Вране
Милутин Бојић 

Вране

Гледао сам дуго како лете вране. 

Црне као младост кад у неврат тоне.
 
У даљини запад каткад блеском плане, 

А над њиме сиви облаци се гоне. 

Без крика, без циља летеле су вране.
 

Црне, истоветне, страшну причу зборе, 

Како је ужасно с другим једнак бити.
 
Тишина: пролазност И вечност се боре.
 
Све крај мене пада у њихове нити. 

Ала је ужасно с другим једнак бити! 

Крик један, пун страсти, зачу се у ноћи. 

То вран један крикну. Јато за њим грну. 

А он је кликтао, свестан своје моћи, 

И водио циљу браћу своју црну. 

Ћутећи су вране летеле у ноћи. 

Ја сам задрхтао. Чини ми се тада 

Да сам био сличан каквој чедној жени, 

Што, пошавши стазом на којој се пада,
 
Трза се, а стид јој образе црвени. 

Те вечери Воља роди се у мени. 

В