Док пада киша (Ноћ)
Милутин Бојић 

Док пада киша
(Ноћ)

Хиљаде идеја умире у мени 

А ја сам немоћан да бар једну схватим. 

Ко зна колико среће сваки тренут плени, 

Колико болова не знајући патим.

Идеје се гоне и никада краја.

Ја кроз прозор гледам крупне капи кише:

Рађају се слике и пакла и раја

И нови тренутак старе слике брише.

Ја у те часове клонулости саме, 

Кад досадна киша са ветром се гложи, 

Када пада сутон пун страха и чаме 

И бол пун нирване за болом се множи,

У тај час кад човек, сит бесциљне хуке, 

Појми своје ништа и себе се гнуша, 

И тад, као круна човекове бруке, 

Пропалих идеја када кикот слуша,

Кад једак, пун зверства, стеже мозак врео 

И — тренутом једним из борбе се склања... 

Кад место живота што је много хтео 

Лежи леш и тежња од свих тежњи мања:

Хват сирове земље — тад, више но икад, 

Ја осећам воља да у мени јача 

И збори ми: Човек неће пасти никад, 

Јер он зна да преко гробова корача.

Да. У том хаосу идеја и речи, 

Док умире не смем, а рађа се смећу, 

Кроз музику жеља један акорд јечи, 

Један ритам звони: Морам наћи срећу.

Д