Седамдесет анегдота/22


СТЕВАН СРЕМАЦ

1.
У доба кад је Ст. Сремац довршивао
Велику Школу, бејаше мода да се нико
не шиша кратко. Насупрот томе дође 
једнога дана у своје друштво пред
„Дарданеле“ и то — ошишан са свим
кратко.
— Море, Стево, шта је то?
— Па… овако је здравије! — 
он.
— Није истина, то је само уображење.
— А после и практичније је! — 
Стева.
— Није ни то.
— Осем тога и лепше је! — 
Стева.
— Е, баш то није истина.

Мало после друштво се разиђе а за
столом остадесамо он с најинтимнијим
другом Божом Гавриловићем.
— Знаш, Божо, — поче сад Сремац
— теби ћу, разуме се, да кажем шта је
било… Одем да се шишам онако као и

сви људи, паметно. Узео мајстор маказе,
поче, па онда дозва шегрта да га учи на
мојој глави! Гледа шегра, па тек узе од
мајстора маказе и поче сам да сече. 
један чуперак па — фик! слисти ама
све до коже. Спази то мајстор, цикну,
ошамари шегрта, па узе да „поравни.“
Ал’ како ће да поравни друкчије већ да
скине сву косу! Мало одовуд, мало 
— тек ја остадох ћелав к’о Марија
Фаркаш кад јој спадне барока. Грдио сам
— али доцкан. Мајстор ми онда рече,
ради утехе, да је овако здравије, 
и лепше. Зато сам мало пре и ја
пробао да те његове идеје популаришем,
ал’ ми се, ето видиш, не прима…

2.
— Господо, — рече директор Треће
Београдске Гимназије, у којој је Сремац
служио — долазе у Београд ђаци и 
из Врање; треба одредити 
који би се побринуо за дочек .

Кад се за тај посао помену и 
име, он похита:
— Ја толико не волим разне одборе,
а нарочито одборе за свечаности, да вам
свима изјављујем: ако кад год у 

прочитате или чујете да сам и ја члан
таког одбора, одмах реците: „Сиромах
Стева, куд да му се то деси!“ јер знајте
да сам пре тога — морао шенути…

3.
С јесени 1879 оде Сремац за 
Нишке Гимназије, а о Петрову дне
идуће године дође у Београд на виђење.
Пред „Дарданелима“ прича појединости
новог чиновничког живота, па помену
како је морао предавати и цртање, а у
школи, тек отвореној, нема ни прегледа
ни модела.
— Па како си радио?
— Ето тако: нацртам на табли нешто
па онда деца прецртавају. А буде кад што
да ме деца питају шта сам нацртао, и ја
онда морам да напишем доле: „столица“,
или „оџак и дим“ и т. д.

Иначе је Сремац био врло добар 
карикатуриста.

4.
— Господине, како мој син у школу?
— пита Сремца један нишки грађанин
прве године његова службовања.
— Бога ми, право да кажем, неће да
учи, рђаво је…

— Такој је! Нестрећа је то: да је
добар ја би’ га даја на занат, али је рђа,
није пристао за никуд, па га накара’ у
школу. Фала ти!

5.
Сремац је био за класичку наставу,
те се често препирао с колегама који су
били томе противни.

Један пут се у седници поведе реч о
неком неваспитаном ученику, а један ће
природњак рећи:
— То је само суровост расе; ето и
у старо класично доба — вели Цезар, а
има и у Непоту —

Сремац плану:
— Гле сад! У свему си против ,
а у овоме нађе да поменеш 
писце! Иди с милим Богом!

6.
— Е, брате! — жаљаше се Сремац
о распусту 1890 у Београду. — 
година кад год дођем из Ниша у
Београд, натрапам на нашега професора
Светислава Вуловића који ме редовно
дочека речима: „Море, Стеване, што ти
не полажеш професорскога испита?“ А
сад кад сам положио и тај испит, идем

свуда не бих ли га срео, а њега нигде
нема. Јуче чух да је отишао на Киселу
Воду. Што ће му Кисела Вода сад кад
пре никад није ишао!

