Hrvati i jezik srpski


-{I.}-
(...)

mnogih i mnogih spomenemo samo nekoliko njih, koji
su univerzitetski profesori, a koji među tim 
prilikom sa svim ozbiljno tvrde i pišu, da je štokavština jezik hrvatski.

Da počnemo odma sa gospodinom Arminim ,
koji predaje na zagrebačkom univerzitetu „
jezik“ i „hrvatsku literaturu“. Ovaj učeni
gospodin profesor i akademik ne samo da poznaje
štokavštinu jedino kao hrvatski jezik, nego čak i
za Vukove „srpske narodne pesme“ tvrdi, da su 
jezikom hrvatskim. Šta više njemu je čak i
govor Srbijanaca takođe hrvatski jezik. Vraćajući
se jednom u Zagreb iz Beograda, gde je sa kraljem
Milanom govorio jezikom srpskim, on napisa u ,
kako kralj Milan vrlo lepo govori hrvatski.

Za ovim gospodinom došao bi odma gospodin
Tade Smičiklas i to po važnosti svoga položaja,
koji zauzima i kao akademik i kao predsednik „
Matice“, a naročito kao profesor hrvatske
historije na univerzitetu. Pa kako za Pavića, 
i za Smičiklasa ne postoji jezik srpski, nego
i on zna, da je štokavština samo jezik hrvatski.

A sad ništa prirodnije, nego sa ove dvojice
da pređemo na trećeg univerzitetsvog profesora,
na ime na gospodina Vjekoslava Klaića. Koliko se
nama bar čini, upravo je ovaj gospodin profesor
ponajoriginalniji od sviju ostalih. Tako on na
primer dokazuje čak i to, kako su svi slovenski 
današnje Bosne i Hercegovine samo zato
Hrvati, što govore jezikom hrvatskim, to jest .
Govoreći o stanovništvu Bosne i ,
on do duše priznaje, da se tamošnje 
ne naziva Hrvatima; dok ne poriče, da

se mnogi zovu Srbima. „ — nastavlja on
—  (t. j. narod sadašnje Bosne i )
“. („“. str. 71.) A taj
opet jezik, kojim govori narod Bosne i ,
jeste po istom gospodinu jezik hrvatski, pošto
„“
(„“, str. 74.) Kako je jezik Bosanaca i 
najčistija štokavština, to su onda 
samo zato tamošnji stanovnici Hrvati, jer 
štokavštinom, koja je opet hrvatski jezik.

Eto ovako gadnu pseudo-nauku pronose i 
među neuki puk hrvatski njihovi ljudi, 
ih tako sa svojom najbližom braćom Srbima.
Jer ova pseudo-nauka hrvatska, da nema Srba i 
jezika, i da je štokavština jezik hrvatski,
već se kod Hrvata stalno odomaćila kao 
istina, te se kao takova uvukla i u sve 
knjige. Iz ovih knjiga uče se i mnoga srpska
dečica, koja polaze komunalne škole. Ta Srpčad,
kako u osnovnoj tako i u gimnazijalnoj školi,
hteli ne hteli moraju učiti, da je 
jezik hrvatski i da oni govore jezikom ,
a ne srpskim. Sad ona srpska deca, koja su
pravoslavne vere, za tu se ova pseudo-nauka ne će
tako lako primiti, jer oni imaju prilike, da i od
svoje matere, pa i od svoga sveštenika čuju, da je
njihov jezik srpski i da su oni Srbi.

Ali nije tako sa decom srpskom katoličke i 
vere, jer oni nemajući od nikuda prilike da
čuju, kako njihov maternji jezik nije hrvatski, nego
srpski, postaju malo po malo Hrvati, naravno sa

svim nenaravnim, umetnim načinom: putem škole i
crkve.

Mi dobro znamo, da su takovi Hrvati, koji se
stvaraju putem škole i crkve, najmanje Hrvati i da
oni najmanje imaju u sebi ma čega hrvatskog. Ali
nama je i to poznato, da se takovi ljudi 
od svoga Srpstva i to je ono, radi čega svi Srbi
bez razlike političkih nazora i položaja, u kojima
se nalaze, moraju odsudno ustati i tome leka .

Bacimo li ma i letimičan pogled samo na 
Srbe katoike, na tako zvane „Šokce“ i
„Race“, videćemo, da je naročito posle 
granice, zavladao među njima tako silan anti-srpski
duh i osećanje, da danas nemaju skoro 
smisla za svoju srpsku narodnost. Nije tako
samo u Slavoniji, nego je tako i u Dalmaciji, pa
je najposle tako i u Bosni i Hercegovini. Koliko
je kvara srpskom narodu nanela ta ista 
hrvatska, najbolje se vidi i otuda „ (bogoslovi) “. () Ovi pak klerici
kao domaći sinovi bili su najopasniji za srpski
narod u Bosni i Hercegovini, naročito pak za 
Srbe katoličke vere.

Najzad kako je bivalo sa bosanskim Srbima 
vere, tako je počelo bivati i sa 
Srbima muhamedanske vere. Jer koliko se ,
jedini muhamedanac, koji je rekao za ,
da je jezik hrvatski, jeste poznati 
Lovro Ljubuški. Ali i on je to učinio tek

onda, kad je od oca svog odbegao u Dalmaciju i
tamo katolički kaluđer postao.

Pa kako je ta hrvatsko-katolička propaganda 
sa ovim Lovrom i sa ovim đakovačkim ,
tako se evo produžava i danas na sve strane.
Za to smo se mi i latili pera u nadi, da ako je
možno izobličimo tu pseudo-nauku naše „dobro-želeće
nam braće Hrvata“.

Pre, nego što pređemo na samu stvar, držimo
da ne će biti zgoreg, da ispričamo i jedan događaj,
koji se lane zbio u Zagrebu.

Jednom je jedan Srbin baveći se u Zagrebu, 
u pohode hrvatskom filozofu dr. F. M. te tu
s njime poveo reč između ostaloga i o jeziku. 
su dugo i opširno, pa pored sveg ,
učeni gospodin doktor baš nekako nije mogao
da uveri dotičnog Srbina, da štokavština nije
samo srpski, nego i hrvatski jezik. To strašno 
gospodina doktora, te će ovako reći svome gostu
Srbinu:

„Pa dobro; kad vi hoćete, da je štokavština
samo srpski jezik, onda mi recite, šta smo mi ,
kojima je štokavština maternji i društveni
jezik“. Pri tom mu doktor pokazivaše neku 
štampanu knjižicu religioznog značaja, u
kojoj neki Istranin naziva istu štokavštinu 
hrvatskim. Dotični Srbin u mesto da se
kao gost ovako razjarena domaćina zbuni, on mu sa
svim hladno ovako odgovori:

„Mogao je dotični Istranin nazivati 
kako je hteo, pa da ipak Hrvati ostanu kao
što i jesu od Srba poseban narod. A što danas
ima i takovih Hrvata, koji se u jeziku ne 

od Srba, to ćete odmah saznati, ako pogledate
u spise Ljudevita Gaja, Šima Ljubića, pa najzad i
u spise Vebera Tkalčevića, koji vam je najbolje
poznat. Kako ja, tako i ceo ostali svet ne sumnjamo
ni najmanje, da je štokavština narodni jezik 
i samo srpski; a što danas srpskim jezikom
govore i neki Hrvati, to baš ni najmanje ne menja
stvar. Ako dakle Hrvati misle, da imaju prava 
štokavštinu imenom hrvatskim samo s toga,
što se mnogi od njih služe istom, ja bar mislim,
da Srbi ne bi imali ništa protiv toga. No u tom
slučaju Hrvati bi morali javno priznati, da samo
s toga jezik srpski zovu i hrvatskim, što se sada
njime i oni služe i govore“.

Doktor bejaše očevidno iznenađen ovakovim ;
to ga još više razdražavaše, te 
ljutito glavom doviknu istom Srbinu:

„Pa dakle mi Hrvati nemamo svoga jezika; mi
dakle nismo narod; mi smo kao Cigani bez svoga
narodnjeg jezika“.

„Ne, gospodine doktore — upade mu naš Srbin
u reč — vi tako govoreći padate u krajnost, jer
ne samo da Hrvati nisu kao Cigani, nego su narod
sa posebnim svojim narodnim jezikom. Hrvati imaju
svoj jezik, ali ga sami zanemaruju i odbacuju, 
tuđe jezike. Među tim da baš i govorite 
u mesto svojim narodnim jezikom, vi bi ipak
ostali sve dotle Hrvati, dogod ne bi drugi kakav
narod postali. Zar nije sam Gaj, Ljubić, pa i 
priznao, kako su Hrvati današnji književni
jezik od Srba uzeli. Pa kad su Hrvati, imajući u
književnosti jezik srpski, ipak ostali Hrvati; to

sigurno ne će prestati da budu Hrvati ni toga radi,
što im je jezik srpski i jezik društveni“.

Za tim se i raziđoše, ostajući svako pri 
mišljenju.

Ovo navedosmo samo za to, da čitaoci vide i
sami, kako skučeno misle o jeziku i prvi hrvatski
ljudi. Pa kad takove poglede imaju učeni doktori
i profesori na univerzitetu, onda kako li će tek
o tome suditi njihovi đaci, a kako tek đaci 
đaka?

Svakako po sto puta skučenije i konfuznije.

-{II.}-

Do duše pravilo je, i u svetu obično tako i
biva, da je narodni jezik takovo obeležje 
življa, da je nerazlučno vezan za istu .
Po tome bi svaki narod morao imati i svoj
narodni jezik; a dosledno tome niti bi moglo 
naroda bez svoga jezika, niti opet jezika bez
svoga naroda. No pokazalo se, da i u ovome 
može biti izuzetka, na ime da može i sasvim
obratno biti.

Za to mi i mislimo, da je mnogo pravilnije 
reći, da između ostalih bitnih oznaka, koje 
izvestan živalj, kao poseban narod u
genetičkom smislu, na prvo mesto dolazi narodni
jezik.

