Немилосном богаташу (1888)
Алекса Шантић 

Попô си се сред милина,
    Двор ти злато, свила краси;
Богаташ си од давнина -
    Ал', човјече, прашина си.

Сиротиња тужи, цвили,
    У јаду јој теку часи;
А ти лежиш у тој свили -
    Ал', човјече, прашина си.

До ушију допиру ти
    Сиротињске муке гласи;
Ти презиреш тај глас љути -
    Ал', човјече, прашина си.

Ти је гониш, а не видиш
    Како сузом лице кваси;
Ти си силан, ти с' не стидиш -
    Ал', човјече, прашина си.

Замало ћеш, ој смртниче,
    На свијету тако бити,
Замало ћеш, ој смртниче,
    Јер ћ' и тебе земља скрити.

Преминуће сва милина,
    Оставићеш своје дворе;
И они ће бит прашина,
    Времена ће да их соре.

Имај срца! Буди човјек!
    Нек те дјела дижу свуде,
Па ћеш тако живит довијек' -
    И кад тијело прах ти буде.
У Мостару, 16. новембра 1888.
Шантићеве песме 1888.