Седамдесет анегдота/14


БОГОБОЈ АТАНАЦКОВИЋ

1.
Кад је у Пешти учио гимназију, 
се догодио овај случај. —

Једнога дана пред намрштенога 
гимназијскога изиђе, позван, 
ђачић, скромно али ведро и весело
црномањасто момче.

Директор га дочека речима:
— Да видимо тога Дон-Жуана, што
уме да пише тако слатка љубавна писма!

И демонстративно подиже неку ,
која, види се, не бејаше ђаку много
непозната. Ђаче обли румен, прилично
се збуни и скромно одговори:
— Ја Вас не разумем!
— Слушајте! — прихвати директор.
— Господар Н. донео ми је јуче ово ,
које је нашао код своје госпођице
кћери. Његова љубавна садржина и 
је јасна, а рукопис издаје Вас. Дакле?

Момче, још румено у лицу, бејаше
већ дошло себи, па с поузданошћу 
весело:

— То јесте мој рукопис, али то није
моје љубавно писмо госпођици већ један
одломак, управо цитат писма, из једне моје
приповетке!
— Шта? Ви пишете приповетке?
— Пишем, г. директоре!
— Донесите ми ту приповетку сутра.
— По заповести…

Ђаче оде кући, ходаше дуго по својој
собици, па онда седе и поче писати 
— прву у своме животу!

Сутра дан директор уз живо 
прегледаше рукопис свога
ученика, нађе да је оно писмо одиста
епизода из те приповетке, па изненађен
успехом младога приповедача пружи му
руку:
— Изврсно, изврсно! Ви сте слободни!
Продужите!

Срећни ђачић, пун радости што се
на тако лак и ориђиналан начин спасао
неприлике у коју је био запао са 
госпођичине, а изненађен и
сам успехом своје готово 
приповетке — одушевљено 
рад.

Та је шала случаја дала српској 
и књижевности — Богобоја ,
јер он бејаше тај ђачић…

2.
Једном се Богобој возио с друштвом
на колима. Коњи се поплаше и ударе у
највећи трк. Другови његови поискачу
из кола и повреде се, а Богобој зграби
вођице и после неког времена заустави
и умири коње. После је говорио:
— И ја гледам да сачувам своју главу,
али шта би било од војске из које би
на први пуцањ побегли њени вођи?!

1911.