Tako bar mi mislimo, tvrdo držeći, da jezik
svakako dolazi na prvo mesto između ostalih 
osobina; s tom samo razlikom, što se nama
bar čini, da krvno poreklo, vezano za čuvstvo i
osećanje dotičnog naroda ipak dolazi pre jezika.

U toliko više ima ovakovo mišljenje ,

što se može desiti, kako se u istini 
i dešava, da izvestan narod govori sa svim
stranim jezikom kao jedinim društvenim i 
jezikom. I to da se njime onako isto ,
kao što bi se služio svojim sopstvenim —
šta više da i ne poznaje svoga pravog narodnog .
Za to mi i naglašavamo, da jezik tek posle
porekla dolazi na prvo mesto, a kao jedno od 
karakterističnih obeležja narodnih.

Mi već rekosmo, i ako onako uzgred, da može
biti naroda, koji se u mesto svoga, tuđim jezikom
služi — i pri tome ostajemo. Da i ne spominjemo
ostale narode, to će nam posvedočiti i sami ,
koji danas čak ni u Palestini ne govore 
pravim narodnim jevrejskim jezikom, nego 
tuđim jezicima. No pored svega toga, nama ni ne
pada na pamet tvrditi, da su oni prestali da budu
Jevreji, te da su se u one narode pretopili, 
se jezicima sada služe i govore, kao jedinim
društvenim i maternjim jezikom. Posmatramo li
iste Jevreje, koji i ako su dosta toga zadržali od
svog prvobitnog karaktera i tipa, ipak moramo doći
do uverenja, da su se veoma znatno udalili od 
prvih praotaca. No pored svega toga ipak su i
današnji Jevreji još uvek kao poseban narod, bez
razlike na njihove različite domovine i tuđe ,
kojima se u mesto svoga jevrejskoga služe. Za
to mi i kažemo, da se ne sme uzeti, da jedan narod
čini narodom samo njegov narodni jezik. Dogod dakle
jedan živalj ne izgubi sve karakterne osobine, koje
ga čine posebnim narodom (a ne samo jezik), sve
dotle on ostaje samo svoj, i uvek poseban 

od sviju ostalih naroda, i ako mu manjkaju
izvesne bitne oznake.

Tek kad se uzmu svi karakterni znaci jednog
življa, kojima se on od ostalih razlikuje, onda se tek
o njima dobije pravi pojam, u kom je oličen poseban 
dotičnog naroda. Ono dakle, što čini 
između dva posebna naroda, to je opet ono, što 
živalj jednog i istog naroda, pa ma kako bio taj
živalj udaljen, raštrkan i raskomadan. Niti ,
niti geografske, a najmanje pak crkvene
granice mogu biti kriterije, po kojima se narodi
dele. Po tome je narodnost isključivo kulturna ,
koja se osniva na jedinstvu bitnih
narodnih oznaka i — jezika, a koje nemaju 
veze, ni sa različnim veroispovedanjima, niti
sa različnim političko-državnim međama, kojima
je jedan i isti narod raskomadan i podeljen.

A kako je kod ostalih naroda, isto je tako i kod
Srba i Hrvata; jer što vredi u opće za sve ,
to mora vrediti i za Srbe i za Hrvate.

Upravo se ne da ni zamisliti, da oni Srbi, koji
ne stanuju na političkom teritoriju, koji se zove
Srbija, samo za to nisu Srbi, što žive recimo:
u Hrvatskoj i Slavoniji, u Austriji, u Ugarskoj, u
Turskoj ili recimo u Bosni i Ercegovini. Ili
zar Crnogorci samo za to nisu Srbi, što njihova
država nije kraljevina Srbija, nego kneževina Crna
Gora. Pojam pokrajinskog imena: Srbijanac, Bosanac,
Hrvaćanin, Staro - Srbijanac, Dalmatinac, 
i t. d.; ili pojam državljanstva (na ime koje
je države ko pripadnik), to su čisto geografski i
politički pojmovi. To su upravo karakterne oznake
pojedinih političkih naroda, ali to nema 

veze sa pojmom izvesnog naroda u genetičkom
smislu.

Pojam naroda političkog većinom je vezan za
teritorij, pa kao pojam starijega doba ustupa 
posve novijem pojmu, pojmu državljanstva.

Možemo dakle sa svim slobodno reći: da je 
državljanstva u glavnome potpuno identičan
pojmu političkog naroda.

Za to, niti ime pokrajinsko, niti pak ime 
države apsolutno se ne mogu uzeti kao 
oznake jednog posebnog naroda.

-{III.}-

Što se tiče porekla naroda srpskoga, to niko
nije ni pokušao osumnjičiti, da Srbi nisu 
slovenski narod, kao god što su i Rusi i Česi
i Poljaci, i kao što su ostali narodi slovenski.
Isto se tako niko nije usudio (naravno ozbiljno)
dokazivati, da Srbi nisu pravi pravcati i 
narod, u potpunom smislu i značenju te reči.

Kad su dakle Srbi poseban narod i kad niko
ne sumnja, da postoji jedan slovenski narod, koji
se zove Srbima, i koji se služi svojim posebnim
narodnim jezikom — onda valja videti i to, kakav
je i koji je to narodni srpski jezik?

Sasvim jednostavno doznaćemo za pravi maternji
i narodni jezik Srba, dakle za jezik srpski, ako
pogledamo, koji je taj jezik, kojim se Srbi kao 
svojim jezikom služe.

Pre svega jezik, kojim svi Srbi govore, 
kao svojim narodnim i maternjim ,
bez razlike političkih i geografskih ,

jeste „štokavština“. U grupi 
jezika, ovamo dole među južnim ,
postoji jedno slovensko narečje, koje se zove
štokavština. A to je onaj govor, koji na svakom
mestu zahteva što i šta onde, gde ostali 
narodi trebaju kaj, ča i ca. Tim narečijem
govore svi Srbi ma gde bili, i to uvek jednako kao
jedinim svojim narodnim jezikom. Za drugi govor
narod srpski ne zna, niti se drugim govorom služi,
pa po tome su Srbi od uvek ovaj štokavski govor
smatrali svojim jezikom — jezikom srpskim, kao što
i danas čine.

Da li su Srbi još onda, dok su bili u opće
u slovenskoj zajednici, govorili opće slovenskim
ili obratno svojim posebnim jezikom, kao i danas
što rade, to se zaizvesno ne može tvrditi. 
s toga ne, što je i opće slovenski, kao
i jezik srpski, i kao svaki drugi jezik, pretrpeo
mnogu i mnogu promenu u svom razvitku. Toga se
radi ni to ne može tvrditi, od kada baš Srbi
govore ovakim jezikom, kako ga mi danas imamo; to
jest ne zna se, da li su Srbi govorili ovim svojim
današnjim jezikom još od prvog doseljenja u one
krajeve, gde ih kako Porfirogenita, tako i svi
ostali domaći i strani pisci nalaze. Sudeći po 
spomenicama, za koje se danas znade, jedno je
samo izvesno, a to je: da srpski narodni jezik nije
upotrebljavan pre -{XII.}- veka. Tek iz tog veka 
najstariji pisani spomenici, pisani jezikom
srpskim. Za to u mesto svakog drugog dokazivanja,
najbolje ćemo učiniti, ako pregledamo starinske
spomenike, koji su pisani štokavštinom, a iz 
bi tek mogli zaključiti, od kada Srbi govore

posebnim svojim jezikom i šta su oni upravo 
za svoj narodni, za svoj srpski jezik.

Počećemo tako sa bosanskim spomenicima i to
samo za to što iz Bosne potiču najstariji 
pisani štokavštinom. Od sviju najstariji
srpski spomenik pisan, ne na srpsko-slovenskom,
nego na čisto srpskom jeziku jeste povelja Kulina,
bana bosanskog. Ta povelja pisana je godine 1189.
dakle u drugoj polovini -{XII.}- veka, a pisana je 
i štokavštinom, koja je sa malim 
onoga doba u svemu skoro bila jednaka sa 
štokavštinom. U toj povelji, koja je 
Dubrovčanima, nema ni jednog mesta, gde bi
izrično stojalo, da je jezik, kojim je ista pisana,
jezik srpski. No kako je ta Kulinova povelja 
istim jezikom, kojim se i u to, i u docnije
još doba posle nje pisalo po svima srpskim ,
— to ćemo potražiti druge i docnije srpske
spomenike, koji će vam pokazati i dokazati: da je
jezik, kojim je Kulinova povelja pisana — jezik
srpski.

-{IV.}-

Ostanimo baš kod Bosne i Ercegovine, pa 
stare pisane spomenike, koji su posle 
pisani, takođe od Bosanaca i Ercegovaca i
to bez razlike vere i pismenice.

Uzećemo na prvo mesto povelje, koje je izdao 
Ninoslav, takođe ban bosanski. Uzimamo 
povelje u toliko radije, što baš on dolazi
za bosanskog bana neposredno i odma iza Kulina.
Kao i ban Kulin, tako je i isti ban Matija ,
podeljivao povelje Dubrovčanima. Godine
1234. i 1240. izdao je Matija dve povelje, kojima

potvrđuje Dubrovčanima sva ona prava, koja su još
od Kulina zadobili i uživali. Te su se dve ,
hvala bogu sačuvale, te tako iz njih možemo
danas saznati, kako je ovaj bosanski vladar smatrao
sebe i svoje Bosance, a kako opet jezik, kojim su
Bosanci tada govorili.

U prvoj povelji stoji između ostaloga i ovo:
„“ … („“ -{XXX.}- ).

U drugoj njegovoj povelji stoji opet ovo: „“ … („“ -{XXXV.}-).

