Мити Поповићу
Алекса Шантић 
српском пјеснику
Надасмо се, да ће скоро,
    Кроз мракове, што те круже,
Засијати сунце св'јетло -
    И процвјетат' твоје руже...

Надасмо се, да ћеш наше
    Сузе горке ублажити,
И са пјесмом срца твога
    Нашу душу оснажити.

Надасмо се, да ће опет
    Оживити твоја вила,
И над Српством твојим милим
    Раширити драга крила.

Надасмо се, да ће опет
    Пјеват' српске славе зори; -
Од пјесама в'јенце вити
    Срб-јунаку што се бори.

Ал' нам нада ево пада -
    Тебе нема више, Мито...
Под земљу је твоје сада
    У туђини т'јело скрито.

Пануло ти сунце сјајно,
    Увехнуле твоје руже;
Горе, поља мирисава
    И славуји с њима туже...

Ал' те браћа мила неће
    Изгубити из памети:
Док се бурно коло креће,
    И док српска пјесма лети.

Твоје ће се име знати
    Док је српског неба плава,
На гробу ти браћа клицат':
    Ој, слава ти, Мито, слава!
У Мостару, 14. јуна 1888.
Шантићеве песме 1888.