Београд некад и сад/5
5. 

ВУЧКО (доноси кафу), ПРЕЂАШЊЕ 

ВУЧКО: Ево кафа, ама за ћеф. Ох, ох! Благо оном, ко ће да гу пије. 

ЉУБА: Однеси мајки. 

СТАНИЈА (окреће се): Кјерко, ја би ти села. 

ЉУБА: Па ти седиш. 

СТАНИЈА: Више сам ти се уморила, него да сам ишла вас дан. Него дај ми да седим љуцки. (Узме један јастук из кревета.) 

ЉУБА: Шта ћеш то, мајка? 

СТАНИЈА: Да седнем, уморна сам ти. 

ЉУБА: Ама немој, мајка, побогу! То је срамота. 

СТАНИЈА (намести јастук па седне): Ћути, кјерко, ћути, кад није срамота оно девојче, није ни ово. 

ВУЧКО: И ја кажем, мајка. 

ЉУБА: Ти подај кафу, па напоље. 

ВУЧКО: Јес’ ја, сврши гу, што имаш, па напоље. А ко ће да служи? (Да Станији, она пије.) Је л’ добро, мајка? 

СТАНИЈА: Добро је. 

ВУЧКО: Ама сам гу пеко за један ћеф. 

СТАНИЈА (врати му шољу): фала, синко! 

ВУЧКО: Са здравље! (Одлази.) 

ЉУБА (смеши се): Па шта ћемо, мајка, с фигурама? 

СТАНИЈА: Што је то? 

ЉУБА: Те на дувару. 

СТАНИЈА: Да скинеш, кјерко. Срамота је то; може ко стран доћи. 

ЉУБА: То се за стране и меће. 

СТАНИЈА: Пред странима је, прости ме, срамота н безобразно говорити, некмоли радити. Видиш и твоје аљине не ваљају ништа. Какав ти је то фистан нарогушен? 

ЉУБА: То није фистан, него рајфрок. Видиш како је округо, и не може да се угужва. 

СТАНИЈА: Како се прави то страшило? 

ЉУБА: Начини се наоколо као обруч тврдо, да се не може угнути. 

СТАНИЈА: Па кад оћеш да се попнеш на кола, или да седнеш? 

ЉУБА: Онда морам рукама да у<ј>дурисавам. 

СТАНИЈА: Видиш како је покварен свет. Која би паметна жена то натоварила? Па зашто тако широк фистан? 

ЉУБА: Него као твој, да се сапињем у њему. 

СТАНИЈА: Мој није безобразан. Не ваља, не ваља. Фале људи: „Тако је у Београд, тако је у Београд“. Ја видим да је зло. 

ЉУБА: Е, мајка, мења се свет. 

СТАНИЈА: Ја! Свет треба да се мења на боље, а не на горе. Каква ти беше оно кошница на глави? 

ЉУБА: Шешир. 

СТАНИЈА: Ја се препадо, кад те виде. 

ЉУБА: А што? Зар није лепо? (Метне шешир на главу.) Гле, мајка. 

СТАНИЈА: Да плашиш чворце сас те репове. Кам ти красан фес, него то немачки. 

ЉУБА: А фес је опет турски. 

СТАНИЈА: Ако ће, барем је леп. 

ЉУБА: Јест, да квари косу. 

СТАНИЈА: Има, фала богу, косе доста. Па како си се очешљала, зашто ниси косу навранила? 

ЉУБА: Сад се коса више не врани. 

СТАНИЈА: Коса не може бити лепа, кад се не врани. 

ЉУБА: Може, мајка. Гле како је моја лепа. 

СТАНИЈА: Броћаста. — Ја видим, кјерко, што је у вас. Што је добро, то се не чини; што је зло, то се прима. Што ће ви оно по соби? (Показује кревете.) 

ЉУБА: Ту се спава. 

СТАНИЈА: Не можеш да спаваш на земљи? 

ЉУБА: Да ме једу буве. 

СТАНИЈА: А кад тамо одозго паднеш? 

ЉУБА: А, то не може. 

СТАНИЈА: Кјерко, ја видим, да не могу овде дуго. Где ћу ја да ти се научим на овај адет, да ти седим високо, да ти једем високо, да ти спавам високо. 

ЉУБА: Мало, мало, док се навикнеш, мајка. 

СТАНИЈА: Не могу, кјерко. Ја сам ти већ стара. Живите ви, а ја ћу како ми бог да.

Београд некад и сад