Београд некад и сад/2
2. 

ЉУБА (долази), ПРЕЂАШЊИ 

ЉУБА (не видећи Вучка, скине шешир и метне га на астал): Но, баш ми у невреме долази. Нити могу ићи у визите, Нит се с Миланом разговарати. И мој баба није имао другог посла, него да је доводи. 

Вучко (који једнако чита): Ја! 

ЉУБА (окрене се): А шта ти ту радиш? 

ВУЧКО: Читам. 

ЉУБА: Шта си узео тај чибук? 

ВУЧКО: Па чибук је наш. 

ЉУБА: Није ли те псовао и јуче за то. Па још простро ћилим насред собе. 

ВУЧКО: Ја чистим. 

ЉУБА: Ти знаш да ја не трпим то по соби. 

ВУЧКО: А што, кад је лепше, него оно швапско? (Показује на канапе.) 

ЉУБА: То се тебе не тиче Ништа; него устај, те носи одатле! 

ВУЧКО: Ја! Устај! Све устај, а кад ће бити „седи“? 

ЉУБА: Ти да ниси ћирица. Диж’ се, кад ти кажем! Ето бабе, па да преватиш аљине мајкине. 

ВУЧКО: Оће да дође? 

ЉУБА: А да но! Него одлази. 

ВУЧКО (пусти један јак дим, потом устане, остави чибук украј, па дигне ћилим и одлази). 

ЉУБА: Преправи белу кафу за мајку, зашто каже да је гладна. — Право има кона, што држи слушкињу. Бар може коју моду од ње научити, а ћирице тако су безобразни, да не можеш с њима ни проговорити. — У, врага, ето је већ!

Београд некад и сад