О српском језику/10.2


2о Старо-словенска читанка.
 У
Бечу 1861. (Примери старога словенског језика, 
говора, и других словенских језика, од Ф. .)
На 8-ини стр. 114.

Глотика, или лингвистика, зове се она
наука, што обухвата и казује организам 
у опште и посебни организам једнога
језика или читаве гомиле; а организам језика
зову се све службе ску̀па, које чине телесне
справе или оруђа (органи) за говор (као што су:
плућа, грло, језик, зуби, усне, непце, нос).
Разуме се, да се организам језика може 
схватити, то јест или се хоће да покаже
какав је сад, или какав бејаше пређе у неком
времену, или се најпосле казује сав живот
језика.

Језик је, као што се обично каже, на глас
исказано мишљење, а мишљење је безгласан

говор. Језик дакле чине две ствари: мишљење
и глас. Гласу је посао да покаже значење
(представе и појмове) и однос или свезу, у
којој се појмови и представе у мишљењу ,
или другим речима: гласу је посао да
ствара речи. Код речи главно је ово троје:
глас, значење и облик (форма) речи; а четврта
је страна језика, кад се узимају речи као 
реченице (изречене мисли).

И по томе се граматика или наука о 
(у ужем смислу) дели:
1-о на науку о гласовима;
2-о на науку о основама или о пословима
корена и основе (теме), о значењу. (Једни кажу
о творби речи);
3-е на науку о речима, о облицима речи,
о односу или свези. (Овде ваља разумети 
облике имена и глагола, деклинације и
коњугације);
4-о на науку о реченицама, (синтакса).
Наука је о гласовима наставак науке о 
телу, а наука о реченицама води у науку о
духу. Овде на прво место долази филологија.
Облик реченица у појединог писца, наука о

начину писања (стилу), не иде већ у науку о
језику.

Филологија је наука, која обухвата 
живот знатних народа, па нам га казује и
предаје. Дакле само где има слободнога 
рада, или историје у најширем смислу,
а понајпре где има књижевности, онде може
бити и филологије. Тако на пр. има индијска,
„оријентална“ (семитска, персијска и турска),
грчка, романска, словенска, немачка филологија
и т. д. Филологија не тежи за језиком, као
глотика, којој је језик смер; филологу је језик
само за то важан, што се њиме може доћи до
духовнога живота народног, и што се у њему
и кроза њ показује тај живот… у кратко,
њему је језик средство. И по томе се 
држи духовне стране језика, синтаксе
и стила, а гласови и облици занимају га само
у толико, колико му помажу разумевању, и
као стихије (саставни делови) којима писци
располажу. При научноме сазнавању језичкога
састава и његових гласова, ту само глотичар
(„лингвиста“) може корисно радити, филологу
остаје да се користује готовим послом. 
тражи корист од језика, глотичар само

организам. Филологу је доста кад зна један или
више језика, које он избере; глотичару ваља
познавати бар све главне облике значајних
представника из редова језичких организама.
Најпосле глотичару је доста кад зна само
организам језика, а за смисао и синтаксу 
филологију.

Ове две науке дакле не стоје једна другој
противне, него траже једна код друге помоћи
и налазе је.

Сваки део науке о језику може се 
на говор људски у опште, или на 
племена, братства и језике. Према томе
може бити: заједничке граматике (заједничка
наука о гласовима и т. д.) и посебне граматике
тога и тога језика или тих и тих језика.

Даље, граматика може посматрати језик
не осврћући се на промене у животу језика,

које бивају по унутрашњем морању, или се
може научно казивати и живот језика. 
дакле може бити садашњега времена (или
онога, кад бејаше највећи развитак) и граматика, то јест историја језика или
његових гласова и облика.

Заједничка граматика свих (или особита
многих) језика разређује језике у редове или
врсте, састављајући оне језике који се слажу,
и уређујући све по начелу које је у самој
ствари. Она, на прилику, пребира и саставља
језике са мало гласова, или са развијеним ,
језике простих или сложених облика,
језике са недостатачном и са лепше и тачније
развијеном службом (функцијом), језике са 
и са уметнијим реченицама — највећим
развитком језичкога савршенства.

