Мејрима/18
ПОЈАВА IV
Пређашње. Живан куца на врата

ЖИВАН: 
О Љубице! Свуд те тражим; ђе си? 
ЉУБИЦА: 
Ха! Ево га, ево њега, главом. 
МЕЈРИМА: 
Нека дође; то и волим: ваљда 
Неће смјети порећи што рекох.
Врата ћу му сама откључати.
ЖИВАН (ушав): 
Ти! Ти овђе!
МЕЈРИМА:
И чекам те, видиш.
ЉУБИЦА: 
О Живане, божије ти мајке!
Ко је ова жена, ил’ ђевојка,
Или ђаво, шта ли је, ја не знам;
Сад ми откри худу, страшну тајну: 
Какву другу мимо мене љубиш? 
ЖИВАН: 
Добро рече, то је црни ђаво,
А Бог га је за ме привезао 
Да ме прати вјечито за казну,
Те свуд јаму испод мене дубе.
И на Бога да се не осврћем
Имена ми његовог! Са земљом 
Сада бих је овђе саставио.
МЕЈРИМА:
Зар ти мене! Продрзљиви робе,
Ја се смијем лудој ти пријетњи.
ЖИВАН: 
Бјежи, брже бјежи док те н’јесам 
На улицу срамно избацио.
(Погледав га презриво Мејрима вели Љубици:) 
МЕЈРИМА:
Најприје сам тебе свјетовала 
Да ту змију не примиш у њедра,
Јер би т’ отров на срце излила,
А сада ти ужасно пријетим;
Не будеш ли мене послушала 
Јаох теби, Влахињице, јаох! (Отиде.)
ЉУБИЦА: 
Сад све видим, сада све поимам, 
Твоју тугу и мој тајни бојаз.
О Живане, Бог те не убио!
Кад бијаше другу заволио 
Зашто мене да невјерно просиш?
Је л’ истина, тако т’ мајка жива,
Да те отац на то приморао?
ЖИВАН: 
То ли ти је безумница рекла? 
ЉУБИЦА: 
Је ли каква друга, ил’ је она,
Лицем она мени супарница?
ЖИВАН: 
Већ ни она, нит’ икоја друга.
Сад, ван тебе, ни за какву не знам 
Женску главу, нит’ ћу одсад знати.
То ти велим, па не питај даље.
Хајд’мо кући. О случају овом 
Није вр’једно ни с ким да говориш.
(Отиду.)

Мејрима