Мејрима/20
ПОЈАВА VI
Ћамил-бег. Сви устају на ноге

ЋАМИЛ: 
(Каква ли је ово халабука!
Баш ме мрзи да упаднем горе 
Међу Влахе; дозваћу га к себи.)
Брже, људи, доставите Новку 
Да га овђе Ћамил-беже чека.
(Сви одлазе.)
Чудна мис'о паши на ум пала 
Да поклони сто златника Новку,
А невјести златну огрлицу!
И да поклон свечанији буде 
Наручи ми да га ја изручим!
Вјешт је човјек да вјештијег нема;
Зна како се раја задобива.
(Долази Новко са два свата.)
НОВКО: 
Ефендијо, ти ли си? За мене 
Каква почаст да ми у дом дођеш! 
ЋАМИЛ: 
Почаст ти је и од мене, Новко,
И од паше, височког диздара:
Он послао младенцима поклон,
А ја главом донио га теби.
Ево кесе за Живана твога,
А накита ево за невјесту.
Њему жели да с’ успори злато,
А њој накит да узноси срећно.
НОВКО: 
Не знам на чем да захвалим прије,
На одличју или на поклону.
Теби с’ клањам, љубим паши руку 
И од моје и од дјечје стране.
Хоћеш ли се горе потрудити 
Да сватове моје обрадујеш? 
ЋАМИЛ: 
Пирујете, па бих вам сметао;
И без мене срећно вам весеље.
(Одлази испраћен Новком.)

Мејрима