрека: Куд си толике новце дала; раширила си се, трошиш немилице; а кад он троши по осам цванцика, то је ништа. 

МУЖ: Нисам ли дао за дрва? 

ЖЕНА: О, дрва! Измисли још штогод. 

МУЖ: С тобом може ђаво на крај изићи. (Узме шешир.)
ЖЕНА (смеши се пакосно): Видиш, како он зна! Сад имаш најбољу прилику да можеш на другу страну. 

МУЖ: О женидбо, женидбо! 

ЖЕНА: Дабогме, и други се људи жене, али купују жени што јој треба. - Шта си узео шешир? Иди, иди, да не издангубиш. 

МУЖ: Дабогме, боље је седити на пенџеру. 

ЖЕНА: Пак, ако седим, код мог пенџера седим. Да шта би ти хтео, да се затворим као ропкиња, и да век мој изем? Гледај, и то му је противно! 

МУЖ (слеже раменима).

ЖЕНА: Ти кад си хтео да имаш слушкињу, да си тражио девојку просту, а не воспитану. 

МУЖ: Видим како си воспитана. 

ЖЕНА: Већ, каквом сам мужу пала у руке, заборавићу и оно мало што сам знала. 

МУЖ: Камо среће. 

ЖЕНА: Дабогме, ти би јошт желио да умрем. Ал ја нећу да умрем, оћу да се гојим теби у инат. 

МУЖ: Добро, добро! 

ЖЕНА: Отишла сам у цркву, злоудно млада невеста, кад тамо, свака, свака боља од мене. Тек видим како се подмигују. Право имају: ко се неће подсмевати несрећи. 

МУЖ: Верујем. 

ЖЕНА: Верујеш, шта верујеш, да сам несрећа, је ли? Право имаш. - Красан муж, леп муж, благо мени како сам се усрећила! 

МУЖ: Иди доврага! 

ЖЕНА: То би ти желио, али ја нећу, знаш море, ја нећу! 

Женидба и удадба