Сањарија
Сањарија

Сањам о једној узвишеној жени 
Коју не видех још никад, а које 
Визија плави сетом срце моје. 
Гледам је. Бледој предвечерњој пени

Слична је њена ваздушаста грађа. 
Око јој плаво болесно од чежње; 
Поглед пун тужне непостижне тежње. 
Њен осмeх једно сетно сунце рађа.

Загњурена у очи њене плаве, 
Тужна, с бескрајно чари, да ми снива 
Душа радости тешке које даве; 
Бол који чара и који окива.

Да јој на крило клоне моја глава. 
И док лагано, са незнаних јада, 
У мени цвеће бола процветава, 
Тихо да плачем... А к'о влага хлада,

Која милује уморне таласе,
С шумљењем сетним кише једне драге,
Да ми сузама тихим косу квасе,
С утехом немом, очи њене благе ...

Напомене 

Сањарија — Бранково коло, 1911, XVII, 35, 552.

Извори 

 ЗЛАТНИ ДАСИ. — Светлост, Крагујевац, 1975, стр. 37

Душан Срезојевић