Милош Обилић (Јован Суботић)/24
ТРЕЋИ ПРИЗОР
Топлица и Косанчић уђу

ОБИЛИЋ (пође пред њих): 
И ви са мном зацело идете?
ТОПЛИЦА: 
Јер без тебе остат’ не можемо!
КОСАНЧИЋ: 
Какви ли би били побратими 
У невољи да те оставимо.
ОБИЛИЋ (к Топлици): 
А твој стари родитељ, Милане?
ТОПЛИЦА: 
Свога сина благословио је.
ОБИЛИЋ: 
И зна куд си ићи намислио?
ТОПЛИЦА: 
Син га досад никад не превари.
ОБИЛИЋ: 
Па шта рече свом старац јединцу?
ТОПЛИЦА: 
Ко погине данас с Обилићем 
Неће мрети већ ће се родити:
Ид’те, дајте пример материма 
Какве рађат’ имају синове.
ОБИЛИЋ (ка Косанчићу): 
Јеси л’ био с твојом заручницом?
КОСАНЧИЋ: 
Би ли мог’о на овај пут поћи 
А да јошт’ је једаред не видим!
ОБИЛИЋ: 
Па како се с њом растати може?
КОСАНЧИЋ: 
Јер пре нег’ њу познадох Милоша! 
ОБИЛИЋ: 
Шта ли рече убога девојка?
КОСАНЧИЋ: 
Вако рече сузе левајући:
Иди, драги, кад си обрекао.
Ко свом другу дану реч прекрши 
Ни драгој је одржати неће.
ОБИЛИЋ: 
А сад хајд’мо у име Божије.
Вукосаво, јошт’ једанпут збогом!
(Узме кацигу са стола и пође.)
ВУКОСАВА (врисне): 
А дијете? Оче, та јошт’ ниси 
Свога малог пољубио сина!
ОБИЛИЋ (тргне натраг): 
Мало нисам из света отишао
Не видивши, што ми је најдраже.
ВУКОСАВА (узме га за руку и одведе га, једва ходећи, у другу собу).
ТОПЛИЦА: 
Што тај Милош вечерас претрпи 
Неће скоро човек претрпити.
КОСАНЧИЋ: 
Тако плаћа овај свет заслуге.
Не венча ли трном спаситеља?
ТОПЛИЦА: 
И тој вољи тврђој од челика 
Не хтедоше браћа веровати!
КОСАНЧИЋ: 
Сувише им чист и сјајан беше 
Пак примају и што не верују.
(У соби, у коју су отишли Обилић и Вукосава, чује се да оба врисну.)
То је врисак умируће мајке!
ТОПЛИЦА: 
Не би било чудо да пресвисне!
(Обилић изиђе узбуђен. Вукосава иде за њим сва скрушена.)
ОБИЛИЋ: 
Неће лица запамтит’ очина 
Али ће му за име слушати!...
(К Вукосави.)
Не заборав’ да си Обилићка...
(Пољуби је у чело.)
Сад управо у турску хордију!
(Оду.)
ВУКОСАВА (ГЛеди укочена за њим; пак онда наједаред зграби се за груди, и падне онесвешћена).

Милош Обилић (Јован Суботић)