Краљица Јакинта/12
ДВАНАЈЕСТИ ПРИЗОР
Доброслав (дође допраћен свитом и поштом).

УДОБИЋ:
Клањам ти се, светли господару! 
Прими круну, попни се на престо, 
На ком ти је и отац сједио.
ДВА ДВОРАНИНА (скину црно сукно с престола).
ДОБРОСЛАВ (попне се на престо):
Круну примам и на престо седам,
И свим добрим бићу краљ милостив!
ЈАКИНТА:
Светла круно, и ја ти приступам 
И к’о своме клањам ти се краљу.
Јесам круну за сина искала,
Ал’ је нисам силом отимала 
Па кад народ теби даде престо
Клањам ти се као старијему.
ДОБРОСЛАВ:
Где је Ђорђе? Где sу краљевићи? 
Зовните их, нека амо дођу.
ЈЕДАН ДВОРАНИН (оде). 
ДОБРОСЛАВ (Јакинти):
Ти си мога брата удовица,
С тог се морам за тебе старати: 
Много, снахо , Богу сагријеши 
Уз Бодина док бија краљица,
И зато ћеш у манастир поћи 
Да покајеш крваве грехове.
ЈАКИНТА:
Хоћу, краљу, радо послушат' те. 
Видим сама, да право имадеш.
Тек кад коме сунце среће зађе, 
Онда види понор пред очима 
И ужасне грозног пакла муке;
Око му се у висину диже,
Небо тражи и на душу мисли.
Па те за то и преклињем, краљу, 
Да ме пустиш у мир манастира, 
Да спашавам своју грешну душу; 
Само мога чувај ми јединца,
Буди њему, што теб’ би Радослав, 
Више отац него ли господар.

Краљица Јакинта