Шегрче
Алекса Шантић 

Немам злата, немам пара,
Нити поља, нит' добара,
    Нити куће, нити стан;
Да заслужим себи хљеба
Трудит' ми се, трудит' треба
    Непрестано сваки дан.

Док још свака душа жива
У спокојству, миру снива,
    И слађани грли сан:
Ја се морам санан дићи,
Не окл'јеват', журит', стићи
    Мог мајстора у дућан.

Морам чистит'. морам мести
И прашину с робе стрести,
    Напунити водом куп,
Да се мајстор не разјари
Да ме бичем не опари -
    Да не буде: тупа, луп!...

Али то је јад и б'једа
Што ми мајстор дахнут' не да -
    Ув'јек пази на рад мој,
Гњевно виче да се жури!
А ја морам, па све цури
    Низ чело ми р'јеком зној.

Више пута све по длану
Жуљеви се дизат' стану,
    Сваки као ватра врућ...
Е, тад ми је најмучније,
Срцу ми се туга свије -
    Чини ми се да ће пућ'...

Ал' ја муке све претрпим
И обућу даље крпим -
    Уздишући уморан,
Нећу да ме мајстор ружи,
Нећу да се на ме тужи,
    Нећу да сам укоран.

Та једном ће мука минут',
Љепше ће ми сунце синут' -
    Проникнути среће цв'јет;
Љепши ће ми свићат' дани,
Са радошћу обасјани,
    Милији ће бит' ми св'јет.

Кад научим занат свети,
Срећа ће ми да долети
    Са чела ми отрт' зној;
Кад научим: од заната
Ето сребра, ето злата!
    Господар ћу бити свој!

Ох, како ће срцем тада
Да ми веља радост влада
    Кад мог труда видим плод!
Златном зраком пратиће ме
И у раду и у свему
    Вјечног неба благослов.

Немам злата, немам пара,
Нити поља, ни добара -
    Та прави сам сиротан.
Ал' радећи - све ћу стећи!
Све се ближе - срећи стиже,
    Све ће ведриј' бит' ми дан!

Шантићеве песме 1889.