Девојка несрећне руке
<poem>
Девојка је цвеће брала,
Па је плакала...
Питао њу кнежев сине,
Момче млађано:
»А што ти је срце, сејко,
Тако јађано?« —
»Руке сам Ти, драги брато,
Одве несретне:
Чим узберем цветак који —
Сместа увене;
Росица му чиста, мила,
Махом уса’не!
Ој, па како душа да ми
Тад не узда’не!«
То слушао кнежев сине,
Момче млађано;
Па запит’о плачну деву
Тајно, слађано:
»A коме би цвеће дала,
Душо милена?« —
»Теби, брато, јест, тако ми
Српског имена!«
»Хој, па онда немој плакат’
Тако немило:
Ја у теби цвеће видим
Мило, премило;
А срећне ћеш руке бити
Онда, бисеру,
Кад је пружиш на венчању
Нашем деверу«...

Девојка је речцу чула,
Слатку слађану:
Утешила са њом душу,
Јадну јађану...

У Бечу, 1868.
</poem>

 Извор 
Јован Грчић Миленко: Целокупна дела'', Библиотека српских писаца, Народна просвета, стр 102-103

Јован Грчић Миленко
Поезија