Тако су подељени сви језици на три врсте.

У прву врсту иду једносложни језици,
у којих се стихије језика не мењају. У њих
је корен и реч једно, као на пр. у китајском
језику.

У другу иду саставни језици, у којих
су речи састављене од више стихија, то јест
изрази за свезу састављају се с кореном, те га

бољма одређују, као на пр. у језицима 
и финско-татарским (турском,
монголском, финском, мађарском и т. д.). Ти
дакле језици имају сложеније облике.

У трећу врсту иду најпосле језици са
највећма развијеним облицима. У њима се
глас за значење (основа), или и сам корен,
може редовно променити, да би се исказале
различне свезе. То су дакле језици са 
кореном, и са наставцима за исказивање
различних свеза. У ову врсту иду два најзнатнија
људска племена: семитско (са језицима: ,
халдејским, сирским, јеврејским, ,
арапским, етиопским) и индо-европско,
дакле језици оних народа, који су до јако у
историји човечанства држали образованост и
просвету.

Ово је довде једнострана граматична деоба
језика по облику, али граматика је само један
део глотике (или науке о језику у ширем
смислу), и то први. А у другоме де̑лу 
говори се о правоме, историјском, тако
рећи крвном сродству језика: о племенима и
братствима, о језицима и говорима ().

Сродни се језици зову они, који су једнога
постања. Сродство се језика познаје најбоље
по гласу, дакле по вештаству или градиву .
Али опет за то иста реч, у више сродних
језика, не гласи истоветно (иначе не би било
више језика, него само један), него различно,
јер сваки сродни језик има своје особите 
о гласовима. Ну сродство се познаје и
по облику језика, те по томе су и они језици
сродни, у којих се слажу граматични наставци
(изрази за свезе), и ако се разликују кореном,
(или гласом за значење), који може посебице
један језик и да изгуби, па за исто значење
да узме („да позајми“) другу какву основу.
Али ваља имати на уму, да се тим, што ће
се језици слагати само у облику, ни мало не
доказује средство њихово.

Само су они језици међу собом сродни, који
су у једном племену. Према множини језика
на свету, наука до сад зна за мало племена,
као на пример за: индо-европске, семитско,
финско, турско-татарско, деканско, малајско,
мисирско, јужно-афричко и т. д.

У индо-европском су племену ова братства:
индијско и иранско (персијско) у Азији, а

грчко, романско, словенско, литавско, немачко
и келтско у Европи.

Словенско се братство дели на ове језике:
на стари словенски, нови словенски (словеначки,
крањски), бугарски, српски, русински, руски,
чешки, пољски, горњи српски и доњи српски
у Лужицама (у Саској и Пруској). Свега дакле
има десет словенских језика, од којих многи
имају своје различне говоре.

За све се језике зна, да се непрестано
мењају. Они се, као и природни организми,
не деле само на родове и на врсте, него се
и развијају или расту и опадају, све по 
законима. По томе се живот језика дели
на два времена: на време пре историје народне
(историја језичког стварања), и на време 
(историја опадања језичких обличја).

Једни народи, у своме животу пре историје,
развише језике у виша обличја, а други се
задовољише простијим створом језика. У језику
пак и у историји (у најширем смислу) показује
се оно, што је главно у људи и у појединих
људских племена; а начини, на које то бива,
зову се народности. По томе је народност у
сваког народа језик и историја народна. Исти

дух који, везан за глас, ствара језик, тај, на
слободи својој, причињава историјски развитак.

