Тици у затвору
Алекса Шантић 

Верзија 1

Гледам тебе, тицо мала
    И скучене твоје дворе,
Па се питам: како ти је
    Без твог друга и без горе?

У тавноме сјену круга,
    Гдје се бол и туга слама,
Зар ти срце јоште живи
    Милим гласом у пјесмама?

Лахки полет твога крила
    Свезала је жица пуста;
Мјесто горе над главом ти
    Тврдих жица мрежа густа.

Изумрли слатки часи
    Кад се оно сунце роди,
Ти са гране поздрављаш га
    Слатком пјесмом у слободи.

А сад туде, у закутку,
    Међ' зидинам' мрачног двора,
Нити знадеш кад је вече
    Ни кад сунце буди зора.

Иста увијек тавна сјенка
    На жичани двор ти слијеће,
А ти пјесму милу пјеваш
    Кô да ј' срце пуно среће.

Ко ми може пјесму узет
    Што потиче из мог срца,
Са пламена мог огњишта,
    На ком надом врије крвца?!

Ко ми може пјесму узет
    Кад љубави извор текне,
По таласи мог извора
    Моја пјесма да зајекне?!

Ланац! Гвожђе! Ломно тијело
    Малаксаће у том бијесу,
Дух мој чили слободан је,
    Мисли моје слободне су.

Што год живи изумријеће:
    Неко с тугом, неко сладом;
Ја ћу с пјесмом на устима,
    А у срцу врелом надом.

Верзија 2

Тицо моја, тицо мала
    У затвору,
Зар ти срце, мало срце
    Јад не мори?

Зар те боли не сломише,
    Што те туди
Затворише, усамише
    Гр'јешни људи?

Зар ти јоште и у ропству
    Сија нада?
Зар је жица злокобница
    Не савлада?

Та зар ти је пјесма јача
    Од свих зала,
Те још и ту пјеват' можеш,
    Тицо мала?

"Та зар може љубав
    Затрт' која сила,
Љубав што се у горици
    Разавила?

Зар и пјесму може когод
    Да загуши,
Догод траје искре жара
    Још у дужи?

Зар ко може ишчупати
    Мирис цв'јету? -
Зар без нада може живит'
    Роб на св'јету?

Над и љубав пјесме моје
    Снажају ме, -
Богу лете, Бог их чује,
    Бог разум'је".

Шантићеве песме 1888.