Судбина једног разума/3
ПОЗОРИЈЕ 3. 

(ШАЉИВАЦ И ПРЕЂАШЊИ) 

ШАЉИВАЦ: Ко седи овде, момци? 
ИСАЈЛО: Г<осподин> доктор. 
ШАЉИВАЦ: Има ли код доктора готови рецепта, да ми дате један? 
ИСАЈЛО: Он није доктор за болеснике, него за философију. 
ШАЉИВАЦ: А, то је што друго. Како му је име? 
ИСАЈЛО: Ми не знамо. 
ШАЉИВАЦ: Дакле ви нисте код њега? 
ИСАЈЛО: Јесмо код њега послужитељи. 
МАНОЈЛО: Ја сам његов и слуга и ђак. 
ШАЉИВАЦ: То је добро! А шта си научио? 
МАНОЈЛО: Тек сам данас ступио у службу, но опет знам да је човек човеком само через разумну душу, да је душевна рана у неизмериме дубине крај свој спустила, и философија је тражи. 
ШАЉИВАЦ: Па мислите ли је наћи? 
МАНОЈЛО: А како ћемо је наћи, кад се дубина ни измерити не може, а камоли ископати? 
ШАЉИВАЦ: Ако ми добро платите, ја ћу вам показати један алат којим се земља може скроз пробушити. Па ћете моћи наћи и душевну рану. 
МАНОЈЛО: То ће доктор волити него све трифеље и дателе, зашто ми је више пута говорио, како се сирома разум бори за душевну рану. Сад могу и ја казати да ћемо отићи до 24. предјела неба. 
ШАЉИВАЦ: Гди је тај 24. предел неба? 
МАНОЈЛО: То само доктор зна. 
ШАЉИВАЦ: Је ли код куће, да ми растолкује? 
ИСАЈЛО: Није. Код куће му је само разум, а он је отишо у шетњу. 
ШАЉИВАЦ: И оставио код куће разум? 
ИСАЈЛО: Доктор често говори, да треба разум да седи код куће. И зато ми увек наручује, кад иде куд, да пазимо на њега 
МАНОЈЛО: И сад нам је то наручи. 
ШАЉИВАЦ: Па гди седи разум? 
ИСАЈЛО: Ено га, у соби. 
ШАЉИВАЦ: Децо, мени се чини, да ћете ви да страдате од доктора. Отоич сам видио једног ући кроз пенџер, мал’да није докторов разум украо. 
ИСАЈЛО (гледи у Манојла): Биће тај ђаво. 
ШАЉИВАЦ: Идите само погледајте, па ћете се уверити. 
ИСАЈЛО: Ајде, Манојло! (Оду у собу.) 
ШАЉИВАЦ: Или су ови врло прости, или је тај доктор луд. Човек има прилику сваки дан смејати се будалаштинама људским. (Приступи к вратма и смешећи се пази шта слуге раде.) Кукавци, како су се забунили! Али није ни чудо кад слуге траже газдину памет. 

Судбина једног разума