Ромео и Јулија/Први чин - Сцена трећа
Верона. Одаја у Капулетовом дому.

(Улазе грофица Капулет и дадиља.)

ГРОФИЦА КАПУЛЕТ
Дадиљо, где ми је кћи? Позови је.

ДАДИЉА
Девичанства ми од дванајст година,
рекох јој да дође. Хеј, јагње! Бубамаро!
Побогу, где је та дева? Јулија!

(Улази Јулија.)

ЈУЛИЈА
Шта је? Ко зове?

ДАДИЉА
Твоја мајка.

ЈУЛИЈА
Мајко,
ево ме; шта хоћеш?

ГРОФИЦА КАПУЛЕТ
Ево шта. Дадиљо,
изиђи за часак, морамо насамо
да говоримо. Дадиљо, врати се,
предомислих се, чућеш и ти наш
разговор. Ти знаш да ми је кћи већ
лепо стасала.

ДАДИЉА
Знам јој године у сат.

ГРОФИЦА КАПУЛЕТ
Још нема четрнајст.

ДАДИЉА
Ја ћу се кладити
у мојих четрнаест зуба - мада имам,
на моју жалост, само четири -
да нема још четрнаест. Кол’ко је
до Ивањдана?

ГРОФИЦА КАПУЛЕТ
Дан ил’ два више од две недеље.

ДАДИЉА
Па, више ил’ мање; од свих дана баш
уочи самог Ивањдана пуни
четрнаесту. Сузана и она
- бог да прости све хришћанске душе -
беху вршњаке; али Сузану ми
узе бог; била је предобра за мене;
али, ко што рекох, уочи Ивањдана
напуниће она четрнаест,
памтим добро. Сад је једанајст година
од земљотреса, кад сам је одбила
од сисе - нећу заборавити то -
баш оног дана од свих у години.
Сису сам пеленом била намазала
и села на сунце под голубарником.
Господар и ви сте били у Мантови -
добро се сећам. Ал’ као што рекох,
кад она оцети на мојој брадавици
пелен, и окуси његову горчину,
слатка се лудица - да сте је видели! -
намршти тад и разгневи на сису.
Голубарник се у тај мах затресе,
и непотребно би казати: бежи!
Од тог времена је једанајст година.
Тада је већ могла да стоји сасвим сама,
па, крста ми, да трчкара и гегуца
унаоколо. Баш дан раније
разбила је чело, и тад је мој муж
- бог да га прости,био је весељак -
подиже и рече: „Сад падаш на лице,
је ли? А кад будеш паметнија,
падаћеш на леђа; хоћеш ли, Јулијице?”
А на то, тако ми богородице,
лепо враголче престаде да плаче
и одговори: „Да.” И гле, сад се
ето та шала већ обистињава.
Вере ми, да живим хиљад’ година
памтићу то: „Хоћеш ли, Јулијице?”
Како је упита, а лепа лудица
престаде да плаче и одговори: „Да.”

ГРОФИЦА КАПУЛЕТ
Та, доста с тиме, молим те, ућути.

ДАДИЉА
Добро, госпо, ал’ се морам насмејати
кад помислим да је престала да плаче
и рекла: „Да.” А, богме, имала је
на челу чворугу ко младе коке јаје;
јако се ударила и плакала је горко;
а кад јој муж рече: „Сад падаш на лице,
је ли? А кад сазреш, падаћеш на леђа;
хоћеш ли, Јулијице?” она преста с плачем
и рече: „Да.”

ЈУЛИЈА
Престани и ти једном,
молим те, дадо.

ДАДИЉА
Ућутаћу, сврших.
Бог те благословио! Била си, најлепша
беба коју сам икад дојила.
Да доживим да те видим удату,
па друго ништа не бих желела.

ГРОФИЦА КАПУЛЕТ
О тој удаји сам баш и хтела сад
да говорим. Реци ми, кћери Јулија,
да ли би волела да се удаш већ?

ЈУЛИЈА
То је част о којој и не сањам ја.

ДАДИЉА
Част! Да те нисам само ја дојила.
рекла бих да си с млеком посисала
и сву мудрост.

ГРОФИЦА КАПУЛЕТ
Размисли о удаји сад.
И млађе од тебе овде у Верони,
угледне госпе, постале су мајке.
По мом рачуну, била сам баш твојих
година кад сам те родила. И кратко,
витешки Парис тражи твоју руку.

ДАДИЉА
Човек је, млада госпо! Такав човек
каквог у свету - ко од воска лик.

ГРОФИЦА КАПУЛЕТ
Веронско лето нема такав цвет.

ДАДИЉА
Он јесте цвет; вере ми, прави цвет.

ГРОФИЦА КАПУЛЕТ
Шта ти кажем? Би ли могла волети
племића овог? Видећеш га сад,
вечерас на гозби. Прочитај му књигу
лица, пронађи задовољство што је
пером лепоте исписано ту;
осмотри на њему складне црте ове
како једна другој дају чари нове;
а што у тој књизи не буде ти јасно,
његове ће очи изразити гласно.
Савршенству свеске те љубави јаком,
тог дивног младића невезаног браком
треба само повез. Риби треба вода,
а лепом да се лепа ћена дода.
У очима многих књига славу стиче
кад јој златне копче стежу златне приче.
Ти ћеш с њим делити све чари што има,
и с њим, умањена нећеш бити њима.

ДАДИЉА
Не мања, но већа; свака жена расте
од мужа.

ГРОФИЦА КАПУЛЕТ
Да л’ ти се допада, пре свега,
Парисова љубав?

ЈУЛИЈА
Ја ћу радо њега
гледати, видим ли да ме баш широка
наклоност такне. Ал’ стреле мог ока
никада неће одлетети даље
од места куда их твој пристанак шаље.

(Улази слуга.)

СЛУГА
Госпо, гости су дошли, вечера је на столу, бас зобу,
питају за младу госпођицу, дадиљу пцују и грде у кухи-
њи, све је као без главе. Морам ићи да послужујем; мо-
лим вас дођите одмах.

ГРОФИЦА
Да!

(Слуга одлази.)

Парис те чека.

ДАДИЉА
Ти ћеш, дете, моћи
данима срећним дати срећне ноћи.

(Одлазе.)

НАПОМЕНЕ