Седамдесет анегдота/5


ВУК СТ. КАРАЏИЋ

1.
Сима Милутиновић замоли из 
Вука Караџића да му нађе нешто
помоћи и какво место. Вук се заузме те
Симу Кнез Милош назначи за свога 
и да му новаца колико му је 
за долазак. Сима прими новце, пође у
Крагујевац и оде — на Цетиње, те место
Кнезу Милошу постане секретар владици
Петру -{I}-.

Чувши све то, Вук се запрепасти, па
рече, мало после:
— О, мајн гот! Знао сам ја да је Симо
луд до пола! Али кад му прије полуђе
и друга половина?!

2.
На једном свом путовању по Србији,
при крају четрдесетих година, Вук узме
под најам кола Јована Миленковића. 
је било да за кирију Вук не плаћа
ништа посебно, него када се путовање
сврши да Вук та кола покрије о свом

трошку. Али Вук, сиромах, не могаше
одмах извршити погодбе, него скрпари
нешто пара те једва оде у Беч. Међу тим
ни тамо га не оставише на миру. Њему
је то било тешко, али се наљути када
доби писмо у коме се вели да се кола
покрију онако како је своја кола покрио
богати Јеврем Ненадовић, таст Кнеза .
Зато седне па пријатељу одговори:

„Кад бих ја та кола покрио тако, онда
би свијет држао да сам ја Књажев таст.
А ја, брајко, нијесам ничији таст. И та
невоља мене мори; а за покривање кола
лако ћемо: ако ми можете вјеровати мању
суму, молим Вас да ме за толико ,
па нека се та кола покрију; ја ћу
Вам се одужити“…

Шта је после било од те невоље 
— не знамо.

3.
Повела се пред Вуком реч о 
Конгресу у Прагу 1848, а Вук ће
рећи:

— О, мајн гот, ту ти бијаше 
врата! И ја сам тамо био. У мога
газде била млада и као уписана дјевојка
у најму. Мислим ја, да зна моја жена
куда сам забасао — не би ме цохвалила!
Али — што ћу? Нијесам ја крив за 

браће Чеха. Тек како му драго,
али наста бјежанија да се не зна ко је коме
род. Видим ја лијепо шта ће да буде.
Мислим: да ми је само двије три ријечи
дотурити Палацкому — али како? Кажем
то дјевојчету, а оно, враг, пита где ми
је писмо. Дадем јој, а она га смота па с
њим у уста. Нестаде је, а када се врати
донесе ми поруку од Палацкога. Мудар
брацо, па не пише. Сад сам знао што
ми ваља чинити. Зато загрлим лијепога
гласника и, баш као отац дијете, пољубим.
Она се смије, а и моја жена да је била
ту — смијала би се. Тек — боље што
тога није видјела! — Сјутра дан сам и
ја пробао ону народну: „Како друже низ
планину струже“. С Виндишгрецем се није
било шалити. А оној дјевојчици и данас
хвала! Нека јој је моја плата — халал!

4.
И ако књижевни противници, Вук и
Василије Лазић не бејаху и лични ,
као што је био случај н. пр. с Вуком
и Светићем. Вук би, дошавши из Беча у
Београд, био више пута и гост на обеду
у Лазићевој кући. —

После једног таког ручка седе њих
двојица на шареници испод ораха у хладу
пред кућом Лазићевом, а Вук ће рећи:

— Шта мислиш, Василије, да је 
на свијету?
— Па ја бих, према садашњем ,
рекао да је најслађа овака 
по ручку,
— Добро је и то, али има и слађега.
— Старо вино?
— Није!
— Стара шљивовица?
— О, мајн гот, и то је лијепа ствар!
Али друго, друго.
— Не знам.
— Најслађа је млада удовица: тек
нагорела…

Вук Стефановић Караџић
1911.