Тих се месец с неба чуди
Тих се месец с неба чуди

Тих се месец с неба чуди 
Што сам 'вако блед, 
А ја опет њега гледам 
Што је сребрн, сед.

Па ток сетан упитам га 
Има л' зрака дост' 
У њих светле да замотам 
Њену невиност.

Да је тако срцу метнем 
Да с њом живим ја, 
Да засијам много боље 
Нег' што и он сја.

Тих се месец с неба чуди 
Што сам 'вако блед, 
Ја се опет њему дивим 
Што је сребрн, сед.

Па га радо старог питам 
Да ли штогод зна — 
Сећа ли се српске славе 
Сећа л' Душана?

Да ли знаде кад ће сванут 
Тај одсудни дан 
Да у живу ватру грунем 
'Вако оружан.

Месец блеђи — и небо га 
Прогутало већ, 
Ал' да мени радозналом 
Једне хтеде рећ'!

Напомене 

 Ова песма је први пут објављена у збирци Песме, 1863 стр. 39

Извори 

 Милорад П. Шапчанин: Целокупна дела, Књига прва, страна 47-48. Библиотека српских писаца, Народна просвета.

Поезија Милорада Поповића Шапчанина
Милорад Поповић Шапчанин