Сонет - XX
Милутин Бојић 

Сонет - XX

Звиждала је зима, кад смо овде били 

Крај овога жбуна, што сад зелен листа, 

По коме пролетњег сунца сјај се блиста. 

Он сад чудно шушти као да ми вели: 

Волео си онда и кад север цвили, 

А данас си тужан. Пољана је иста 

И ведра и млада, а небеса чиста. 

Но твој поглед лута, јер он Прошло жели. 

Изван душе своје ти се срећи надаш; 

Садашње не појмиш, а због прошлог страдаш. 

Ја, довољан себи, не знам песму јада. 

Проспавам мразеве с облацима сивим 

И будим се, да се самом себи дивим, 

И заспаћу вечно, кад ме умор свлада. 

Милутин Бојић
С