Кад умре бол
Целу ноћ плачу и умиру звезде,
и јеца небо из свију дубина;
кроз месечину белу ко̂ од крина
бескрајно негде црни коњи језде,

избезумљени и без господара;
и вриште нека црна јата птица,
и пиште нека јата удовица,
и мре од туге негде мајка стара.

У ове ноћи ником нема мира;
ко̂ пустош нека кроз све душе рида;
а уморан је живот сам, и дрема

све, пијано од умора; и свира
бездушни ветар, голе ране кида;
но залуд боли, ни бола већ нема.

Извор 

 Петровић, Б. 1971. Српска књижевност у сто књига, књига 57: Песници 1. Нови Сад: Матица српска, Српска књижевна задруга. стр. 191.

Светислав Стефановић
Сонети