Моја стаза
Алекса Шантић 

Гле, ја опет стојим на тој стази драгој
Са које сам некад, раздраган и чио,
Поздрављао небо у вечери благој,
Што је на ме сјала кô њен призрак мио.

И ја снова чујем оне слатке звуке
Што их жарка срећа у самоћи буди;
Ах, ја опет видим оне бијеле руке
Како мене грле на пребујне груди!

Ја осјећам пламен како слатко гори
Када њени пољуб моје усне крене...
Она моје име шапуће и збори,
А ја жудно гледам у очице њене...

Ој, варљиви снови!... Моја стазо пуста,
Ја по теби више нећу цвијеће брати,
Нит' ћу икад више љубит уста слатка,
Нит' ћу своје благо својим благом звати.

Шантићеве песме 1899.