I iz prve i iz druge povelje, posve lepo i
razgovetno vidimo, vako ban bosanski Matija 
smatra Dubrovčane za „vlahe“, dok su mu
njegovi Bosanci Srbi. Uzmemo li Daničićev ,
videćemo, da je reč „vlah“ bila ime za čoveka
romansko-latinskog porekla; ili za Srbina, koji se

je isključivo pastirstvom po šumama bavio. Pošto
su Dubrovčani bili trgovci i pošto nisu živeli
po šumama od pastirenja, nego su obratno živeli
od trgovine i po gradovima — to su Dubrovčane
samo zato smatrali u Bosni kao „vlahe“, što su
većinom bili latinskog porekla i što su svi 
isključivo katoličke vere. Dakle zato, jer su
Dubrovčani katoličko-latinske vere i što su 
latinskog porekla u Bosni i Ercegovini
smatrali su ih za Vlahe.

Bosance pak, kako smo videli, smatra njihov
vladar da su Srbi. Po tome su dakle god. 1234.
svi stanovnici Bosne bili Srbi. A Srbima izvesno
nisu mogli preko noć postati, te je sasvim ,
da su još i za vlade bana Kulina godine
1189. takođe bili Srbi, kao god što su morali
biti Srbi i pre Kulina.

Mi ne sumnjamo, da će se naći i takovih ljudi,
koji će tražeći i ovde dlaku u jajetu, dokazivati,
da je tako o Srpstvu Bosanaca mislio samo Matija
Ninoslav, onako na svoju ruku, te da tobož iz toga
ne izlazi, da se je i sam narod tako smatrao. Ali
šta mogu obični ljudi protiv gluposti, kad glulost
i bogovima dosta brige zadaje. Držimo dakle, da
nije zgoreg napomenuti i to, da je isti ovaj ban
u sasvim ozbiljnom neprijateljstvu bio, sa tadašnjim
raško-srpskim vladarima, što se donekle i iz ove
druge njegove povelje lepo vidi. A sem toga je bio
isti Matija, prvo pataren, pa onda katolik, kakav
je i ostao — te je šta više važio kao osobiti
branič katolicizma i papstva u Bosni.

Takav vladar, a u ovakovim okolnostima, 
bi imao razloga smatrati Bosance Srbima, kad

oni u istini ne bi takovi bili. I to Srbi, u
svemu jednaki kako onim Srbima u Raški, tako i
svima ostalim Srbima, koji su živeli izvan 
granica Bosne. Nema dakle nikakove sumnje
da su se Bosanci smatrali Srbima, kako pod banom
Kulinom tako i pod banom Matijom Ninoslavom. A
pošto je ban Kulin iz -{XI.}- i -{XII.}- veka, to onda
nema sumnje ni u tome, da su Bosanci od uvek 
samo Srbi, kako ih i istorija poznaje.

Posle bana Matije Ninoslava, došao je za 
vladara ban Matija Stjepan. I od ovoga
bana ostala je jedna povelja, koju je on god. 1249.
darovao takođe Dubrovčavima. Navešćemo i iz te
povelje neka mesta, kako bi se videti moglo da su
i za njegovog doba Bosanci bili Srbi. Ta njegova
povelja glasi: „“.
(„“. -{XXXIX.}-)

Od sviju dovde navedenih starih pisanih 
bosanskih nema ni jednog, koji bi bio 
drugačijim jezikom od onoga, kojim je pisana
povelja Kulina bana. Jezik je dakle jedan; pisan
je u jednoj i istoj državnoj oblasti, a od vladara
koji su vladali jednim te istim narodom — 
srpskim. Ima do duše bosanskih spomenika
gde se Bosanci nazivaju i „Bosanci“, ali se iz

toga ne može zaključivati, da oni nisu Srbi. Jer
ima i takovi spomenika u kojima se pripadnici
Srbije nazivaju „Raščani“. No kako ime „“,
tako i ime Bosanac jedino su pokrajinska
imena, a nikako imena tamo živećih naroda. 
po tome naša prvašnja tvrdnja: da su Bosanci
Srbi.

Videli smo, da su Bosanci Srbi, kao god što
smo i to videli, da su svi spomenici bosanski 
jednim i istim jezikom. I to kao jezikom onog
istog naroda, koji je tada u Bosni živeo, naravno
bez razlike veroispovedanja. Sad nam je još ostalo
da i to vidimo, kakvim su jezikom pisane te 
i kako su taj jezik nazivali i smatrali sami
Bosanci pa i Ercegovci.

Kad su bosanski vladari sklapali trgovačke ili
u opće ma kakve bilo ugovore sa dubrovačkom ,
onda su obično pisali dvojako. Na ime
pisali su jezikom latinskim i jezikom svojim, 
jezikom naroda, koji je u Bosni i 
živeo; a to je onaj isti jezik, kojim su
pisane i povelje bana Kulina, Matije Ninoslava
i Matije Stjepana Ninoslava.

Tako god 1333. a 15. marta izdade bosanski ban
Stjepan Kotromanić darovno pismo, poklanjajući
Dubrovčavima: Rat, Ston i Prevlaku; pa na kraju
iste povelje naglašava: da je istu izdao u četiri
primerka i to „“. („“. 107.) Drugim
rečima rečeno, ban bosanski kaže: da je izdao 
primerka od jedne iste darovnice, od kojih
su dve napisane jezikom latinskim, a dve opet 
srpskim.

Eto dakle, gde vladar bosanski izrečno priznaje
i kaže: da je jezik Bosanaca jezik srpski; a kad
se uzme na um, da je to onaj isti jezik, kojim je
pisana povelja bana Kulina — onda možemo :
da je jezik Bosanaca još od Kulina — 
srpski, i to ovaj isti jezik srpski, kojim su
i ostali Srbi izvan granice Bosne govorili.

U toliko nam je dragocenije priznanje baš 
bana bosanskog, što je baš i on bio poznat,
kao neobično veliki katolik.

No Stevan Kotromanić nije jedini, koji je 
jezik smatrao i nazivao jezikom srpskim.

Udovica bosanskog bana Vuka Vukčića banica
Anka zajedno sa vojvodkinjom Katarinom ,
poslale su god. 1406. svoje blago i 
Dubrovčanima u ostavinu. Poslanik koji je
isto blago nosio, nosio je i njihova popratna .
Ta pisma s blagom nosio je u Dubrovnik 
Pribislav Pohvalić, koji je isto tako doneo
i pisma Dubrovčana, kao potvrdu za primljene stvari.

Pribislav Pohvalić je po rođenju Hercegovac, a
uz to još i katolik, pa evo šta on kaže: „“ (Medo Pucić. „
srpski“. -{II.}- 69.) Iz ovoga se vidi, da on
smatra jezik bosanski za jezik srpski. Ali on isto
tako i za svoj sopstveni jezik, za jezik 

kaže, da je jezik srpski, što se vrlo lepo 
iz ovoga što sledi: „“ („Spomenici srpski“ -{II.}- 70.)

No ne samo to, nego je po istom ovom 
i jezik Dubrovčana jezik srpski.

Juraj Vojisaljić vojvoda Donjijeh Krajeva (
krajina) i sinovad Hrvojin smatra i zove
svoje ljude uz Neretvu donju — Srbima, što 
svedoči jedan stari pisani spomenik od 1434.
godine.

Isto tako 1451. god. smatrao je svoje ljude 
i knez Vladislav, sin Stjepana Kosače („“. 445.). Pa najzad je i sam Herceg
Stjepan ovo god. 1454. takođe smatrao svoje 
Srbima. („“. 467.)

Svi ovi do sada navedeni primeri jedno i isto
kazuju, a to je: da je u Bosni i Hercegovini od
uvek živeo narod srpski koji je govorio jezikom
srpskim. Po tome jezik Bosanaca i Hercegovaca —
a to je štokavština — jeste jezik srpski.

-{V.}-
Nema nikakve sumnje da su Bosanci i Ercegovci
sami sebe smatrali za Srbe a svoj jezik — t. j.
štokavštinu — za jezik srpski, pa je potrebno
da vidimo, kako su stranci smatrali Bosance i
Ercegovce i za šta su ih držali.

Konstantin Porfirogenit kaže izrečno, da su
Bosnu i Ercegovinu naselili Srbi i, to sve od
Drine, pa nešto malo dalje na istok preko .

Šta više zbog toga, što u Bosni žive Srbi,
njemu je i Bosna takođe Srbija. Tako on kaže u
svom delu :
da Hrvatska na jugu i istoku graniči sa Srbijom
i to tako, da je Srbija južno od reke Cetine, a
istočno od hlijevanjske županije.

Isto tako sudi i grčki istorik Kipamus, koji
takođe smatra Bosnu za Srbiju; te govoreći na
jednom mestu o bosanskom banu Boriću, kaže na
strani 104. ovako: „a kad beše blizu Save, pređe
odande na drugu stranu preko reke, koja se zove
Drina, i koja tamo negde gore utiče (naravno u
Savu), te deli Bosnu od ostale Srbije“.

Eto dakle još jednog svedočanstva, da osim
Porfirogenita, ima i drugih, koji i Bosnu 
smatraju Srbijom, naravno radi toga, jer je sa
Srbima naseljena i jer je kao srpska oblast .

Pokojni dr. Franja Rački obelodanio je mnogo
starih spomenika, pa i franačkih, voji se tiču
južnih Slovena.

Između takovih ima jedan spomenik, u kome se
nalazi i to, kako je knez Ljudevit Posavski čuvši
za dolazak franačke vojske u svoju kneževinu —
 — „ostavio grad Sisak, te pobegao
Srbima, za koji narod vele, da drži veliki deo
Dalmacije“ — „“. Dr. Franja Rački misli, da isti 
nikako nije mogao pobeći Lužičkim Srbima,
nego jedino Srbima u Bosnu, što je sasvim i .
(„Rad“. -{LVI.}- 109) Kako se pak ovo događa
godine 822., to eto gde i Franja Rački priznaje,

da su još tada u Bosni živeli Srbi. Isti ovaj
Rački nabrajajući sve pokrajine, gde Srbi žive,
izrečno kaže, da i u Bosni prebivaju Srbi. Po
njemu su Srbi nastanjeni od „Vrbasa, Cetine i 
mora ća do Morave i Ibra; u Zahumlju, ,
Travuniji, Konavlju, Duklji ili Zeti u Bosni
onkraj Vrbasa i u Srbskoj“. („Poviest Slavenstva“. str. 17.)