Кад који народ ступи у историју, он онда
престане себи језик и даље стварати, остајући
за свагда на тадашњем степену, али се гласови
свакога језика с временом све више губе. Жив
језик, дакле, постаје сиромашнији у облицима,
и отесанији и мекши у гласовима. На пример:
Самогласна у потоњем слогу гледају да се
изједначе са онима у претходном, или барем да
наликују на њих, и то се зове асимилација;
а кад се облици са облицима изједначују —
особито поједина одступања са обичним 
— то се онда зове аналогија. Сугласна
опет испадају између самогласних или отпадају
на крају речи, изједначују се с другим ,
или се прилагођавају, то јест 
се у сродне гласове, и т. д. И, што
дуже који језик живи, тим гласови све више
тичу један у други. То долази од тежње, да
се органима за говор олакша посао, ради
згоднијег изговарања, и да се мишићи не би
много напрезали.

Народи који, на пример, као словенски,
више осећају какву службу чини реч, какву ли

њени делови (корен, основа, уметак, различни
наставци, предлози), имају читавије гласовне
облике. Томе противни стоје: закони о ,
аналогија и упрошћивање, или радња да
језичка обличја буду простија. Такво је 
за службу речи, или краће за језик,
анђео чувар језичких облика; који се иначе
надокнађују сложидбом речи или примаклицама,
и описивањем.

Служба је речи језгра језика, и то не само
у времену стварања, него и онда кад језик
почне старити. О њој виси напредак и 
гласовне масе. Промене, дакле, у творби
основа и речи исто су тако важне, као и 
гласовног обличја, које с њима иду .
А најважнија је така промена, кад се
престане осећати какву службу чине гласови
(наставци) за свезу, какву ли они за значење;
тада се још само осећа шта значе целе речи.

У познија времена језика сложидба ()
је једини начин за стварање нових
речи. Ту нема више да ничу нови наставци
за падеже, времена, лица и начине, нити има
нових творевина имена и глагола, ни онога,
од чега је језик пре историје народне изводио

речи, то јест простих корена са мало општијим
значењем; већ је мање више изумрло осећање
за пређашњи начин стварања, или другим 
за службу наставака. Те тако се сада
морају узети готове речи за саставне делове,
за стихије од којих се граде речи — кад
треба нових облика.

Кад с временом изда и тај начин стварања,
онда на место творбе долази описивање. ,
коју су пређе чинили наставци, сад 
на се речи за свезу, и што пређе 
једна реч, сада чине њих више. То
бива тим лакше, што у многих речи прво право
значење постаје општије и апстрактније, и што
се облици окраћују. На тај начин постају тако
звани помоћни глаголи, чланци, предлози, .
Ослабљене падежне облике најпре ,
а после замењују — предлози, а слабе
облике глаголских начина — савези; показна
заменица () бива одређени, а број „“
неодређени чланак; што је код именица
() чланак, то је код 
лична заменица, и т. д. Прајезици не 
да им требају „чланци“, а имајући повише
падежа, не помажу се много предлозима, а код

глагола личну заменицу осећају у личном .

Таким променама и сама реченица, у
дугом животу језика, добива други тип и више
посла. Али за њу више посла може бити и
тим, што с временом и ред речи у реченици
може за разумевање много више да важи. То
јест речи су слободније и мењају место, како
кад иште преча потреба, док језик држи
све, или барем многе граматичне облике; а
кад се ови стану губити, тада настану помоћне
речи, које су готово све становите… онда је
и ред речи у већој стези, и готово непроменит.
Само се каже, колико та укоченост у ређању
и намештању речи шкоди поезији, красоти 
и склапању периода.

Из свега до сад реченога види се, да је
глотика наука, и да је као науку ваља 
изучити, да би се о њој право судило.
Где год се то правило занемари, па се 
суди о свачему, овде излазе ,
понајвише са свим криве мисли о
сродству, самосталности, чистоти, правилности,
красотама и особинама посебних језика. Али
ова је дисциплина млада, па се неје могла

још како ваља раширити на све стране, а у
нашој се књижевности, на по се, или слабо
што о њој писало или ни мало. Па за то
мишљах да ће бити потребан овај увод, пре
него што се поведе реч о томе, како стоје
словенски језици један према другоме.

Видели смо да се познији облици језика
не могу разумети без познавања старијих,
и да за то, при научноме разлагању којега
му драго данашњег језика, треба имати на уму
историјске промене његове, или другим речима:
живот тога језика.

