Краљица Јакинта/16
ТРЕЋИ ПРИЗОР
(Ћелија у манастиру св. Ане. Дубоко ввче. Напољу бесни бура. Кад и кад севне и загрми.)
Јакинта (уђе с лђве стране, за њом) Зољко (као убоги старац прерушен).

ЗОЉКО:
Бога ми је сто пута страшније 
'Вако красти живот на комађе 
Нег’ у боју са смрћу срести се 
И голорук на мач ударити.
ЈАКИНТА:
Но и Рашка лепа је јабука...
Благо имаш, — па сад пођи с богом. 
Докгод за се не добијем народ, 
Играчка сам у свачијој руци.
Зато дели, ко тек усхте примит’,
А уза то свуда приповедај,
Да кад умрем све ћу оставити 
Своје благо својој сиротињи.
ЗОЉКО:
Немај бриге, госпођо краљице! 
Колико је у земљи гусала 
Толико ће скоро бит’ телала 
Твоје славе и твоје светиње. (Пође.)
ЈАКИНТА:
Но се само на ум узми, кнеже,
Да те како не познаду људи 
И да од куд свет се не досети 
Ко то чини и на што смијера!
ЗОЉКО:
Спавај мирно; то је брига моја.
Своју главу сваки добро чува.
(Оде на десно.)
ЈАКИНТА:
Ту је време, да и Вукан дође.
(Севне и јаки гром пукне.)
Чудно ли се на небу зарати!
Гром и муња... ха то је оружје!..
Да их само на један час имам...
Догори му дакле до ноката!
Ха! Ха! ту сам хтела га имати. 
Већ ме тражи: сада ми не гине.

Краљица Јакинта