Кроз Вардарску клисуру
Кида се Вардар кроз суро камење;
часом се пропне ко̂ шинута гуја,
час опет сплине, смалакше му струја
и само дрхће ко̂ тајно грљење.

Обамре најзад, сав стишан и мали;
дубоке воде замишљено ћуте;
стоје јаблани и врбе погнуте
од мисли: куда то пролазе вали?

Пун иза кланца месец се помаља,
сребрн, с облаком дугим преко среде,
ко̂ змај са крил’ма раширеним сушти.

И чим се јави, сјури се и сваља
на вале страсно — и ко̂ бајке седе
бљескају, тону сребрне крљушти.

Извор 

 Петровић, Б. 1971. Српска књижевност у сто књига, књига 57: Песници 1. Нови Сад: Матица српска, Српска књижевна задруга. стр. 189.

Светислав Стефановић
Сонети