Законите промене првих гласова, као и
све остале промени у језику, бивају у целоме
код свих језика на један начин, а у 
код свакога различно. Шта више, један
се исти језик на своме пољу не мења свуда
једнако. А од таких промена долази, да се
прајезици, који се појављују као једнине, у
дугом животу распадају на више делова (),
који с временом опет долазе под исти
закон. Обично тада старији језик изумре или
га нестане у млађем. Млађи пак језици ,
који мање који више, од заједничког
прајезика: једни дакле више личе на оца, а

други мање. И тако се племена деле на ;
братства, породице или лозе на језике;
а језици на говоре.

Нас се од племена највише тиче ,
а од породица — словенска.

Ни у словенској породици, готово као ни
у свима осталима индо-европскога сродства,
неје се сачувао језик од постања или прајезик.
Али има један језик словенски, који је томе
прасловенском језику најближи, а то је стари
словенски. „Словенски“ зове се по народу,
који га је говорио, и који га је сам тако 
(), а „стари“ додаје се
за разлику од новога „словенског“ (словеначког
или крањског) језика. Часни тај језик изумрьо
је одавно у устима народа, али живи и данас
у цркви код Бугара и Срба, Руса ()
и Русина (Малоруса), само што је знатно
преиначен. Језик тај неје, као што се пређе
погрешно мислило, а гдешто још и сада мисли
отац свима другим словенским језицима. Од
њега су, по најновијем доказивању, постала
само два језика (раздвојена широким земљама
и граматичким разликама), а то су бугарски
и словеначки (нови словенски). То јест они

Словени, од којих с туђинцима Бугарима изађе
потоњи (данашњи) бугарски народ, бејаху грана
„“ стабла; а „Словенцима“ 
и име и створ језика, од кога су отпали.

Потоњи бугарски језик пак одавно се веома
променио, под утицајем многих језика на 
полуострву, старих и садашњих, те данас,
поред доста чистога словенског речника, има
у многом којечем са свим несловенску ,
па је тако много удаљенији од свога
родитеља, него брат му словеначки језик.

Наука о језику до сад врло мало зна, како
су се одвајали словенски језици. За сад су уза
стари словенски језик — и његове потомке,
нови словенски и данашњи бугарски, — :
српски, русински, руски, чешки, пољски
и оба лужичка језика, као млађа браћа његова.
Али како они стоје међу собом, што се тиче
старине и ближег средства, о томе ће се моћи
поузданије говорити тек онда, кад буду 
све појаве онако, као што је учињено за
језике других, са словенском сродних породица.
Ово пак још сад стоји: да је стари словенски
језик за све Словене средиште језичкога ;
да је он најстарији облик међу 

језицима; да је у њему сачувано, и
потомцима и млађој браћи његовој, најдубље
правило. Истина је, да се свакоме словенском
језику ваља најпре обзирати на своје посебне
старије облике, (као на пр. српскоме језику
на своје из 15, 16 и 17 века, писане у );
али то неје довољно, јер нас сви
упућују, и ти и у старијим споменицима, на
старо словенско обличје. За то сваки 
граматичар, кад пође историјским путем,
треба да мери гласове и облике свога посебног
словенског језика са старим словенским. 
и сама поређења са другим сродним 
од старине, да би се дознали 
закони о гласовима, најпотребнија су и ,
кад се чине обликом старога језика.
Он дакле, и ако је родитељ само двају језика,
опет за то, на пољу историјске граматике,
узима се као да је то свима.

