Ој, жељена
Владимир Васић 

Ој, жељена...

Ој, жељена жељо моја, 

Ал' далеко, плахо лећеш! 

Још су лака крила твоја, 

Уморит' се још, је л', нећеш?

Зачас прнеш Призрен-граду, 

Те целујеш места света 

Дивном оном рукосаду 

Слава српска где узцвета.

И походиш дворе беле, 

Пусте оне развалине, 

Што су с неба осмех свеле, 

Осмех Божји пун милине.

И обиђеш гроб Душана, 

Српској слави и слободи, 

Па се молиш оног дана, 

Душан други да се роди.

Косову се затим винеш, 

Кобној срећи српског сина, 

Те у њему поодминеш, 

Јер ту паде домовина.

Чујеш да из сваког места, 

Орошеног врелом крви, 

Збори : »Ево, и нас неста, 

За слободу бесмо први!«

Редом тражиш све јунаке, 

На гроб падаш, ох ! свакоме, 

Молиш Бога да све таке 

Рађа мајка роду твоме.

Збориш, жељо : »Косанчићу, 

Југ Богдане и Топлица, 

Царе Лазо, Страхинићу, 

Сви видели Божјег лица!«

А одатле прнеш јако 

Где о рају Мурат снева, 

Па покликнеш : »Тако, тако! 

То је рука Милошева!«

Ој, ватрена жељо моја, 

Ал' далеко, плахо лећеш, 

Још су лака крила твоја, 

Уморит' се скоро нећеш.

1861 год.

Напомена 

Објављено у књизи Песме, стр. 100-101

Извори 

 Владимир Васић: Целокупна дела, Библиотека српских писаца, Издавачко предузеће " Народна просвета, Београд, страна 30-31.

Владимир Васић