Godine 926. bio je u Spljetu crkveni sabor 
katoličkih vernika, koji pripadaju 
spljetskoj nadbiskupiji. Na tome saboru bili
su prisutni i Srbi i to većinom iz današnje 
Dalmacije i današnje Ercegovine. Sam papa
pisao je pismo srpskom knezu Mihailu Viševiću,
smostalnom vladaru Zahumlja, preporučujući mu
svoje izaslanike s molbom, da ih uzme u svoju 
zaštitu. I po ovome se vidi, kako su i u 
čak znali, da ima Srba ne samo u Bosni i
Ercegovini nego i u Dalmaciji.

Isto tako sudi i Šime Ljubić, kome takođe
nije samo današnja Ercegovina zemlja srpska, nego
čak i neretljansko primorje. Govoreći na jednom
mestu o ratu između Mlečića i Ercega Stjepana,
on kaže, kako se već god. 1443. „“. () Šta više Ljubić ide i
dalje, te smatra čak i Arbaniju za zemlju srpsku.
Govoreći o istim Mlečićima, on kaže: da su još
od 1421. bili „“. ()

Da su pak u Bosni i Ercegovini uvek živeli
Srbi, to tvrde i priznaju i mnogi drugi hrvatski
pisci i istorici, među koje kao najznamenitiji :

Lučić, Krčelić, Tkalčić, Jagić, Maretić i
t. d. No kod svega toga najglavnije je ipak to, što
isto tako sudi o tome i famozni pop Dukljanin,
pošto i on drži Bosnu samo kao jedan deo Srbije.
U svojoj barskoj kronici on kaže, da „jednako bi i
Srbija ili Zagorje razdeljena na dve oblasti: na
Bosnu i na Rašku“.

No ne misle tako samo hrvatski i srpski pisci,
nego tako misle i svi ostali slovenski naučenjaci
i pisci, a naročito pak Rusi. Primera radi mi
još navodimo Šafarika kao Čeha i Miklošića
kao Slovenca.

Pa ipak sve je to još malo i nedovoljno, jer
za nas ima najviše vrednosti to, kako su se 
i za što su držali sami Bosanci i 
sebe i svoj jezik, i to bez razlike vere. A
to smo već napred videli.

Ima ih do duše i takovih, koji zlobno ,
kako je sve to bosansko i ercegovačko Srpstvo
samo plod tadašnje srpsko-raške državne ,
te bi otuda hteli izvesti i to, kao da su
Bosanci i Bosna samo tada imali tip i karakter
srpski, kada su pojedini raško-srpski vladari 
silni i moćni; ili kada je Bosna pod raško-srpskim
vladarima bila. Ali mi smo napred 
i takovih primera, iz kojih se sasvim lepo
može razabrati, da su se Bosanci i onda 
za Srbe, kad su bili i u krvavoj zavadi sa
vladarima raško-srpskim; bilo radi političko-državnih,
bilo radi verskih razmirica.

Može se skoro sasvim pouzdano reći, da je
smrću velikoga srpskog cara i samodršca Dušana
Stevana Silnog propala i velika srpska carevina.

Jer u mesto da car Uroš, kao sin Dušanov 
i nastavi onde, gde je njegov otac smrću
sprečen zastao, on siromah ne dožive, ni da 
sedne na očev presto. Neka i suviše trula
kvarež bejaše obuzela celokupni tadašnji i 
i državni sklop Srbije. Nije više bilo
one moćne države, koja bi mogla zaustaviti silnog
Turčina. Onako bujnim Turcima nije dakle ništa
smetalo, da nesrazmerno brzo prevale ogromni deo
stare Dušanove imperije, sve do Polja Kosova.

Šta je na Kosovu bilo, to je svakome vrlo 
poznato. Tako je bilo suđeno i Srbija je kao
posebna i nezavisna državna celina propala na 
način. Na Marici bejaše prvi strašni
poraz; a za tim ubrzo nadođe još užasniji i u
isto vreme konačni poraz na Kosovu.

Odsudnom kosovskom bitkom nestalo je Srbije i
srpsko-raške države — ali ne za dugo. Istina
je, da su Turci pregazili svu srpsko-rašku ,
ali ako su Turci pregazili Srbiju, nisu 
i Ercegovinu, koje su se takođe kao srpske
oblasti još dugo održale. Baš u to vreme vladao
je u Bosni, posle Nemanje i Milutina, 
srpski vladar, veliki i prvi kralj bosanski,
Tvrtko -{I}-. Da su Bosanci samo radi državne 
i radi pritiska od strane 
vladara, samo iz nevolje smatrali sebe, svoj
jezik i svoju oblast srpskom, onda bar sad, kad eto
raško-srpske države zajedno sa Srbijom nestade,
ne bi morali sebe Srbima smatrati.

Među tim mi obratno vidimo, kako Bosna, koja
je dotle postojala kao srpska banovina, posebna
od Raške, postaje kraljevinom. No kako je glavna

srpsko-raška država propala, to bosanski ban
Tvrtko proglašuje sebe i svoju državu za srpsko
kraljevstvo, koje će da nastavi ne samo srpski rad,
nego i sve tradicije nekadašnje raške države. 
ovde zakletvu Tvrtkovu, iz koje se to 
može videti.

„I spodobi me (Hristos) sugubim vencem, jako
oboja vladičastvija ispravlati mi, prveje ot 
v’ bogodarovan’iei nam zemli Bosne, po tom
že gospodu mojemu bogu spodoblšu me nasledovati
prestol mojih preroditel, gospode srpske, za nje
bo ti behu moi preroditelije v zeml’nem carstvo
carstvovaše, i na nebesnoje carstvo preselili se
mene že videšču zemlju preroditelj mojih po nih
ostavlšu i neimušču svojego pastira, i idoh v 
zemlju, želaje i hote ukrepiti prestol 
mojih, i tamo s’dšu mi venčan bih bogom 
mi vencem na kraljevstvo preroditel mojih,
jako biti mi o Hriste Isuse blagovernomu i bogom
postavljenomu Stefanu kralju Srbljem i Bosne i
Pomorju i zapadnim stranam, i potom načeh s’ 
kraljevati i praviti prestol srbskije zemlje,
želaje padšaja sa vzdvignuti i razoršaja se .“
()

Ovo su tako jasne činjenice, da bi i posle 
samo čovek pust i bez srca mogao tvrditi, da
Bosanci nisu od iskoni bili Srbi, a po tome i
njihov narodni jezik čista štokavština, da im
nije bio jezik srpski, nego da su oni i sebe i
svoj jezik samo zato srpskim smatrali, što su 
bili pod utecajem moćnih raško-srpskih vladara.

-{VI.}-
Pretpostavljajući, da će se i takovih ljudi
naći, koji će svakojako sumnjičiti Srpstvo 
i Ercegovaca, mi ćemo svratiti jedan pogled
na onu priliku, koja ovim neljudima najviše maha
pruža za takova njihova izvrtanja — a to je, što
je bilo vremena, kad su Bosanci i Ercegovci 
i drugačije svoj narodni jezik osim imenom
srpskim. Poznato je, kako su Turci, kad su 
Bosnu, i u njoj kao i u Srbiji — uništili
svaku moguću državnu formu — te se Bosna 
sa Srbijom nađoše kao sastavne provincije
turske imperije. Strašan i veliki udar bio je to
za celokupni narod srpski, tim više, što zversko
postupanje obesnih Azijata ne šteđaše ni nevinu
čeljad na grudima svojih matera. Krv se srpska
prolevala kao more; ubava srpska sela i jaki 
gubili su se u dimu strašne plamene slike,
— a vapaj bednih i nevoljnih uzalud se prolamao
kroz prostranu, nekad krasnu i pitomu zemlju .

Jedino utočište u ovim teškim danima bila je
Srbinu crkva, gde se krepio verom u Boga, 
o lepšoj budućnosti svojoj.

I to je poznato, kako su Srbi u Bosni, a do
turske najezde bili podeljeni na tri različite
vere. Tako rekući, domaća im prava vera bila je
vera bogumilsko-patarenska; ona je bila i .
Za njom je dolazila vera rimska —
katolička, ponajviše unesena ili iz Ugarske ili
upravo od pape iz samoga Rima. Treća vera bila
je pravoslavna, koja svakako u Bosni i Ercegovini
postoji tek od sv. Save, jer on prvi uvede u Bosnu

veru pravoslavnu onda, kada se Bosna i 
nađoše pod vladom raško-srpskih vladara. Od
sv. Save postoje i dva bosansko-pravoslavna ,
koja je on sam ustanovio. Mnogi drže, da
se je Lipljansko vladičanstvo, koje je ustanovio sv.
Sava, nalazilo u Staroj Srbiji — sudeći po tome,
što u Bosni ima i sada crkva u selu Liplju; i
po što i sad u blizini te crkve stoje ruševine
staroga pravoslavnog manastira, mi držimo, da je
to vladičanstvo spadalo Bosni, te koje to, a i 
druge prilike upućuju nas da verujemo, da je 
vladičanstvo, koje je ustanovio sv. Sava,
bilo drugo Bosansko pravoslavno vladičavstvo.

Ostajući pri tome, da je Bosna pre Turaka imala
samo dva pravoslavna vladičanstva, jasno svedoči,
da je u njoj pravoslavnih mnogo manje bilo, nego li
bogumila, i nego li rimskih katolika. No 
je sve više i više raslo, dok se 
i bogumilstvo sve više i više gubilo; a 
se najzad sa svim i izgubilo. I tako Srbi u
Bosni i Ercegovini ostaše i docnije pod Turcima
kao privrženici triju vera — ali ne kao do sada
pravoslavne, rimske-katoličke i bogumilske, nego
kao muhamedanske, pravoslavne i rimske-katoličke.
U glavnome je muhamedanstvo zamenilo bogumilstvo,
premda je bilo vrlo mnogo i pravoslavnih i 
Srba, koji su se takođe poturčili. Pošto je
vera muhamedanska bila u Bosni u isto vreme i vera
državna, to su se bosanski muhamedanci mogli 
i sa pravim Turkinjama; tako se malo po 
odnarođavahu krvno od svoga Srpstva. Te koje
s toga, a koje opet usled sa svim razumljivog
verskog antagonizma prema Srbima pravoslavne ,

bosanski se muhamedanci sve to više 
od svoga Srpstva. Oni se prestaše nazivati
imenom srpskim, ponoseći se pokrajinskim imenom
Bosanac ili čak i stranim imenom Turčin. A svoj
jezik obično nazivahu bosanskim, mnogo pak 
srpskim. Najzad su mnogi od njih svirepo
proganjali svaki pokret u korist Srpstva, te otud
i posta u narodu poznata izreka: da je 
gori od turčina.

