Скендербег/37
6. 

МАМИЦА, пређашњи

МАМИЦА: Топија, и ти овде, (пљесне се) и Ђорђе овде? 
СКЕНДЕРБЕГ: Не као роб, умири се! 
МУРАТ: Ево вас сад заједно. Договорите се, хоћете ли мира, или да се сечемо? 
СКЕНДЕРБЕГ: Одступи с војском, па је мир вечито утврђен. Веру ти моју дајем да нећу ни један корак преко границе прећи. 
МУРАТ: Хоћеш ти на једној мери да стојиш са: мном? 
СКЕНДЕРБЕГ: Другојаче не може да буде. 
МУРАТ: Погубићу ти сестру. 
СКЕНДЕРБЕГ: Ако ћемо убијати робље, оно нек' се зна. 
МУРАТ: Нећу никога убити, него само сестру ти, кад си јогуница. — Пристани, кад ти кажем. 
СКЕНДЕРБЕГ: Никако, царе. 
МУРАТ (поћути па онда Мамици): Ти си слободна. Иди куд ти је драго. 
ТОПИЈА: О, великодушни царе! 
МУРАТ: Ја великодушан? Ја сам варварин; питајте само Скендербега. 
СКЕНДЕРБЕГ: Од природе ти ниси ни зао, ни свиреп, но жеља да царство распространиш, гони те те чиниш каткад, што не би чинио. Иначе ја те почитујем. 
МУРАТ: И опет нећеш да ми се потчиниш, те да будеш мој син? 
СКЕНДЕРБЕГ: Не захтевај од поглавице албанеског оно, што не би ни сам као цар турски учинио. Како бих ја упустио градове у туђе руке, кад их до сада ниси могао оружјем придобити? 
МУРАТ: Добро дакле. Остављам ти Албанију да с њоме по вољи твојој располажеш. Плаћај ми самоодсеком колико је право, па миран буди. 
СКЕНДЕРБЕГ: И на то не могу да пристанем. 
МУРАТ: Помисли, Скендербеже, на непостојанство среће; ево ја те као старији молим: склони се на лепе ове предлоге. Мени је само света ради да се не каже: Мурат овако силан цар, па није могао ни шаку људи да покори. 
СКЕНДЕРБЕГ: Погинућу, али пристати не могу. 
МУРАТ: И баш никако нећеш? 
СКЕНДЕРБЕГ: Не смем, царе. Како ћу се војсци вратити да јој кажем: до данас бисмо слободни, а одселе опет да робујемо. 
МУРАТ: Промисли се добро, изнађи какав начин. 
СКЕНДЕРБЕГ: Начина нема другог, него да иступиш из земље. 
МУРАТ: Тако ти презиреш старога Мурата? 
СКЕНДЕРБЕГ: Као Мурата не презирем те, али као цар и господар мрзак си ми. 
МУРАТ: Добро дакле, као цар турски позивам — како ћу те назвати? позивам Скендербега на удвој. 
МЕХМЕД (уплашено): Оче! 
СКЕНДЕРБЕГ: Мене позиваш на удвој? 
МЕХМЕД: Оче, Скендербег је то! 
МУРАТ: Мој ће га хлеб убити. 
СКЕНДЕРБЕГ: Ја се сећам твога хлеба и зато се нећемо борити. Одреди кога хоћеш из војске у место тебе, — тући ћу се и надвладаћу, ако ми Бог да, али на тебе мача потезати не могу. 
МУРАТ: И ја не могу другојачије одступити. Ако погинем, остани у миру, док се други цар не роди; ако погинеш, од Албаније ће бити пустиња. ¬ 
СКЕНДЕРБЕГ: Лак би то био услов, Мурате, царе, али си ти стар, да се са мном бориш. Видиш ли како ти руке дрхћу. 
МУРАТ: Дрхћу што хајдука гледам пред собом. 
СКЕНДЕРБЕГ: Ову част нисам још заслужио, Мурате. 
МУРАТ: Никако друго име, него то. Ко реч вероломно гази, поверење употребљава на зло, и издаје свога оца и благодетеља, тај је хајдук и пред Богом и пред људима. Мач на среду, док ти нисам пљунуо у очи! 
СКЕНДЕРБЕГ: Царе, умери се, страст те је превладала. 
МУРАТ: Где цар један с хајдуком мејдан дели, не може бити лепшег разговора. 
СКЕНДЕРБЕГ (тргне мач, силно): Хајдук ће те смождити, Мурате! 
МЕХМЕД (ухвати га за руку): Шта си наумио, Скендербеже? 
МУРАТ (Мехмеду): Одлази одатле! 
МЕХМЕД: За Бога, родитељу, пусти мене да се место тебе бијем. 
МУРАТ (извади мач): Ти? Није твој хлебац јео, него мој. Савест ће га поразити. (Боре се. Мурату испадне мач). 
СКЕНДЕРБЕГ (стане): Сад је време да престанемо. 
МУРАТ: С хајдуком не мири се Мурат, докле год дише. (Опет се боре). 

Скендербег