7.
Сазнавши да у Српску Краљевску
Академију улази и један господин малих
квалификација, Сремац рече:
— Бога ми ће се дотерати дотле да
ћемо зажалити за Иришком Академијом:
тамо су била свега два слепца, а овде
ће их бити повише.

8.
У срећном Нишу првих година по 
ослобођењу бруји весео живот 
задовољства. Па да би било среће
са свакоје стране, дошао у Ниш и неки
велики циркус, који у први мах похађаше
само интелигенција, а за њом се 
и староседеоци, док похода 
не постаде правом манијом. Може
се мислити колико се у томе отерало ,
кад је „тако што год“ пожелела и
стара Нишлика, газдарица Ст. Сремца.

— А јеси л’ гледаја и ти, господине,
то чудо? — упита она једне вечери Сремца
кад је он полазио од куће у чаршију.

— Које чудо, газдарице? — обрати
јој се он с благим осмехом.
— Па тоа што му викау Низгуз!
— А, јес’, јес’. То је право чудо.
Био сам.
— Хе! Благо си теби…

Кад би по вечери, Сремац опет оде
са друштвом у циркус. Представа је у
великом и пространом кругу текла живо
и непрекидно, а Глупи је Август изводио
безброј својих импровизација. Једном је
био изазвао чак и неку малу галаму у
једном крају, али је то слабо ко и опазио,
јер је тога тренутка играо неки вешт
гимнастичар.

По свршетку представе Сремац сврати
на каву у једну кавану, а по том одекући.
У дворишту крај степеница нађе .

— Добро вече! — поздрави је.
— Бог ти добро даја! — одговори му
она уњкајући кроз нос, па устаде.
— Шта је то газдарице, ти си ваљда
озебла?
— Море, црн ми назеб! Пропала сам
дибидуз!
— Како?
— Ки ники мој!
— А што?

— Ама зар не видиш да сам о нос
оклембесила лиску од лојзе?
Видим да си винов лист привила
на нос, али не знам зашто!
— Ех, зашчо! Отидо’ и ја у това ваше
Низгуз. А жао ми језа пару, зашчо се
пара на данашњи дан тешко праји. Па
станем с неки дечурљаци да гледам кроз
једно рупче на платно озад. Има 
рупчики. Таман ја стану’, а и нос
ми пропа’ну кроз друго једно рупче. Мен’
ми је и самој смешно, големо смешно,
ал’ викам: иска си и нос да нешчо види!
Не постаја колико ово с тебе саг, а мен’
ме трефи нестрећа: један од онија црни
ђаволи с прапорци от комендију, од ,
се прикачи, а ја не виде, па мен’
за нос: паф! Куку мен’ што сам !
Саг ја ’оћу натраг, ал’ он, пустин,
не пушћа. Није, мори, да вуче, него 
па све циба као на рибу шчо се чини.
Уби ме жив резил’к, а и стра’ ми, а боли
ме, пусто! Вуче он на там’, вучем ја на
овам’. А он се дере, па све нешчо, ил’
лаје ил’ мауче, не знам саг ни сама, тек
се смеје: хо, хо, хо! то жаба! то жаба!
Век ми и сузе фрцнуше; јао, мајке, уби
ме проклетник. А дош’о квартаљник па
не знава што је с мен’ напред, нег’ ме
поткупио па и он да циба са страг… Једва

се извуко’ па беж’ на дом, Сад не знаем:
имам ли нос или немам, Ударила сам на
модрицу лиску од лојзе, а за резил’к и
не питувај: три дни не смем на сокак!
— А ја сам био тамо, па се чудим
шта се то подигла нека гужва.
— Не л’ си познаја мој нос?
— Нисам.
— А и ники други неје?
— Фала ти за тај реч како на брата.
Само нек нема резил’к а за нос како
бидне! Нек ми је то за памет да не 
и ја свој нос помеђу господски носови…

9.
Сремац није волео број 13. —

Један пријатељ, коме није никад 
да учини услуге, замоли га да му
потпише меницу. Стева одмах одговори:
— Хоћу, али је то тринаеста меница
коју потписујем овде у Београду; молим
те да нађемо некога коме такођер треба
потпис, па да уједанпут потпишем 
и четрнаесту…

1911.