Ista se je procedura dešavala i sa bosanskim
Srbima katoličke vere, po što se i oni počeše
udaljavati od svoga Srpstva u toliko, u koliko su
sebe nazivali „Latinima“ ređe „Bosancima“ — a
svoj jezik, onu istu štokavštinu, koju su dotle
svi bez razlike nazivali samo jezikom srpskim,
počeše sada nazivati jezikom „slovinskim“, ređe
pak „bosanskim“, a još ređe „ilirskim“.

I ovoj nemiloj pojavi treba tražiti uzrok 
Bosne. Naročito ko poznaje 
rimokatoličke crkve, tome će to još 
biti. Latinsko i hrvatsko, pa i ino 
svećenstvo preplavilo je Bosnu i Ercegovinu,
te su pod okriljem moćne Austro-Ugarske 
širili među tamošnjim Srbima katolicima vazda
anti-srpske i Bosancima skroz protivnarodne
ideje. I sami bosanski katolici pod utiskom 
obrazovanja i vaspitanja počeše malo po malo
zaboravljati na svoje ime i na svoju narodnost.
Docnije, kad su i domaći sinovi počeli ići u
katoličke svećenike, nisu ni sami ništa bolji
bili od stranaca, koji su ih u protiv-narodnom
duhu poučavali.

„ (parohije)  (narod)  (naravno u veri)
 (naravno srpsko) “. ()

Jedini su dakle bosanski Srbi pravoslavne ,
koji su ostali, kao što su i bili — ,
nazivajući i na dalje sebe Srbima, a svoj jezik
samo jezikom srpskim. Ali baš za to, što su 
Srbi tako čvrsto čuvali i negovali u 
čistoti ime i svoju narodnost srpsku, za to
su baš kako katolički svećenici, tako i 
odže i imami, sve više ubijali kod svojih
vernika duh i osećaj srpski, bojeći se, da bi oni
pored Srpstva primili i veru pravoslavnu.

To bi bio glavni razlog, što je katolička i
muhamedanska vera zatirala ime i narodnost 
kod svojih vernika. No ima tome i drugih ,
od kojih su i politički razlozi znatno 
na ovu istu stvar. Bilo sad ovako ili onako,
jedno je ipak ostalo nepromenjeno kod ovih 
Srba Bosanaca, a to je jezik srpski, kojim
i sada a kojim su uvek govorili: taj jezik jeste
— štokavština, koju su i oni dotle nazivali

samo jezikom srpskim, a koju tek u najvovije vreme
počeše nazivati raznim drugim imenima.

No i iz tog najǹovijeg vremena imamo dva ,
da su i bosanski katolici i bosanski 
nazivali svoj jezik takođe srpskim. Tako
Hrvat Šime Ljubić sam priznaje: da je bosanski
fratar Matija Divković zvao svoj jezik, to jest
štokavštinu — jezikom srpskim. (). Isto je tako g. 1775. napisao neki
bosanski muhamedanac rečnik bilja pod ovim :
„“, što
znači — „Popis biljaka na srpskom “
(O. Blau „“,
151–174.). Da bi pak rođeni Bosanci igda sebe
zvali Hrvatima, a svoj jezik hrvatskim (izuzimajući
najnovije doba) nema ni jednog dokaza.

No kad su Turci osvojili Bosnu, Ercegovinu,
Slavoniju, gotovo celu Dalmaciju i veliki deo ,
sve su se te zemlje zvale imenom „Bosna“.
Da su se doista sve te različne zemlje i 
zvale Bosnom, to svedoči od strane Hrvata V.
Klajić (vidi njegov istoriski atlas, kartu: 6); a
od stranaca, koji to svedoče pominjemo Sprunera
(vidi ). I iz te prilike,
što je u to vreme Bosna sa svim nešto drugo ,
nego što znači Bosna danas, i što je onda
inače značila, htele bi hrvatske šoviniste da
zavedu na stranputicu neobaveštenu svoju masu, da
su Bosanci Hrvati. Te sofiste traže one ljude,
koji su rodom iz današnje Dalmacije i današnje
Hrvatske, ali koji su spadali u starije doba pod
geografski naziv „Bosne“ — pa bi hteli, da od
dalmatinskih i hrvatskih primoraca naprave neke

bosanske Hrvate. Ali to niti u nauci, niti u
opće ima kakove vrednosti.

Po tome dakle ne čini ništa, što Srbi u 
zavedeni i neobavešteni nazivaju svoj jezik
raznim imenima. Glavno je dakle to: što su svi
Bosanci i Ercegovci govorili jednim i istim 
t. j. štokavštinom, kao što i danas njom
govore svi Bosanci, bez razlike vere. Da je tako,
to najzad svedoči i sam V. Klajić pišući, da „“. () A taj
jedan jedini narodni jezik Bosanaca jeste 
— dakle jezik srpski.

-{VII.}-
Dokaza smo eto tako, i ako u najkraćim ,
da su u današnjoj Bosni i Ercegovini od uvek
živeli Srbi, kao i to: da je sam tamošnji narod
nazivao i smatrao svoj domaći maternji jezik —
t. j. štokavštinu — jezikom srpskim; i to ne samo
do Turaka, nego i posle propasti Bosne. Ali kad
je Bosna potpala pod Turke, silan se narod iz nje
raselio, kako po današnjoj Slavoniji, tako i po
današnjoj <-- ?? -> Hrvatskoj. Kako su 
Slavonci, naročito oni, što su katoličke
vere, većinom došli iz Bosne, premda ih ima, koji
su došli i iz stare i iz današnje Srbije, to treba
pogledati, kako su ti nekadašnji Bosanci, a sada
Slavonci svoj jezik i sebe smatrali — a naročito
kako su svoju štokavštinu nazivali. I ovom 
poslužićemo se pisanim starinskim 
i to onima, koji su pisali sami Slavonci
katoličke vere.

Što se tiče najstarijih spomenika iz vremena,
pre nego je Slavonija dopala pod Tursku, može se
reći, da ih upravo i nema. Poznata su samo dva
pisana spomenika; jedan srpski, pisan g. 1465. u
slavonskom Brodu na Savi („“ 494.);
a drugi hrvatski, pisan u Čакovcu kraj slavonske
Nove Gradiške (). Oba ova spomenika nemaju skoro
nikakove vrednosti, jedno, što sami sobom ništa
ne kazuju, a drugo opet, što se nezna, ko ih je
pisao. Po tome im je ne samo vrednost nego i 
pravovaljanost veoma sumnjive prirode. Nije
dakle drukče, nego da se poslužino sa ,
koji nam potiču iz doba posle oslobođenja.

Poznato je, kako se po odlasku Turaka iz ,
poče lepo razvijati domaća književnost,
naročito ona pisana čisto narodnim jezikom. Taj
pak jezik jeste najčistija štokavština, kako se
samo može poželeti. Pa ajde da vidimo, kako sami
Slavonci smatraju tu svoju štokavštinu, t. j. svoj
narodni maternji jezik?

Počećemo sa najučenijim mužem svoga doba, sa
Petrom Matijom Katančićem, koji je rođen u 
— Valpovo. On je do duše pisao na 
jezicima, ali i iz tih njegovih spisa vrlo se
dobro može razabrati, kako on misli o jeziku 
— o štokavštini.

Za njega je taj jezik, jezik ilirski; drugog
naziva on apsolutno nema za jezik Slavonaca. Pa
po što je njemu štokavština jezik ilirski, onda
su mu i svi oni Iliri, koji god štokavštinom
govore. Sad treba videti, gde su sve, i ko su 
ti Katančićevi Iliri?

U svome delu „“ etc. (Budimsko izdanje
od g. 1798.) Katančić ovako kaže, da: Crnogorci,
Srbijanci, Bošnjaci (naravno razumevajući tu i
Ercegovinu) i Srbi u Ugarskoj — i to sa obe
strane Dunava, govore jednim istim jezikom, kojim
i Dalmatinci — a da se od Hrvata 
(str. 108). Šta više isti Katančić kaže i
to: da su se Hrvati uvek razlikovali,
pa da se i danas još (-{XVIII.}- vek) razlikuju
od Dalmatinaca i po jeziku i po 
— „“
(str. 107.).

Da ne bi ko mislio, da je Katančić time samo
to hteo reći: kao da se jedino dalmatinski 
od Hrvata razlikuju i po domovima i po jeziku,
to ćemo navesti i ostale njegove reči, koje će ,
da je on dobro uveren bio: da se svi Iliri
od Hrvata u svemu razlikuju, pa i u jeziku.

Tako on kaže: da se osim Dalmatinaca i svi
ostali Iliri veoma znatno od Hrvata razlikuju;
naročito pak po jeziku (str. 227.) A kako on za
štovavštinu izrečno kaže, da je jezik ilirski —
„“ (str. 140.), to je očevidno, da su po njemu
svi Iliri govorili samo štokavski. Kad njemu svi
Iliri samo štokavski govore, i kad se takođe po
njemu apsolutno svi Iliri razlivuju u svemu od
Hrvata, — onda nema sumnje, da su Hrvati 
sa svim drugim jezikom, različnim od .

