Хајдуци/21
3.
 
МИЛЕТА, пређашњи
 
ИВАН: А, ево младожење! Срећно, харамбаша; ево ја ћу бити девер, Јездо кум, Живојин старојко, Петар кумовски момак; хвала Богу, има нас доста, и претећи ће. 
ПЕТАР: Харамбаша, је л' истина, да си ти омиловао Туркињу?
МИЛЕТА: Јесам. 
ПЕТАР: А зашто? 
МИЛЕТА: Хоћеш и теби да дајем рачуна? 
ПЕТАР: Онде где се о нашој срећи ради, ваља да нам даш. 
МИЛЕТА: Пушком, је ли? 
ПЕТАР: Можеш и то, ако ти је воља, но ти си нама веру задао да ћеш нас чувати; ал' тако се не чува. 
МИЛЕТА: Једну мање! 
ПЕТАР: Шта ће нама жена по шуми, да се сваки дан бојимо потере? Ми те молимо, харамбаша, да је отпустиш, зашт' неће бити добро. 
МИЛЕТА: Ти мене нећеш учити шта ћу ја да радим, ни сви који сте овде; а ја девојку отерати нећу. 
ПЕТАР: А оно ја ћу је отерати. 
МИЛЕТА: Ти си кадар њу отерати? 
ПЕТАР (показује пушку): Ова је кадра. 
МИЛЕТА: Петре, то ли ти мислиш? Стани да ти покажем! (Опали пиштољем и Петра рани). 
ЛУКА: Харамбаша, шта чиниш ти? Харамбаша, мислиш ли ти тако с нама? 
МИЛЕТА: Чујте, јунаци! Јесам ли ја на бој увек први иш'о а последњи се враћао? 
ЛУКА: Јеси. 
МИЛЕТА: Па шта се буните? 
НЕНАД: Ми не можемо ту девојку да трпимо. 
МИЛЕТА: Коме то удара у нос? 
НЕНАД: Свима; ево мал' не погину Петар за права Бога. 
МИЛЕТА: Петар је то заслужио. 
НЕНАД: Ако је Петар заслужио, то смо заслужили сви, који то исто желимо. Или да будемо хајдуци како ваља, или нас пусти да се истурчимо! 
МИЛЕТА: Ја заповедам. 
ХАЈДУЦИ: Ми те не слушамо. 
МИЛЕТА: Ја сам харамбаша. 
НЕНАД: Ми нисмо више твоји момци. (Пођу). 
МИЛЕТА: До тог је дошло? 
ХАЈДУЦИ: Не заслужујеш, да те поглавицом зовемо. 
ПЕТАР (који је привезао руку): Хајдете, браћо! Само нек' пође за нама, па ћу му овом руком гркљан ишчупати. 
МИЛЕТА: Јунаци, јесте ли задовољни, да с девојком раскрстим. 
НЕНАД: Откад ти ми то говоримо! 
МИЛЕТА: Добро дакле, до три дана неће је бити у Гаревици. Јесте ли задовољни? 
ЖИВОЈИН: Добро је, добро је, харамбаша; нек' иде беда од нас; мал' се не покрвисмо. 
ЈЕЗДИМИР: Јес' Бога ми, а за права Бога. 
ИВАН: У мал' што не би Петар печеница за свадбу. 
МИЛЕТА: Сад одлаз'те од мене. 
ИВАН: Еј, јадниче Перо, ти горе прође него Новак, кад се женио Грчићу Манојло. (Одлазе). 
МИЛЕТА: До тога је дошло да ми млађи заповедају? Но што ја хоћу, оно мора бити, па ма сви поцркали. (Отиде).

Хајдуци