Домовини
Војислав Илић 

Нико се, канда, не жури више 
Да вида твоја скрхана крила – 
Ни мача нема, ропство да збрише – 
О земљо драга! О земљо мила! 

На гробу твоје прошлости славне 
Садашњост стоји распета, бледа: 
Кроз густи вео поноћи тавне 
Будућност чека, па зору гледа. 

А време иде лаганим гредом, 
Да тужном робу окове смрви: 
Не часном борбом – већ гором бедом, 
У бурно море рођачке крви. 

И једног дана сунчеви зраци 
Суморно пашће на плаве горе; 
Укрстиће се пламени мачи 
У сусрет, можда, светлије зоре; 

Трепет и страва паклена, љута, 
Покриће место крвавог боја – 
И сваки јаук стократно пута 
Преломиће се кроз недра твоја! 

И сине л’ зрачак слободе миле, 
Ти опет нећеш слободна бити! 
Зовне л’ те спомен прошлости биле, 
Ти ћеш се сама у гробље крити! 

Јер никог нема на свету више 
Да вида твоја скрхана крила – 
Ни мача нема, ропство да збрише – 
О земљо драга! О земљо мила!... 

20. јула 1880.

Извори 

 ''Војислав Илић: Лирско песништво, страна 90, Вук Караџић, Београд.

Војислав Илић