Najzad to se i otuda vidi, što Katančić, 
štokavštinu za jezik ilirski, kaže: da je
kajkavština () jezik slovenački, dok

mu je čakavština jezik hrvatski (str. 140).
Ovo se potpuno podudara sa jednom drugom njegovom
vešću, gde smatrajući samo čakavce za ,
ovakove im granice prema Ilirima stavlja. On
kaže: „“. () A to će reći, da Hrvati žive zapadno
od linije povučene od Drave, pa kroz Moslavinu
do utoka reke Cetine u Dalmaciji; a na tom 
živeli su od uvek njihovi potomci (),
koji tu i danas još žive. Jasno je dakle, da
po Katančiću Hrvati nisu Iliri, i da ne govore
ilirskim jezikom, t. j. štokavštinom. Šta više
po njemu čak ima i više toga, u čemu su 
(naravno po jeziku) mnogo bliže Ilirima nego
li Hrvati (str. 150.)

Videli smo, kako je Katančić rekao, koji su sve
to Iliri, koji govore štokavštinom, t. j. koji 
onako isto kao i Dalmatinci. Ali on kaže
još i to, kako Bosanci i Dalmatinci 
onim istim jezikom kojim govore i
Srbijanci (str. 144.); a malo dalje i na istoj
toj strani kaže, kako svi Srbi govore jezikom ilirskim
— „“. Pa pošto Katančić priznaje i tvrdi, da
Iliri sami sebe zovu Srbima, pa da ih i
drugi isto tako zovu Srbima, a i ,
a i Vlasima. (str. 217. i 227.), to onda nema
sumnje, da je on kao i svi njegovi Slavonci 
svoj domaći narodni jezik za jezik srpski.

Eto tako učeni Katančić i kao rođeni ,

i kao katolički kaluđer (franjevac) smatra
svoj narodni jeznk, t. j. čistu štokavštinu za 
srpski; a sve one, koji štovavski govore za
Srbe — premda ih drugi pored toga imena još i
Ilirima, pa čak i Vlasima zovu. Da Katančić 
ovde pomišljao samo na pravoslavne štokavce,
nego takođe i na katoličke, to svedoči on sam,
kad kaže: „da vera ne čini razliku u “
— „“ (str. 143) Najzad to priznaje i sam
Ljudevit Gaj, koji kao Hrvat, preporoditelj i 
otac današnjih Hrvata kaže, da su Srbi ,
i to da su: „“. ()

Sad, kad smo sve ovo vidili, mogli bi poći i
dalje, pa pogledati, šta ostali učeni Slavonci,
takođe katolici, pišu o narodu, koji živi u ,
i o jeziku onamošnjeg naroda — o .
No u mesto toga mi ćemo se zadovoljiti
samo sa još dva domaća svedoka, kojima ćemo 
asvetliti ovo naše dokazivanje.

Torkvato Brlić takođe je katolik i rođen ,
pa i on kaže, da su: „u celom ilirskom
trokutu živeli Srbi rimokatoličkog i
istočnog (t. j. pravoslavnog) zakona.“ („“, vidi predgovor str. 3.
g. 1854.) Eto gde i ovaj slavonski katolik —
„šokac“, zna i za Ilire pravoslavne vere i za
Ilire katoličke vere, među koje i sam spada i
koje on Srbima zove. Za svoj maternji jezik, kojim
govore i svi ostali Slavonci bez razlike vere,
on izrično kaže, da je jezik srpski (vidi istu
gramatiku str. 14.) Tri godine kašnje (1857.) 

je spomenike srpske, za koje reče,
da ih je sa nemačkog na srpski preveo;
a preveo ih je na čistu štokavštinu. Tako bi
to bio još jedan dokaz, da je štokavština ne samo
od Bosanaca i Ercegovaca, nego i od Slavonaca
smatrana jedino kao jezik srpski. Da je pak ma ko,
rođen u Slavoniji, ikada rekao za svoj jezik, za
štokavštinu, da je jezik hrvatski, apsolutno
nema ni jednog slučaja sve do naših dana.
Prema tome nije ni najmanje preterao i zgrešio
slavni slavonski pesnik Matija Antun Reljković,
kad se ovako u pesmi obraćao na svoje zemljake 
vere: „“. (). Kada bi dakle i na dalje počeli 
nabrajati sve premnoge dokaze o Srpstvu 
i njihovog jezika, bez razlike vere, ne samo
da bi otegli stvar, nego bi i sa svim suvišno bilo.

Prema tome ostaje nam još samo to, da vidimo,
kojim je jezikom govorio onaj narod, što je živeo
u današnjoj, kao i u Staroj Srbiji. No i suviše
bi smešno bilo dokazivati ono, što još niko 
nije. Jer kako se vidi iz sviju pisanih
spomenika stare i današnje Srbije, samo jedno ,
a to je: da su tamo živeli sami Srbi i da
su govorili takođe jedino štokavštinom, koju su
kao i Bosanci i kao Slavonci smatrali i uvek 
jedino jezikom srpskim i nikako drugojače.
Dakle, jezik i narod današnje Srbije, Stare ,
Bosne, Ercegovine i Slavonije bio je od uvek,
kao što je i sada, srpski — a govorio je jednom te
istom štokavštinom.

Prema tome izlazi samo na jedno: dogod dopire
štokavština, dotle dopiru i Srbi.

No, ima ljudi, koji su i u ovako jasnu stvar
ipak hteli da uvedu zabunu i pometnju. Ima na ime
naroda, koji govori štokavski, i to ne od uvek, pa
sebe u najnovije vreme naziva Hrvatima, kao što
i štokavštinu ne zovu jezikom srpskim, nego 
drugim imenima. Ovako šta sa svim je 
— i nikako nije moglo ponići među samim
narodom iz njegove sopstvene pobude, nego je 
načinom nakalamljeno školom, crkvom i 
u opće. Ti dakle ljudi, koji se danas 
i nazivaju Hrvatima, a pri tom govore 
kao jedinim svojim maternjim i narodnim ,
nisu ništa drugo — nego pohrvaćeni Srbi;
t. j. Srbi, koji se više ne osećaju i ne zovu ,
ali su ipak zadržali mnoge osobine 
srpske, — pa i jezik.

Upravo baš ova prilika, što su ti pohrvaćeni
Srbi zadržali svoj prvobitni jezik srpski, i ako
su se prestali osećati Srbima, bila je u stanju da
ohrabri tolike nadri-naučenjake, naročito ,
pa su počeli tvrditi, ili su bar počeli 
u neobavešten svet unositi, kako tobož 
nije jezik samo naroda srpskog, nego i
naroda hrvatskog, — a ima ih, koji sa svim drsko
tvrde, da baš otuda štokavština i nije jezik 
nego jedino i samo jezik hrvatski, što
kako smo videli sa svim obratno stoji.

-{VIII.}-
Mi bi mogli odma da navedemo skoro sve 
učenjake, pa i mnoge strane, koji smatraju

štokavštinu jedino kao jezik naroda srpskog. Ali
u mesto toga mi ćemo radije navesti nekoliko 
hrvatskih učenjaka, koji će vam u ovoj 
i ako, kao naši nacionalni protivnici, 
posvedočiti: da je štokavština jezik srpski.

Pre svega počinjemo sa učenim profesorom 
univerziteta, sa V. Jagićem, koji i ako nije
baš izrečno tvrdio, ipak smatra štokavštinu za
jezik srpski. Mi to izvodimo iz premnogih 
njegovih pojedinih rasprava, članaka i 
ocena. Navešćemo ovde samo jedan takav
primer, koji vadimo iz njegova dela, koje nosi 
„“;
pa evo, šta stoji u tom njegovom delu: „
(-{XV.}- i -{XVI.}- vek) “ To je samo
jedan primer, a takovih bi primera mogli još ,
no mi smo zadovoljni i sa ovim jednim, iz
koga se sa svim lepo vidi, kako i Jagić, i ako
Hrvat, a kao stručan učenjak prvog reda kaže ,
da su jezikom srpskim bila pisana sva
ona napred pomenuta pisma. Ta pak pisma pisana
su čistom štokavštinom; šta više onom istom,
kakovom se svi Srbi i danas služe. Po tome dakle

Jagić kao Hrvat priznaje, da je štokavština jezik
srpski.

Za Jagićem došao bi odma Šime Ljubić koji
kaže, da „“. ().
On ide i dalje, pa do najmanjih sitnica kazuje, u
čemu se sve jezik srpski od jezika hrvatskog ,
to jest, u čemu se razlikuje štokavština
od čakavštine. Tako on navodi čak i to, kako
„“. (). Ostajući 
pri svojoj tvrdnji, da je štokavština jezik
srpski on i jezik Dubrovčana i Kotorana naziva i
smatra jezikom srpskim, te kaže, da su „“
().

Isto tako sudi o štokavštini i Jurko ,
čuveni hrvatski panslavista, rođen u sred
današnje Hrvatske, kraj Karlovca. On je na ime
god. 1666. napisao slovensku gramatiku, u kojoj je
između ostaloga govorio i o jezičnoj razlici 
srpskog i hrvatskog govora. Ako mu se ma šta
drugo može prebaciti, to mu se jedino ne može
prebaciti, da nije znao kakovim jezikom govore 
Hrvati, jer je taj jezik u isto vreme i 
sopstveni jezik. Srbe je naravno manje ,
i to samo one, koji su živeli u 
Hrvatskoj, od kuda je i sam rodom bio. S toga
on i govori samo o štokavštini južnog narečja.

Govoreći dakle o razlici srpskog i hrvatskog

jezika, on kaže i to, kako pisme l, ako je kod Srba
na kraju reči, onda glasi kao o; dok isto to l
kod Rusa i Hrvata ostaje i na kraju reči l. Dalje
kaže on, kako Srbi u drugom padežu množine imaju
a, dok Rusi i Hrvati toga nemaju. Dalje govori,
kako Srbi menjaju u pojedinim padežima g, k i h
u z, c i s, a Rusi i Hrvati ni to ne čine. U
mesto toga oni „“
i. t. d. („Rad“, -{XVI.}- 191.–192.) A iz svega ovog
izlazi opet ono isto, t. j. da i ovaj Hrvat smatra
štokavštinu za jezik srpski.

