Београд некад и сад/9
9. 

ВУЧКО, ПРЕЂАШЊЕ 

ВУЧКО: Ево фрорнес. 

ЉУБА (узме служавник): донеси један и за фрајлу Пијаду. 

ПИЈАДА: Немој, Љубо, благодарим. 

ЉУБА: Зашто? 

ПИЈАДА: Не Могу богами, оцу да идем. 

ЉУБА: Та јошт је рано. 

ПИЈАДА: Цекаће ме тетка. 

ВУЧКО: Па? да донесм, да не донесм? 

ПИЈАДА: Немој, Вуцко, немој. 

ЉУБА; Па остави, кад неће. 

ВУЧКО: Сас здравље! (Одлази.) 

ЉУБА: Ево, мајка. Него чувај, да се не опечеш. (Намигује на Пијаду.)

СТАНИЈА (узме кашиком, дува, но кад метне у уста, ђипи и увати се руком). 

ЉУБА: Шта је мајка? — Шта ти је? 

СТАНИЈА: Еј, црна кјерко, што ме уби? 

ЉУБА: Али шта је? 

СТАНИЈА: Опеко се.
 
ЉУБА (смеје се): Та то није врело, мајка, него је од леда. 

СТАНИЈА: Аратос ти Београда и кад дојдо овамо! 

ЉУБА: Не бој се, мајка, то је врло добро. Узми само. 

СТАНИЈА: Нека једе ко оће, ја ћу да идем, кад ме тако мучиш. 

ПИЈАДА: То је најлепсе сто. 

СТАНИЈА: Кад је најлепше, ти једи. 

ЉУБА: Еј, мајка, ала си проста. 

СТАНИЈА: Нека, волим овако проста, него да печем језик. 

ЉУБА: Оћеш ли слатко? 

СТАНИЈА: Прођи ме се, нећу ништа. Како сам се уплашила! 

ЉУБА: Ама што се плашиш? 

СТАНИЈА: Што се плашим, што не ваља. Еј куку, да сам код куће! 

ПИЈАДА: Ћекајте само док се науците, пак чете видети, како че вам се допасти. 

ЉУБА: Моја мајка што год није видила, каже да не ваља. 

ПИЈАДА: Е, то би ми зло просли са зурналима. Да видис, Љубо, какав је сесир добила Драга из Беца, дивота! Али сто је цвет, видицес; сваком се мора допасти. 

ЉУБА: Ја сам молила мога бабу да ми наручи један, пак каже добар је и онај стари. Чисто ме је срамота већ да у њему идем. 

ПИЈАДА: Па твој није рузан. 

ЉУБА: Већ скоро је изишо из моде. 

ПИЈАДА: Подај га масанмоди, тако сам и ја с мојим уцинила, па ми је лепо оправила, је ли? 

ЉУБА: Врло лепо. 

ПИЈАДА (устане): Дакле после подне зацело. 

ЉУБА: А куд иташ? 

ПИЈАДА: Та скоро це подне; да ме на ћекају код куце. (Меће шешир на главу.) 

ЉУБА: Баш ти је лепо оправила. 

ПИЈАДА: Сто ради ова масанмода, то је ћудо. Била је сест година у Бецу. Овај цвет мало ми се не допада, али не могу бољи да надзем. Сад збогом.. (Пољуби се с Љубом.) 

ЉУБА: Збогом. 

ПИЈАДА (Станији): Слузбеница понизна. (Станија не одговара ништа, и Пијада лагано Љуби.) Твоја се мајка несто срди на мене. 

ЉУБА: Е, што се има срдити. — Мајка, каже ти Пијада збогом. 

СТАНИЈА: Збогом, кјерко, ја богме не чујем добро. 

ЉУБА (Пијади): Видиш да се не срди. (Одлазе.) 

СТАНИЈА (сама, крсти се): Буди бог с нама, у Београду није чисто! Какав је ово покор? О Господе боже благи! (Опет се крсти.) 

ЉУБА (враћајући се): Шта је, мајка, што се крстиш? 

СТАНИЈА: Кажи ми, кјерко, тако ти бога, какво је то девојче? 

ЉУБА: Ту је до нас у комшилуку. Седи код тетке, која је овде удата. 

СТАНИЈА: Па како се с њоме мешаш, кад није читава? 

ЉУБА: Како не би била читава? 

СТАНИЈА: Ама што чини све главом (подражава јој) кад говори? 

ЉУБА: Тако је то, мајка, у садашњем свету. 

СТАНИЈА: Па онда како говори! Бог с нама, тако ни Турци не говоре! 

ЉУБА: Е мајка, то није забадава. Она оће да је невина, њежна; видиш како је мала и ситна, пак јој такав и разговор. И ја сам почела тако говорити, али ме је баба испсовао зато. 

СТАНИЈА: Да те је био, а не само псово. Како би се ти здрава. читава градила луда? Побогу, имаш ли памет? Еј, Београде, оћеш да поцрниш, какве се џгадије улегоше у тебе. (Опет удара сат.) Колико то изби? 

ЉУБА: Дванаест, мајка. 

СТАНИЈА: Како дванаест? Зар до акшама да има дванаест сати? 

ЉУБА: Е, сад се више не броји по турски. 

СТАНИЈА: Да како? 

ЉУБА: По немачки. 

СТАНИЈА: По немачки. Немац ће Београду да дојде главе. Како може да не буде о акшаму дванаест саати? 

ЉУБА: Код нас је дванаест саати кад је подне и поноћ. 

СТАНИЈА: Куку, поноћ ће и бити, кад се тако чини. Ја ти кажем, кјерко, обрнуо се свет наопако. Сад време дојде што певаше људи за земљу Инђију: кадно земља испуца од суше, у њу живи попадаше људи, и Бог пусти тешку болезању, те помори и старо и младо. 

ЉУБА: Иди, мајка, бога ти! Сад ће свет да пропадне, што ти ниси видила овај обичај. Као оно је боље било, кад девојка вири кроз капиџик, кад пролазе момци. 

СТАНИЈА: Вири јакако, а неће да стреља човека у очи ка нека змија.

Београд некад и сад