Све залуд
Владимир Васић 

Све залуд...

Залуд гледах у те звезде сјајне, 

Залуд тражих твоје слике бајне, 

У њима сам залуд глас твој слуш'о, 

Све узалуд, не нађох те, душо; 

Тек у бисер кад би се створиле, 

Дивно би те само окитиле.

Гледах месец кад ноћу сијаше, 

Гледах, тражих... тебе не бијаше; 

Он је таман наспрам лица твога, 

Хај, тамниј' је а од злата мога, — 

Само б' онда светлост јаче лио, 

На грудима кад би твојим био.

Гледао сам у то сунце јарко,

Гледао сам, глед'о све дојако;

Ја те тражих... сунашце ме грије -

— Све залуду, тебе и ту није,

Јер те очи и срце што бије

Од сунца ме ватреније грије.

Па сад нек се те звездице скрију, 

Нек потамне, нек светлост не лију, 

Па и месец нека скрије зраке 

Наспрам лица, наспрам цуре таке, 

А и сунце нека бежи тамо, 

Ти си сунце, ти ми сијаш само!

У Лозници, 1861 год.

Напомена 

Објављено у књизи Песме, стр. 92—93

Извори 

 Владимир Васић: Целокупна дела, Библиотека српских писаца, Издавачко предузеће " Народна просвета, Београд, страна 25.

Владимир Васић