На Липару
На Липару
Јесте ли ми род, сирочићи мали?
Ил' су и вас, можда, јади отровали?
Или вас је, слабе, прогонио свет —
Па дођосте само, да, кад људе знамо,
Да се и ми мало боље упознамо,
У двопеву тужном певајући сет?...

 Ми смо мале,
 Ал' смо знале
 Да нас неће
 Нико хтети,
 Нико смети
 Тако волети,
 Као ти...
 — Ћију ћи!

Моје тице лепе, једини другари,
У новоме стану познаници стари,
Срце вам је добро, песма вам је мед;
Али моје срце, али моје груди
Леденом су злобом разбијали људи,
Па се, место срца, ухватио лед.

 С белом булом,
 Са зумбулом
 Шарен-рајем,
 Рајским мајем,
 Цвећем, миром,
 Са лептиром,
 Летимо ти ми,
 Срца топити...
 — Ђију ћи!

Моје тице мале, јадни сиротани!
Прошли су ме давно моји лепи дани,
Увело је цвеће, одбег'о ме мај,
А на души оста, к'о скрхана биљка,
Ил' к'о тужан мирис увелог босиљка,
Једна тешка рана, тежак уздисај.

Извори 

Поезија Ђуре Јакшића, 1863-1868.