Sada prelazimo na Ljudevita Gaja, koji je do
duše prvak ilirskog pokreta, ali je ipak Hrvat.
Šta više Gaja sami Hrvati smatraju kao svoga
narodnjeg preporoditelja. Ajdemo dakle da vidimo,
šta kaže taj Gaj za jezik srpski, t. j. za .

God. 1852. napisao je Gaj u svojim sopstvenim
novinama jedan članak, u kome polemišući sa 
Starčevićem, kaza i ovo: „“ Dakle Gaj i mnogi Hrvati 
Srbe kao Ilire, i to kao najglavniju granu
i temelj narodnosti ilirske. Ali kako Gaj ne 
iz Ilirstva ni ostale Jugoslovene, kao
n. pr. Slovence, Hrvate i Bugare; to je veoma 
videti, šta on dalje o najglavnijoj
grani i temelju Ilirstva sudi?

Osvrćući se uzgred u produženju pomenutoga
svog članka i na Pavla Vitezovića, takođe ,
koji se je mnogo borio za narodni jezik, ovako

produžuje Gaj: „ (t. j. )
 (t. j. jezik srpski)… “. Eto dakle gde i Gaj priznaje, da su svi
Iliri izabrali jedan isti jezik, i to jezik 
grane ilirske; a ta grana, koja je u isto
vreme i temelj Ilirstva, kako smo po samom Gaju
videli, jeste narod srpski. Kako je pak jezik 
srpskog štokavština, to onda sledi, da i
Gaj priznaje štokavštinu za jezik
srpski. Do duše i Gaj i njegovi Iliri često
puta zovu tu istu štokavštinu i jezikom ilirskim,
nu to ne menja u načelu Gajevo tvrdo uverenje, da
je štokavština, kojom sada svi Iliri govore, —
jezik srpski. „ — kaže Gaj —  (t. j. jezik, kojim je pisana ilirska
književnost, a to je štokavština) “. ()

Držimo, da ovo nekoliko važnih priznanja sa
strane najučenijih ljudi hrvatskih bejahu dovoljni,
pa da se vidi, kako i sami Hrvati smatraju 
za jezik srpski. Dakle i po 
samih Hrvata izlazi, da 
nije hrvatski, nego samo jezik
srpski. Nu mi se ne ćemo samo time ,
da to dokažemo; mi ćemo i dalje poći, kako bi
sa svim potpuno mogli dokazati i videti: koji je
to narodni jezik hrvatski, kad već ,
po priznanju samih Hrvata, nije jezik
hrvatski. I za to ćemo se takođe poslužiti 
piscima, koji će nam i u ovoj prilici

sami kazati: Koji je taj jezik, kojim govore Hrvati
kao svojim narodnim jezikom?

Pre svega treba znati, da kao god ,
tako i kajkavštinu sami Hrvati ne drže i ne
smatraju za jezik naroda hrvatskoga. Sam I. 
otvoreno priznaje, da kajkavština nije ,
nego slovenački jezik. Kada je ono 15. juna
1861. g. kao veliki župan držao govor u 
saboru, onda je između ostaloga rekao i ovo:
„ (a to je
kajkavština)  (t. j. slovenačkim — )
 (hrvatski) “. Ko zna, koliko je 
za Hrvate ovaj isti Kukuljević, i kome je
poznato, kakav je strašan hrvatoman on bio, taj će
izvesno moći i to pojmiti, od kolike je vrednosti
ovo njegovo priznanje za našu tvrdnju: da 
takođe nije jezik naroda hrvatskoga.

Ali ne misli tako samo Kukuljević, nego se
može reći, da to njegovo mišljenje deli i sam .
U jednom svom delu dokazivao je St. ,
da je kajkavština dijalekat hrvatski. To se
nije svidelo Jagiću, pa pozivajući se na Daničića,
koji kajkavštinu smatra samo kao , drži, da je Novakoviću „“. (). Dakle i Jagić kaže, da se kajkavština
ni po što ne može uzeti kao jezik hrvatski. Isto
su to i još kud i kamo jače dokazivali i ostali

Hrvati kao god i strani pisci, među koje na prvom
mestu spominjemo: Miklošića, Budmanija, .
Svi su oni dokazivali ne samo da kajkavština
nije jezik hrvatski, nego šta više, da je i tako 
„hrvatska kajkavština“ mnogo bliže ,
nego li hrvatskom jeziku. Kad se svemu ovome
doda još i ta prilika, što Slovenci ne poznaju
nikakova druga jezika, kojim bi se kao svojim 
služili, osim jedine kajkavštine — onda
držimo, da ne ćemo ni najmanje pogrešiti, ako
budemo tvrdili, da i kajkavštvna nije jezik 
nego slovenački — kranjski.

-{IX.}-
Kad znamo i kada postoji fakt, da ni ,
ni kajkavština nije jezik naroda ,
onda nam ništa ne smeta da tvrdimo da je 
čakavština narodni jezik Hrvata. I to ne od
skora, nego od najstarijih davnina; upravo od onda,
od kada se za nju zna, pa sve do dana današnjega.
Istu su čakavštinu samo Hrvati upotrebljavali
kao svoj jezik, pa je tako i danas još, samo oni
upotrebljavaju kao svoj narodni jezik. Tako 
poznaje sveopća nauka, tako je smatraju svi
slovenski naučenjaci, pa najzad tako je smatraju i
sami Hrvati, što i jeste kod ove stvari .

Da je čakavština narodni jezik hrvatski, to se
i otuda vidi, što se ona i danas još proteže i
vlada, jedino onde, gde žive Hrvati bez primese
srpske ili slovenačke. Tako n. pr. na onom istom
prostoru gde je još Porfirogenit stavio granice
hrvatske, posle prvog doseljenja njihovog, živeli su

od uvek čakavci. Pred nama su „“
što ih 1863. g. izdade I. Kukuljević-Sakcinski.
Tih listina ima 380. (trista i osamdeset), a ni
jedna ne dopire istočnije od Vrbasa i južnije od
Cetine; drugim rečima, sve su one pisane u onim
granicama, koje Porfirogenit stavlja Hrvatima i
Hrvatskoj. Ako od ovih listina izostavimo one
dve-tri srpske listine, koje je Kukuljević umetnuo
u svoju zbirku, takođe kao hrvatske, onda ćemo :
da su sve ostale pisane isključivo .
Ova prilika tako je očevidna, da bi svako
mogao i bez komentara odma uvideti, da samo 
pripada ime hrvatsko. To na posletku
priznaje i ugledan hrvatski pesnik Stanko Vraz,
koji 1843. g. ovako pisaše o imenu hrvatskom: „ (t. j po jeziku)  (ime )
“. ().

Sa malom razlikom Porfirogenitovih hrvatskih
granica, eto gde i S. Vraz priznaje, da su Hrvati
samo čakavci, a čakavština da je jedino jezik .
Svi hrvatski pisci i starijeg i novijeg
doba, nazivali su svoj čakavski jezik, hrvatskim ;
a nema apsolutno ni jednog primera, da je
ma koji čakavac nazivao svoj jezik i sebe ni 
— Kranjcem, ni Srbinom. Po tome ne može
biti sumnje, da je čakavština jedini narodni 
hrvatski.

No priznati se mora, da ipak ima „hrvatskih
listina“, koje su pisane štokavštinom a koje 

iz krajeva, dokle ne dopiru istorijske i 
granice Hrvata. Takove su listine pisane
od pohrvaćenih Srba; jer kako već napomenusmo,
ima i takovih ljudi, koji se sa svim osećaju ,
smatraju sebe i svoj jezik hrvatskim, a ipak
govore srpski onako isto, kako su govorili, dok se
nisu Hrvatima zvali i osećali. Ti ljudi jesu 
pohrvaćeni Srbi, koji su zadržali i kao 
svoj nekadašnji jezik srpski, te od takovih 
i svi oni spomenici, koji se smatraju ,
a među tim su pisani jezikom srpskim, t.
j. štokavštinom. Za ovo imamo prekrasne potvrde
u tome, što nema ni jedne takove listine, koja je
pisana u vremenu pre srpskih doselenja u krajeve,
gde Hrvati žive i gde se mešaju sa Srbima.

Isto tako ima i čakavskih listina iz krajeva
severno od Kupe, gde su se Hrvati sa Slovencima
mešali, dok u opće nema ni jednog primera, da su
Hrvati bili štokavci, gde su se samo sa 
mešali, nego su tu kao uvek samo čakavci
ili kajkavci, koji nisu niko drugi, nego 
Slovenci. Na granici kranjske granice nalaze
se dva čisto srpska sela, Marindol i Bojanci, koja
su od svuda opkoljena samom kajkavštinom, pa ipak
oni i danas sačuvaše svoj čisti srpski jezik, svoju
štokavštinu. Isto tako ima u Istri jedno srpsko
selo, Peroj, takođe opkoljeno od svuda čakavcima i
kajkavcima, pa je i ono sačuvalo sve do danas svoju
čistu srpsku štokavštinu. Ovo nisu puke ,
nego to su veoma jake činjenice, po kojima
nije teško dokučiti, da su jedino čakavci Hrvati,
a čakavština narodni jezik hrvatski. Drugim ,
gde god se spominju štokavci i kajkavci pod

imenom narodnosti i jezika hrvatskog treba znati,
da su to pohrvaćeni Srbi i Slovenci. Ovom 
išle su znatno na ruku i političke, a
bogme mnogo više ondašnje verske prilike, a 
Hrvatstvo jeste pojam, čisto umetne i 
prirode, koji je novijeg datuma i koji nema
ničeg zajedničkog sa narodom hrvatskim u 
smislu. To novije i političko Hrvatstvo 
već iz -{XVI.}- veka, kada su se Srbi, bežeći
ispred Turaka, još jače nego dotle izmešali sa
Hrvatima. Ponavljamo, da su tek mešavinom naroda
hrvatskog s narodom srpskim i slovenačkim, 
ovi novi i politički Hrvati; ili bolje, ovi
„hrvatski“ štokavci i kajkavci. To je najzad 
dobro poznato, ko god se iole bavio odnošajima
Hrvata i Srba i ko je ma što god o tome mislio.

