Бодин/45
ЧЕТВРТИ ЧИН

ПРВИ ПРИЗОР
Дворана у Папратни у Бодиновом двору.
Бодин} Јакинта, Теодорау Вукан, Степан.

БОДИН (скрстио руке и наслонио се лођи на стол.)
ТЕОДОРА:
Срећа лети по небесном зраку 
Као птиче са златнн криоци,
А време се за њом натурило 
Да је гутне к’о сладак залогај.
Она бежи док се не умори.
А кад даље не може да лети 
Онда гњурне из зрака на земљу 
Ил’ куд под кров ил’ коме у крило 
Да се спасе од свога крвника:
Сад се теби спустила у крило,
Пригрли је и држи је тврдо 
Јер ће прнут’ кад ти и не мислиш 
И одлетит’ небу под облаке,
Пак ћеш онда заман гледат’ за њом.
Редко када да се натраг врати.
ЈАКИТА:
Сладки друже, не дај се завестн!
БОДИН (узправи се, с уверењем): 
Небих био свога отца вредан 
Кад бих му се одреко престола 
Који крвљу свом снну прибави; 
Небих имао ни у гробу мира 
Да свом сину не сачувам круне 
Коју му је деда задобио!
ТЕОДОРА (узвишено): 
Тако снахо говорити мора 
Славно чедо славног родитеља!
ЈАКИНТА:
Лако ћеш се с краљем завадити 
Ал’ ко може за крај добар стати? 
Пак ако опет у тамницу дођеш 
Или ако... крвничка секира 
Ту поносну одсијече главу...
Јао, умирем кад само помислим...
Царе. друже, не дај се завести.
БОДИН (снажно):
Па нека ме и опет тамница 
Својим гнусним обузме мрацима,
Нек ми крвник својом грозном руком 
Са рамена царску скине главу: 
Учинићу што сам наумио,
Учинићу јер учинит’ морам.
ТЕОДОРА (Јакинти): 
Немој ломит’ свом соколу крила!
У твом добу ја сам друга била. 
Није било оне смеле мисли 
Коју нисам одма усвојила,
Није било висине у коју 
С мужем својим нисам узлетила: 
Често пута кад њега хтедоше 
Противности земље савладати, 
Ја.сам својим свежим поуздањем 
Нову снагу духу му давала 
Те је с мојих сваки пут недара 
Уздиз’о се више него прије.
И ти ваља то да будеш твоме,
Пак ће онда дом ти процветати.
ЈАКИНТА:
Али може и навек пропасти.
БОДИН:
Тако може, без тог пасти мора. 
Јошт ме гледе што сам ново лице, 
И што мисле да ћу опет с нова 
Разширити крила од пламена 
И дигнут’ се стари змај огњени,
Да ћу с нова загрмити светом 
Гром јошт јачи него што сам био. 
Ал’ кад виде да је змај остао 
У Азији у грчкој тамници 
А овамо гуштер доплазио,
Кад познаду да ми гром остаде 
У Балканским мрачним гудурама 
Неће више нико ни гледат’ ме, 
Бићу мртав јошт за жива тела. 
Сам ћу своју видити прашину 
И нагробну слушати ништину.
ВУКАН:
А за успех ја ти добар стојим. 
Слава земље у маглу се зави. 
Одтрже се Босна поносита,
А Расија тек се нашом зове, 
Драч се сили од дана до дана 
И нове нам грђе кује ланце.
Сав свет очи у тебе упире;
Од бугарског свак чека јунака. 
Да нам маглу са славе одбије 
Новим блиском земљу нам облије... 
Поврати јој стару величину.
И лепшу јој будућност утврди.
За оваком заставом веруј ми 
Сва ће земља полетити листом.
БОДИН:
Истина је, што Вукан говори.
И кад бих се одреко намере 
Имена бих тим се одрекао 
Које има сјати као сунце!
ЈАКИНТА:
Кад погледам горе у висину 
Висина ми мозак потријеса;
Кад погледам доле у дубљину 
Дубљина ми несвијест наводи.
Чинте дакле како вам је драго :
 (Извуче нож.)
Овај сваку одбиће несрећу.
БОДИН (Вукану): 
А ти шиљи другов’ма гласнике
Па што прије нека амо дођу.
  (Узме Јакинту за руку и оде на десно. 
 Теодора оде на лево, а Вукаи и Степан кроз среду.)

Бодин