Женидба Милоша Обилића/33
ПОЈАВА XIII
Марко, Бродарица и остали.

МАРКО:

Стој, робе, ту!

ГРАБАНЦИЈАШ:

Аха, долпја?! Витези храбри,
Она је крива, држите њу!

ХОР:

Пробуди моме и Равијојлу!

БРОДАРИЦА:

Ох, Боже мој!
Да сломим крила витезу томе 
Слабачак бјеше и муња рој!

МАРКО:

Пробуди моме и Равијојлу!

БРОДАРИЦА:

Одр'јеши узе, витеже, ти,
Чим махнем руком над њеном главом, 
Минуће одмах из душе сни.
(Марко је одријеши.)

БРОДАРИЦА (диже руке над Равијојлом):

Санче, санче,
Непомаче,
Са камена,
Н’јемих ст’јена,
Расточи се ти,
Куд је нагла 
Сива магла,
Гдје одл'јећу сни.

Санче, санче,
Вила таче,
У поноћни мрак;
Зора руди,
Све се буди,
Румен се зрак.
Преко гора и долина,
Сињег мора 
И урвина,
Уклањај се ти!
Зора руди,
Нек се буди,
Когод тврдо спи!

СВИ:

Зора руди,
Нек се буди 
Когод тврдо спи!

(Равијојла и све заспале превуку рукама преко чела и пробуђене прену се.)

ХОР ДЈЕВОЈАКА:

Шта ово би?
Какав ли сан?
У ведар дан,
Заспасмо ми.

РАВИЈОЈЛА:

Гдје сам ја?
Је ли ово санак пуст?
Занесе ме облак густ,
Гдје хиљаде муња сја...

ХОР:

Међ’ нама си, невјестице,
Не плаши се више ти;
Од опаке Бродарице 
Бранићемо тебе ми.

МИЛОШ:

Равијојло!

РАВИЈОЈЛА (полети му на груди):

Мој витеже, ти си? — Ох, да страшних снова: 
Сред громова пламних, буре, вихорова,
Сањала сам тебе.

МИЛОШ:

Сад не сањаш више!
Вилинске се чини у неповрат свише.

БРОДАРИЦА (прилазећи јој):

Сестро, зар га љубиш?

РАВИЈОЈЛА:

Као цв’јетак росу,
Љубим као ласта мирно гн’јездо своје;
Ој, сестрице драга, зашто чини осу?
Та без њега шта би пусто жиће моје?!

БРОДАРИЦА:

Љубиш ли га, сејо, буди сретна с њиме!
(Снима са себе ђердан.)
И њедарца твоја нека ово краси!
Поклони му сина, да му чува име,
И нека се слава с њиме не угаси!

МИЛОШ и РАВИЈОЈЛА:

Бродарице, вило, ти нам сеја буди!

БРОДАРИЦА:

Љубићу вас оба, као њу у гори.

МАРКО:

Па и моје, вило, ти извидај груди,
Гле не пијем више, а душа ми гори!

БРОДАРИЦА:

Не брнни се, пићеш још овога дана!

ЦАР И ЦАРИЦА (који су сјели на пријесто):

Равијојло, кћери, преходнице сјајна, 
Милошу, приступи!

(Милош и Равијојла приступе пред пријесто и клекну. Царица меће Равнјојли цвјетну круну, а цар полаже рукео бојима на главу. Докле се ово врши, хор пјева.)

ХОР:

Радуј се, нево, пред дворе твоје 
Сватовске пјесме витези поје:
Отвори врата невјестин брате,
Изнеси нево, дарове злате.

ЦАР (држећи руке на њиховим главама):

Равијојла, досада си 
Над планином вила била,
А од сада, невјестице,
Ти нам буди кћерка мила.
Од сад н’јеси Равијојла 
Коју мами горска слава,
Царска кћерка одсад буди:
Вукосава, Вукосава.

ХОР:

Царска кћерка од сад буди:
Вукосава, Вукосава!

(Милош и Равијојла љубе цара и царицу у скут и у руку, а они њих у чело. Затим славе. Дјевојке се окупе око невјесте и огрћући је пјевају са осталим сватовима.)

ХОР:

Поранио соко птица,
Горе прел’јеће;
На јелу је долетио,
Јела трепеће,
Не трепери, вита јело,
Немој жалити;
Та соко ће у твом грању 
Гн’јездо савити.

БРОДАРИЦА (прилази Равијојли):

Амо руку, сејо мила,
Извјешћу те ја;
Нек Зорица обасјана 
Пред сватима сја.
Младожењо прими неву 
У загрљај свој! (Преводи му је.)

МИЛОШ:

Вукосаво, љубо моја! (Загрле се.) 

РАВИЈОЈЛА:

Обилићу мој!

МАРКО:

Вина амо! Пр’је нег свати 
У храм пођу весели,
Ја већ морам покушати,
Вина срце хоће ли?!
Дајте пехар понајвећи,
Какав пехар? Суде дај!
Све до купе купу мећи,
Вина, вина наливај!

СВИ:

Вина, вина, слуго точи 
Грабанцијаш гдје је, гдје?
Нек запјева и поскочи,
Не пуштајмо њега пр’је!

ГРАБАНЦИЈАШ:

Окићени, св’јетли свати,
Кад весеље свуда ври,
Весело ћу запјевати,
Ал помаж’те мени ви.
Младенцима желим срећу,
Да их прати весела;
Ах, њихна се љубав преко 
Мојих леђа зачела!
Љубите се, љубите се,
И од сада ко и пр’је,
Ал’ вас једно молим само:
Преко мојих леђа не!

СВИ:

Ха, ха, ха, ха! Бриде л леђа?!

ГРАБАНЦИЈАШ:

Те још како бриде, хој!

МАРКО:

Нек те ништа то не вређа,
Та већ то је посо твој!

ХОР:

Нек те ништа то не вређа,
Та већ то је посо твој!
(Слуге доносе вина.)

МАРКО:

Нашто пехар? — Купе амо!
Суд двоухи дај ми та]!
(Дохвати суд за оба уха и подигне.) 
Прва купа, побратиме,
Твојој неви нек је, знај!
Теби желим невјестице 
Уз твог војна сладак в’јек,
Каошто је рујно винце 
Загорјелу грлу л’јек!

МАРКО (скида са усана купу):

Ха — баш красна лозовина!
Дај донеси вина још,
Да не рече Бродарица:
Е је Марко јунак лош!
(Куца се с Бродарицом.) 
Посестримо, ова теби.
Нека си ми здрава ти!
Сад то желим ко и себи,
Нагни пехар, пиј га, пиј!

БРОДАРИЦА:

Чашо, звекни,
Пјесмо, јекни!
Овај пехар побри мом!
Ал ти, побро, топуз лети,
Рука ти је силни гром!
Пијмо, пијмо, витезови,
Невјестин је ово час;
Хај, весело, соколови,
Нек се ори пјесме глас!

СВИ:

Теби желим, невјестице,
Уз твог војна сладак в’јек,
Каошто је рујно вино 
Загорјелу грлу л’јек!

(Завјеса пада.)

Женидба Милоша Обилића