Осим поменуте важности старога словенског
језика за све Словене, он Словенима 
закона, на по се, много вреди још и за
то, што се код њих тим језиком, а не 
народнима, писало у прво време 
књижевности, и што се њиме, као што

рекох, и дан данас Богу моле. Језик тај, као
што се налази у најстаријим писменим 
(а најстарији су међу до сад познатима из
11 века), јест један од најбогатијих у гласовима,
и најсавршенијих у облицима и реченицама. 
пак споменици показују, као свуда тако
и код старих , висок степен просвете
и знаменит историјски развитак; јер се зна,
да народи, по што се развију, не трче одмах
к писму. Али бугарски, српски, хрватски и
руски писци почеше за рана књижевни језик
свој, панонско-словенски, који за њих беше
туђ и мртав, дотеривати по своме живом,
народном говору. Тако посташе четири говора
(дијалекта) старога језика. С тога се извори
његови деле: 1о на праве старе, ,
2о на бугарско-словенске, 3е на
српско-словенске, 4о на хрватско-словенске,
5о на руско-словенске.
За прави стари, панонско-словенски
језик најзнатнији су извори:
Глаголицом писани. 1о Зографско 
(рукопис).
2о Клочев глагољаш ().
3о Госпођинско (или Маријинско) 
(рукопис).
4о Асеманово јеванђеље. (, рукопис).
Ђирилицом писани: 5о Супрасалски ,
(штампан у Бечу, 1851).
6о Савина књига, јеванђеље, (рукопис).
Не панонски споменици:
-{II}-о Бугарско-словенски: 1о Псалтир ,
1186–96.
2о Трновско јеванђеље, 1273.
3е Патерик Михановићев, по свој прилици
из 13 века.
4о Апостол Струмички, из 13 века.
5о Апостол слепченскога манастира.
6о Номоканон (буг.).

-{III}-е Српско-словенски: 1о Атонско ,
из 12 века.
2о Крмчаја, на Иловици 1262.

Зе Апостол шишатовачки, од Дамјана, у
Ждрелу код Пећи, 1324.
4о Шишатовачко јеванђеље, 1324.
5о Псалтир Бранка Младеновића, у Борчу
1346.
6о Јеванђеље, у Копитара, из 15 века.
7о Никољско јеванђеље, од Хвала, из
15 века.
8о Нови Завет и Псалтир из Болоње, од
истога, из 15 столећа.
Извори за српско-словенски језик јесу још:
9о Србуље, то јест све црквене књиге,
које су писане српско-словенским језиком.
(Србљак је црквена књига, у којој су
службе само оним свецима, који су српскога рода;
србљака има у српско-словенској матици и у
руско-словенском преводу).
10о Различни други књижевни споменици
српски.
-{IV}-о Хрватско-словенски: 1о Мисал кнеза
Новака.
2о , од
П. Ј. Шафарика. Праг, 1853.
Зе , од И. Верчића. Праг,
1859. (Доцније: Читанка старо-слов. Праг,

1864. Уломци св. писма, Праг, 1864–71).
И други.
-{V}-о Руско-словенски:
Најзнатнији су извори за руско-словенски
језик:
1о Остромирово јеванђеље, од ђакона
Григорија, у Новгороду, 1056 и 57. (Издао
га А. Х. Востоков, у Петрограду, 1843).
2о Беседе Григорија Назијанског, из
11 века.
3е Свјатослављев изборник. 1073.
4о Несторов летопис, из 12 века, писан
језиком прелазним из старо-словенскога у .
(Издања: у Петрограду 1846, у Бечу
1860 и доцније у Лавову 1864).
5оо Све данашње црквене књиге наше.
Велим „данашње црквене“, јер су оне из 
почеле долазити к нама тек друге и треће
десетине прошлога века, а до то доба — па
још и неко време после — српска је црква,
по свима српским земљама, служила на 
језику, а гдешто још и данас
тако служи.
Отуда се види, колико приличи свакоме
правом књижевнику, да код десет словенских
језика данашњи црквени назива превасходно

„славенским“, који је само један говор 
словенског језика.

Ко хоће лако и брзо да се упозна са 
словенским језиком и његовим говоримо,
нека чита. „Хрестоматију“ (зборник примера),
о којој је овде говор. У читанци тој наћн ће
ове чланке:
 а)  б) 
Онима, којима је отало да дознаду 
стање наука о језику код Словена, а
знају немачви и латински, могу препоручити
ова Миклошићева дела.

