Смрт Уроша Петога/17
ЧИН ТРЕЋИ

ПОЈАВА I
Царичина соба, Царица и Урош.

 
УРОШ: 
Све је тако како велиш, мајко. 
Ако шутим, зар ја све не видим? 
Ако трпим, зар се моје срце 
Не надима сваки час од гњева? 
Али јоште неко ми вријеме 
И шутати и трпјети ваља. 
На престолу твој син мученик је 
К'о што не би нико. Ох! њему је 
Остављено зло насљедство царства, 
У ком сваки велики властелин 
С царем самим мјерити се може. 
То је сваки мог'о већ и с царским 
Оцем мојим, а сад са мном смије; 
Јер сад му се сва развила моћност. 
Догађаји још су много јачи 
Од нај јаче воље којом бих се 
Ја могао њима одупр'јети. 
С тога ипак не изгубих наде; 
А ти ми је тим в'јестима сада 
Удвојаваш. Мудро све с' извела, 
И од срца од мене ти хвала 
На мајчиној брижљивости твојој. 
Ал' опрости; под ст'јег кнежев нећу 
Да заштите тражим; нећу, мајко. 
Сама видиш на што кум Вукашин 
Употреби кришнијем лукавством 
Простодушно наше повјерење; 
Знаш и сама да мој стриц Синиша, 
Ујака ми Ливера повукав, 
Царске круне лишити ме хтједе. 
Зар ће Лазар бити бољи од њих? 
У Ср'јему га по дочеку познах. 
Не, ни њему нит' икаквом више 
Властелину у руке се не дам. 
Нек с' он с краљем гони и сатире; 
А међу тим ја заисках помоћ 
У оближњих неких владалаца. 
Чим та стигне, неустрашив, мајко. 
Узјахаћу свога бојног коња. 
ЦАРИЦА: 
Од њих, д'јете, ничем' се не надам. 
Ну кад нећеш у Лазарев табор, 
Ни ја тиме не нудим те даље. 
Баш и волим што ми одби предлог, 
На који ме р'јеч задата нагна, 
Ма да ми га разум отклањаше. 
Али други у потаји држим, 
А за онај одсудни тренутак 
Кад нај јаче громови заричу 
Из олује коју разуздасмо. 
Тад примићеш свјет материн, сине, 
И своју ћеш заклонити главу 
У закутак који ти већ спремих. 
УРОШ: 
У закутак!?... Ко долази?... Ујак. 
Ево т' дружбе миле к'о и моја. 
Остављам те. (Одлази). 

Смрт Уроша Петога