Прехвала/46
ДЕСЕТИ ПРИЗОР
Соба у краљевом двору.
Мати краљева, кнез Берислав.

МАТИ КРАЉЕВА:
К’о да га је чиме напоила.
БЕРИСЛАВ:
А ко ће му зато замерити 
Кад је лепа као горска вила.
МАТИ КРАЉЕВА:
Лијепа је, порећи се неда,
Ваљда пара у свету јој нема,
А господство с њоме се родило, 
Баш приличи да буде краљица: 
Али ипак тако залуђети,
А у земљи нешто се замеће. 
Наопако ако будем пророк!
БЕРИСЛАВ:
Истина је, што сам ти казао. 
Народ нам се колебат’ почео.
Но не могох узрока дознати.
МАТИ КРАЉЕВА:
Пуних двајест већ прође година 
Како мога нестаде пасторка,
Па и данас јошт једнако стрепим 
Да се одкуд како не појави...
БЕРИСЛАВ:
А што да те та мисао плаши!
Та да дете у животу оста,
Зар се не би за то дуго време 
Ма речица о томе прочула?
МАТИ КРАЉЕВА:
Не плашим се ја да он не дође; 
Јер најпосле ако би и дошао,
У своју би кућу вратио се,
И по праву круну заискао.
Ал’ се бојим, да се ко не нађе 
Који би му име позајмио,
Пак без права у чистој неправди 
На превари сина ми оштетио.
А ти знадеш, каквн смо ми људи, 
Да до гроба свога верујемо 
Више гатки нег’ самој истини.
БЕРИСЛАВ:
Ако когод ту узме личину 
Мачем ћемо скииут му је с лица.
МАТИ КРАЉЕВА:
Свакојако пазити нам ваља.
Ти приправи у потаји војску,
Пак ако се гдегод буна дигне, 
Одмах гледај, те је гуши крвљу.
БЕРИСЛАВ:
У мене се можеш поуздати.
(Оде.)

Прехвала