Анђео туге
Војислав Илић 

Са распуштеном косом, под венцем од љубичица,
Спустивши блеђану главу на звучну, сребрну лиру,
Ја видим небеску слику. Са покиданих жица
     Последњи акорд звони.
Божанска нека туга светли се са њеног лица
     И она сузе рони.
Анђео то је туге. По дубравама тавним
Њезина чудна песма болно и слатко јечи;
У њојзи очајник тражи утешне и миле речи,
     И њима тугу гони
Она га у небо диже, дајућ му криоца своја...
Музо, хајдемо њојзи, јер то је сестрица твоја.

31. март 1888.

Извори 

 ''Војислав Илић: Лирско песништво, страна 81, 2. књига, Вук Караџић, Београд.

Војислав Илић