Јаквинта/37
ЧИН IV
ПРОМЕНА I
У Цариграду, у двору великог војводе Кало Јована Кумана. Улазе ГРУБЕША и МРГУД.

ГРУБЕША: 
Ти мислиш да бих могао успети 
Ако с Грцима престо заузмем?
МРГУД: 
То је, без сумње, јошт једини пут!
Зар што јо поч'о старн Радослав 
Да све то сруше Бодиновићи?
Јаквинта уби краља законог 
А Доброслава робом начини:
Главаре српске љуто завади 
Бунећи краљи против Стевана.
Да тиме сину круну донесе.
ГРУБЕША: 
Можда ће Ђорђе боље владати,
Он није ваљда срца љезиног!
МРГУД:
О, краљевићу, и ти сумњаш јошт,
Да коров никад цвеће не рађа!
Зар он да зглади силне грехове 
Са мајком што их до сад почини?
ГРУБЕША: 
Кукавна земљо!
МРГУД: 
Спаси је, краљу!
ГРУБЕША: 
Ал' шта би рекли наши жупани,
Што мирно отет престо гледају.
МРГУД: 
Жупани ћуте, јер су немоћни 
Да силом мача њега сурвају.
ГРУБЕША: 
Они га штују.
МРГУД: 
Мрзе, Светлости
ГРУБЕША: 
Па кад бих силом на њих пошао.
Да их из земље српске изгоним.
Зар не бих и ја био отмичар?
МРГУД: 
Ти би спаситељ био народни!
(Улази дворник.)
ДВОРНИК: 
Главари српски амо дођоше 
Ишту да с вама зборе светлости. 
ГРУБЕША: 
Главари сриски? Нека улазе,
Срцу су моме гости премили,
У њима гледам вољу народа.
(Дворник оде.)
У напред знадем да су бегунци,
Ил’ изгнанци.

Јаквинта