ЂУЛИЋИ LVI
Небо гори, звезде горе, 
Све на земљи спи, 
Само љубав нема сана, 
А с ном ја и ти. 

Па гледамо месец, звезде, 
Васељене лет, — 
Хајде, лане, да правимо 
И ми себи свет. 

Даћу своје старе јаде, 
То нек буде ноћ; 
Ја ћу моје, а ти твоје 
Додај у помоћ. 

Уздисаји нек узнесу 
Вере наше зрак, 
То нек буде плаво небо, 
Нек покрије мрак. 
Мрачне јаде, ноћцу нашу, 
Моја душице, 
Расветлиће с нашег неба 
Наше звездице. 

Пољупци ће звезде палит’, — 
Па шта велиш, је л’? 
Сме л’ на нашем небу бити 
Много звезда, сме л’? 

Мора бити много звезда, 
Црн је онај мрак, 
Моји стари црни јади 
Ишту светô зрак. 

А за песму не брини се, 
Та не умире; 
Та ја умем јоште певат’, 
Боље него пре. 

Ето нама мала света, 
Ето нама стан, 
Све милина, месечина, — 
Не треба нам дан.

Извори 

 Јован Јовановић Змај: Одабрана дела, књига 1, страна 238-239 , Матица српска, Нови Сад.