На Капитолу
Ко огромна сабласт Вечна Варош спава, 
Док сипају на њу Сунца зраци врели 
И док јулско подне тромо откуцава 
На трошном звонику цркве Ara Coeli.

Све је тако мртво, и људи и ствари. 
Све полегло под притиском неке силе: 
Обелисци и стубови, царске виле, 
Тужни кипариси и палаци стари,

И форуми пусти где народ не већа ... 
Све клонуло, свако биће, свака зграда. 
То над Вечним Градом као мора, пада 
Тешка традиција безбројних столећа ...

Милан Ракић