Sam učeni Jagić otvoreno priznaje, da tek 
od -{XV.}- i -{XVI.}- veka potiču one tako zvane
„listine hrvatske“, koje su pisane u današnjoj
Hrvatskoj, a u dobu uskočkom. Jedino te „
listine“ pisane su, kako sam Jagić veli,
štokavštinom i ćirilicom. Nama se takođe čini,
da su te iste listine samo za to „hrvatske“, što
su pisane u Hrvatskoj, i što ih je g. Kukuljević
uturio u svoju zbirku „“.

Čudnovata i u svetu retko poznata pojava, koja
kod Hrvata u veliko vlada, jeste neobična manija
za svojatanje tuđega u opće, a napose za svojatanjem
tuđih jezika, napuštajući pri tome svoj sopstveni.
Takovo postupanje urodilo je veoma nemilim ,
jer je narod hrvatski postao skroz 
kako prema svom jeziku, tako i prema svojoj
narodnosti i domovini. U tome se tako daleko išlo,

da i sam Smičiklas priznaje, kako se „“. ().

Tako je eto potrajalo sve do oslobođenja 
i Slavonije ispod Turaka. A odma posle 
počnu se Hrvati pribirati oko narodne
književnosti uviđajući jedva jednom, da se 
ne mora samo na latinskom, nemačkom i 
jeziku pisati. No na prvom koraku morali su
se spotaći, po što ni sami nisu znali, ko su i
šta su; kojoj li narodnosti pripadaju i koji je
njihov narodni jezik. Uza sve to mnogo su hteli, a
snaga im bejaše premalena, za to se sva tadašnja
književnost njihova preokrete u ilirsku. Prvi 
ljudi počeše propovedati zajednicu sviju 
pod općim i zajedničkim imenom .
Tom su se pokretu odazvali mnogi Slovenci,
ali se Srbi ne odazvaše, poglavito s toga, što su
zarana primetili, kako je to Ilirstvo upereno u
prvom redu protiv Srpstva. To najzad svedoči i
sam dr. Šime Mazura, koji kaže, kako je „“. () No još nam bolje kazuje to isto hrvatski pesnik
Drag. Rakovac pišući g. 1843 svoj „“. Tako on kaže, da se Hrvati samo
za to zovu Iliri „ (naravno literatura)  (t. j. ilirskih) “. Iz svega se dakle
lepo nože videti, kako su tada maleni i neznatni
Hrvati hteli, da se pomoću Srba i Slovenaca 
i rašire; i to poglavito baš ilirskim
pokretom.

Uzmemo li sad sve ono na oko, što su i kako su, i
pre i posle ilirskog doba, Hrvati postupali prema
Srbima, biće nam na mah sve ono jasno, šta su
Hrvati smerali sa Ilirizmom postići. No glavno
je ipak to, i ne da se ničim pobiti: da su 
primili u ilirskom pokretu štokavštinu od
Srba i — da se tek od onda sa njome služe, od
kada su došli u bliži doticaj sa narodom ,
upravo od onda od kad potiču prva 
Srba prvo u Dalmaciji, pa mnogo docnije
u Bosni, Hrvatskoj i Slavoniji.

-{X.}-
Prvi među Ilirima, bio je dr. Demeter, 
dramski pesnik i prvak tadašnjeg ilirskog ,
koji je iskreno ispovedio još 1847. godine,
kako su svi Iliri usvojili jedan jedini jezik te
ga priznali za svoj ilirski jezik. Jer „ — veli Demeter — “.
() Taj jezik što ga Hrvati izabraše
za opći, jezik ilirski, jeste jezik srpski, na ime
štokavština, što priznaje i sam Š. Ljubić kad
kaže, kako „“. ().

No u mesto da budu blagodarni Srbima, po neki
Hrvati počeše dokazivati, da štokavština nije
samo srpski, nego i hrvatski jezik; pa se najzad
nađe još i učenija glava, dobro poznati „prvak
naroda hrvatskog“ dr. Antun Starčević, kom
ne izede stid obraz, kad reče 1852. g. da on ne
zna za srpski jezik. Baš u Gajevim „“
napisa on nekoliko članaka, gde između ostaloga i
to kaza, da „“ Toga radi 
Srbi Gaja, čudeći se, kako je mogao 
Starčeviću, da takav pamflet štampa baš u
njegovim „“, koje su dotle sa svim 
pisale? Na to je ustao Gaj, te je 3. 
1852. g. napisao „“. Tu se on ,
da je to mogao učiniti Starčević samo za to,
što je u odsustvu Gajevom isti pamflet proturio
u njegove novine. Te najzad priznaje, da su 
Iliri uveli u svoj celosti jezik 
u književnost hrvatsku.

Još mnogo pre toga napisao je Gaj 1846. god. u
„Danici“ članak pod natpisom „“. 
u tom članku, čiji je ovaj jezik štokavski,
što ga svi Iliri u svoj celosti usvojiše, on kaže:
da je srpski. Evo toga njegovog priznanja: „ (naravno štokavštinu)  (naravno Hrvati)
 (Hrvatima) “. Eto tako i sam Gaj, kao pravi otac i 
današnjih novih, ili bolje da rečeno, 
Hrvata, otvoreno priznaje, da je on uzeo
jezik srpski zajedno sa narodnim 
i pesmama za književni jezik kod Hrvata.
Šta više, on se ponosi, što Hrvati sada, po
što su primili srpsku štokavštinu, 
sa Srbima jedan i isti književni jezik. Dakle
kad se sve uvaži, onda izlazi, da su Hrvati uzeli
srpski jezik samo za književni jezik, a narod 
i na dalje je ostao pri svome starom jeziku
— pri čakavštini, kao što njome i danas još
govori. Sa svim se drugo smeralo sa primanjem 
srpskog, ali se hvala bogu nije uspelo; pa za
to, kad su Hrvati videli, da nikako ne mogu Srbe

progutati — i da Srbi i na dalje ostaju Srbi
i ako su Hrvati primili njihov srpski jezik, a u
nadi, da će ih tako lakše pohrvatiti — počeše
gubiti svu volju za Ilirizam.

Oni se na brzo osvedočiše, „“. (). Tako se 
Ilirstvo, sa kojim su se Hrvati bez po
muke raskrstili, ali nije tako lako išlo sa 
od tek primljenog srpskog jezika. Srpski
jezik, koji je sve više među Hrvatima prodirao,
nisu nikako hteli odbaciti, i ako je još 1845.
god. županija zagrebačka zahtevala „ (t. j. srpske štokavštine) “.
Ovde je očevidno, da se pod katedrom jezika 
rasumevao onaj isti jezik srpski, što ga
je Gaj po sopstvenom priznanju uzeo od Srba, te ga
u celini uveo u književnost hrvatsku.

Premda je opća želja puka hrvatskog bila, da
se Hrvati posve oproste ilirizma i jezika ;
i ako se to najzad i u novinstvu zahtevalo,
— ipak se štokavština nikako nije iz hrvatske
književnosti ispustila, nego je i u sve škole i
zvanja uvedena. Ona poče malo po malo prodirati
i u javni i u privatni život skoro svih Hrvata,
te posta čak i zvanični zemaljski jezik cele 
kraljevine.

Tako, kada je Veber Tkalčević 1885. g. kazao u

skupštini „Matice Hrvatske“, da primećuje, kako
neki mlađi pisci hrvatski sve to više prijanjaju
uz način pisanja „koji se obično zove srpski“
a to je štokavština, i da on taj isti jezik 
i hrvatskim samo za to, što njime danas 
i neki Hrvati, — to je on i suviše skroman
bio, naročito prema onome, što su pojedini 
o srpskom jeziku govorili i pisali. Njima
nije baš ništa smetalo, da svojataju jezik srpski
zajedno sa slovenačkim, pored sveg toga, što je
narod hrvatski još i u -{XVIII.}- veku nazivao 
samo slovenačkim — kranjskim, i što je
štokavštinu sve do naših dana svako živi od
Hrvata smatrao kao jezik „vlaški“ t. j. srpski.
Danas pak, počinjući od poslednjeg seoskog pisara,
pa sve do univerzitetskog profesora, nema ni 
Hrvata, koji drsko ne tvrdi, da je 
jezik hrvatski, izuzimajući prost ,
a osobito kajkavce, koji još uvek smatraju 
kao „vlaški“ t. j. kao srpski jezik.

Razgledamo li malo bolje kod naše braće 
tu čudnu pojavu za svojatanjem tuđih jezika,
videćemo, kako su oni upravo od najstarijih 
veoma silno naginjali za prisvajanjem tuđih
narodnih obeležja, a naročito tuđih jezika. Tamo
je bilo vremena, kad su se Hrvati služili 
latinskim jezikom; kašnje su primili jezik
mađarski, onda slovenački-kranjski, pa zatim 
— i najzad evo gde primiše i naš srpski
jezik. Kako je izvršeno to primanje našeg jezika,
mi smo potanko razložili u ovoj našoj knjižici
i sudeći po tome, možemo ponovo kao sa svim 
zaključiti i reći: da su jedini pravi 

oni koji govore čakavski. Oni pak Hrvati
koji govore kajkavski i štokavski takođe su 
samo što ne govore svojim, nego tuđim — 
i slovenačkim jezikom. Ali takovi Hrvati
nisu pravi, jer su postali od pohrvaćenih 
i Srba, te su kao takovi koje politikom, a
koje školom i crkvom stvoreni. Ne ćemo dakle
preterati ni malo, ako kažemo, da je pojam 
novog hrvatstva puki politički pojam. I tako
dakle možemo završiti ovu našu knjižicu sa 
dokazima potvrđenom istinom: da su
Štokavci samo Srbi a štokavština da
je samo jezik srpski!

Jezik
1895.