Милош Обилић/16
8.
НЕГОДА дотрчи, БРАНКОВИЋ. 

НЕГОДА: Шта је то, за име Бога? Ху! Ја сав дрхћем као прут. Каква свирепост! 
БРАНКОВИЋ: И ти овде, сведоку моје јарости? Дај отрова, да срце искалим. 
НЕГОДА (гледа га забленуто): Ја за други отров не знам осим бунике траве. 
БРАНКОВИЋ: Негода, знаш ли ти да сам ја тебе из малена под своје узео, тебе одхранио и човеком учинио? 
НЕГОДА: Па шта ћеш с тим? 
БРАНКОВИЋ: Знаш ли ти да ја тебе никад нисам од своје родбине одвајао, да сам се с тобом највише забављао... 
НЕГОДА: Та знам, старче, ако Бога знаш! Прођи се тога посла! 
БРАНКОВИЋ: Дај отрова! 
НЕГОДА: Каквог отрова?! Ја отрова немам. 
БРАНКОВИЋ: Дај једа, да Милоша утаманим! 
НЕГОДА: Откуд у мени једа? Ја се никад не једим. 
БРАНКОВИЋ: Дај совета, да се Кобилићу осветим! 
НЕГОДА: Иди му покољи родбину, опусти му домовину, па ће плакати.
БРАНКОВИЋ: Нећу таквог совета, Негода. Где је твоја памет? 
НЕГОДА: Ој! Ево је! Баш ми сад нешто звекну у њу, које да су деведесет и девет хијена, свакој би се допало. Турцима је рат објављен, то ја добро знам. Облажи Милоша да је рад војску да изда. 
БРАНКОВИЋ: Опет совет! Негода, опет совет! 
НЕГОДА (брзо): Облажи Милоша код Лазара. С тим ће он чест изгубити, од сваког ће попљуван бити, војске се мора лишити, од једа ће пући, племе ће му се искоренити: то су следства мога совета. Сад реци што, ако можеш. 
БРАНКОВИЋ (тишим гласом): Ху! Једва ми се мало душа смири. Негода, синко, хвала ти, стогуба ти хвала! Ти ми срце на меру постави. 
НЕГОДА: Мислим да сам ја. И да га још лакше свалити можеш, зградићемо књигу од Муратове стране, с којом као да к себи Милоша зове. 
БРАНКОВИЋ: Прекрасно, дете моје, прекрасно! Твоја реч свака злато вреди. (Силно) Јест, ветар бурни потребан је, да се крепки грм извали. О бежите ви, несносни часови, бежите у море мрачности, који ми љупко време растављате; ходи ти, радосно магновеније, кад ћу Милоша у пучину несреће погружена видети! Она нека мелем у моје раздеране прси улије! (С Негодом отиде). 

(Завеса падне).

Милош Обилић