Београд некад и сад/19
7. 

МИЛАН, ПРЕЂАШЊЕ    
   

ЉУБА (трчи му укоб, пак га увати за руку):  Бáба је казао да оће. 

МИЛАН: Мени је познато. Зато сам и дошо, да с вами радост делим. 

ЉУБА: Данас ми је најмилији дан. 

МИЛАН: Томе се врло радујем. Кад мислите да буде весеље? 

ЉУБА: То је бáбина брига. 

МИЛАН: Ја би желио што пре. 

ЉУБА: С моје стране ја сам справна. 

ПИЈАДА: Сто јост буде нузно, то цемо лако сврсити. 

МИЛАН: Фрајлице, ја ћу бити обвезан, ако фрајли Љуби што помогнете. 

ПИЈАДА: Засто не, то је наса дузност. Какву цете аљину да јој купите? 

МИЛАН: Ја ћу послати, па нека сама избере. 

ЉУБА (смеши се): Само нека буде фајн. 

СТАНИЈА (грува се у прси): Еј црна Љубо! 

МИЛАН: Што је најскупље и најлепше, то ће вам се послати. 

ПИЈАДА: Висе цини ауфпуц, него и материја. 

МИЛАН: То је шнајдерова брига. 

ПИЈАДА: Знате стаглгрин свила, па сама постава, тунглгрин ауфпуц, врло це лепо да стоји. 

СТАНИЈА (за себе); Ама што ме ово муцаво изеде, ако ко бога зна! 

МИЛАН: Ја ћу послати, па ви после густирајте, како знате. 

ЉУБА: Само да буду лепи сватови. 

МИЛАН: Биће понајвише чиновници. 

ПИЈАДА (Љуби): Оцес ли и мене звати у сватове? 

ЉУБА: Зар јошт питаш? 

СТАНИЈА: Девојка иде на цвеће, а не на свадбу. 

ПИЈАДА: Засто не би исла на свадбу? 

СТАНИЈА: Зашто је срамота. 

ПИЈАДА: Е, срамота, да. 

СТАНИЈА: Јес’, ви немате срамоту. Ајде, да скинем ја мараму с главе, па да идем по сокаку. 

ПИЈАДА (смеје се): Ала би била велика срамота! 

СТАНИЈА: Што, тебе то није ништа? 

ЉУБА: Мајка, сад све жене иду гологлаве. 

СТАНИЈА: А шамија? 

ПИЈАДА: Е, ста це самија. Зена кад поџе у цркву, метне капу, инаце носи сесир, или иде гологлава. 

СТАНИЈА: Гологлава, тешко њојзи и мужу јој, што не бије. 

ЉУБА (Милану); Видите, господине Милане, како Моја мајка лепо суди, да ме бијете. 

МИЛАН: А, бој је за скотове, а не за људе. То већ изилази из моде. 

СТАНИЈА: Опет ваша несрећна мода. Што је добро, не ваља, што је зло, треба. 

ЉУБА: Зар је тебе деда туко? 

СТАНИЈА: Јес’ ја, и бог да прости! Млого пута оће луда жена ово, оно; ама муж господар у кућн, па не да. 

ПИЈАДА: Али кад је зена паметнија од муза? 

СТАНИЈА: Паметна ка ти, да иде гологлава. Ајде, ви девојке повежите се, а жене нек иду гологлаве. 

ПИЈАДА: Па ја носим капу, док се не одесљам. 

ЉУБА И ја. 

СТАНИЈА: И та је капа ваша немачка шамија? 

ЉУБА: Јесте. 

СТАНИЈА: Лепо, лепо. Имате ли јошт штогод, да чујем док сам јошт овде, да приповедам барем кад дођем у мој вилајет. 

ЉУБА: Шта да ти приповедам? (смеши се) Господин Милан ће ме љубити у руку. 

МИЛАН: О, то може и сад бити. (Пољуби је у руку.) 

СТАНИЈА: И ти њега да пољубиш у образ. 

ЉУБА: То ћемо засад оставити, него други пут. 

МИЛАН: Фрајла Љубо, требало би да послушате вашу мајку. 

ЉУБА: Ја би, али се бојим да се не расрди. 

СТАНИЈА: Не бој се ништа, неће ти мајка на путу стајати. (Устане.) 

ЉУБА: А куда ћеш, мајка? 

СТАНИЈА: Никуд. (Отвори врата и виче.) Вучко! Вучко! 

Београд некад и сад