Осим тога издао је:

И ове веома важно споменике:

Те књиге не требају препоруке. Миклошић
је својим многобројним а врсним књижевним
пословима стекао име ауторитета за словенске
ствари, и то не само код словенских ,
него и код осталих ученик људи у .
У њима ће читаоци овога чланка 
наћи и доказе за оно, што се овде могло
само наговестити, или у резултатима вазати.

Још ми ваља да речем моју о гласовима и
словима, или знацима за бележење гласова, о
акцентима, свраћеницама, и о правопису у 
споменицима, па најпосле да завршим 
из споменика — као приправу за оне,

који су ради са старим језиком из близа да се
упознаду.

У староме словенском има ових самогласних
гласова:  (ен кроз нос),
 (он кроз нос),  (кратко у),  (кратко и);
2-о ових двогласних:  (ја или е које 
у и. Олово се  у староме никад не брка
са ,) и  (дуго у); 3-е ових сугласних:

Слова:  место , и  место , долазе испрва
у старии изворима, а после ређе; а знаке  и  писали су понајвише у грчким
речима, и то што позније, тим више.

Састављени су гласови: 
Место ји пише се просто и (), а
групе јо нема никако. Овако састављена слова
имају и тај посао, да умекшавају пред собом
 на пример:  и т. д.

Гласови  (као француско
 или немачко )  имају 
службу, то јест или су: ај, еј, иј, ој,
ъј, уј еј, енј, ј, или: аји, еји, ији, оји, —,
уји, еји.

Ево и кратка прегледа, којим се 
замењују, неки стари гласови, у 
и у руско-словенском говору:

Из тих се примера види, да је прави
старо-словенски правопис, после данашњега
новог српског, најсавршенији меѣу словенскима.

У староме језику неје се бележило на које
слогове треба ударати гласом. Нагласци ()
у познијим споменицима, особито у ,
јесу понајвише подражавање
грчкоме падметању над слова. То показују већ
и њихова грчка имена: оксија, варија и т. д.,
а друго, ко ушчита са свим по наредбама тих
тобожњих нагласака, тај ће се ласно уверити,
да то несу чисто словенска ударања гласом.

„Титле“ су врло ретке у најстаријим ,
и то су више обичне скраћенице.
Данас их нема ни у једној књижевности, а неје
их било ни у старо доба. За њих се каже,
да су варваризми средњега века.

Извори су писани глаголицом и .
Сад нема више сумње мећу знаоцима, да
су тако звана глагољашка слова старија од
тако званих ћириловских, само је још у распри:
кад су која постала и ко је уредник једних, ко ли
других. Чести саобраћај с Цариградом учинио
је потребу, да се глаголска слова дотерају мало
на новију направу, а тим да постану удеснија за
писање и лепша. Тако је и готски владика Вулфила
(318 до 388) удесио Готима буквицу према ,
а остали Немци заменише своје „руне“ ()
латиницом. Тако је Велики Петар (1704 до
1714) дотерао ћириловску азбуку према 
словима, те тако сад имамо „минејска“ и
„грађанска“ ћириловска слова. На тај начин,
уза старе две, придођоше нам доцније још две
буквице: латиница и грађанска ћирилица.

Ево сад примера:

1-о Старо-словенски.
 (, -{XXVII}-, 9–12).

2-о Српско-словенски.
Мьногѹ жє лѣтѹ прѣшьдьшѹ и сѹштѹ
ѹбо сьблаꙁньнѹ плаванию, ꙁа нѥ и пость
ѹжє бѣ прѣшьль, молꙗшє Павьль глаголѥ
имь' мѹжи, виждѹ, ꙗко сь досаждєниѥмь и
мьногою тьштєтою нє тькьмо брѣмєни и ,
нъ и дѹшамъ нашимъ хоштєтъ быти
плаваниѥ. Сьтьникь жє крьмьчнѥ и навьклира
пачє послѹшашє нєжєли глаголѥмыхь оть
Павла.

3-е Руско-словенски, данашњим правописом.

4-о Руско-словенски, правописом из старијега времена.
 (Из Несторове хронике).

Видов дан 1862.

О српском језику