Београд некад и сад/14
2. 

СТАНИЈА, ПРЕЂАШЊИ 
   

СТАНИЈА (за себе): Куку, сама с момком (узима јастук из кревета). 

ЉУБА: Ама немој то, мајка, ено канапе, па седи љуцки. 

СТАНИЈА: Ху! 

ЉУБА: Срамота је вући јастук из кревета пред страним. 

СТАНИЈА: То је срамота, а друго није? (Седне и стење.) 

ЉУБА: Шта ти је, мајка? 

СТАНИЈА: А, куку! 

ЉУБА: Ти нешто не можеш. 

СТАНИЈА (опет стење). 

ЉУБА (устане): Оћеш ли у другу собу, па да легнеш? 

СТАНИЈА: Нећу, нећу! 

ЉУБА: Ти си се од пута разболела. 

СТАНИЈА: Од јед, од чудо. 

ЉУБА: Ајде да ти наместим, па да легнеш. 

СТАНИЈА: Мани се, кјерко, да си ми по богу сестра. 

ЉУБА: Али кад ти је зло. 

СТАНИЈА: Није, није. 

ЉУБА (дође опет код астала Милану): Дакле оћемо ли опет читати? 

МИЛАН: Како је ваша воља. 

ЉУБА (лагано): Данас ћу вам написати једно љубовно писмо. 

МИЛАН (опет шако): Ја ћу га на мом срцу држати. 

ЉУБА: Зна ли Велимир да ме просите? 

МИЛАН: Нисам му јошт соопштио, докле не видим како ће отац моју поруку примити. 

ЉУБА: Ако што примјетим, јавићу вам у писму. 

МИЛАН: Ја се томе надам. 

СТАНИЈА: Еј, црна Љубо! 

ЉУБА: Мојој мајки није право што се тајно разговарамо. 

МИЛАН: Ја мислим да идем. Може се догодити да вам отац откуд дође, пак ћу се мало застидити. 

ЉУБА: Како је ваша воља. 

МИЛАН (јасно): Дакле научили сте доста. 

СТАНИЈА (за себе): Научила, тешко њојзи! 

МИЛАН (устаје): Сад ћу да идем. 

ЉУБА: Што не седите јошт? 

МИЛАН: Та доста сам седио. Ја се препоручујем. 

ЉУБА: Службеница. 

МИЛАН: Слуга сам, мајко. (Станија не одговара, Милан одлази.)
 
СТАНИЈА: Ох, Боже, што ме доведе на овај покор! 

ЉУБА: Али шта ти је, мајка? 

СТАНИЈА: Што ми је? Девојка седи сама с момче у соби. 

ЉУБА: Па шта је то зло? 

СТАНИЈА: Што је зло? Добро је, да се свет смеје. 

ЉУБА: Он ме учи. 

СТАНИЈА: Учи те безобразлук, да изгубиш стид. Сад си га најмила за слугу. 

ЉУБА: Какав слуга? 

СТАНИЈА: Што кријеш, те не говориш? Не л’ сам рече, кад пође: ја сам ваш слуга. О леп слуга, да се разговара сас девојку на уво, да не чује мајка. 

ЉУБА: Е мајка, то није слуга, него тако је обичај постао. Сад се више не каже: „Помози бог“, и „збогом“, него ,,слуга сам покоран“ и „службеница“. 

СТАНИЈА: Отпадници, нећете ни Бога да молите. Тако ће ви и помоћи, да пропаднете, и да изгорете. — Кјерко, ја не могу више овде. Што да видим, да се не једим. Ене, како сам ручала. 

ЉУБА: Сама си крива, мајка, што ниси јела. 

СТАНИЈА: Како ћу да јем, дала си ми неку чорбу, нит је слатка ни кисела; препесте ме горе, дадосте ми неке виле да се убодем. Ако узмем сас прсти, ти викаш „не ваља“; а Велимир, куку мајци, не једе ка човек, него сас леву руку. 

ЉУБА: Е, па таква је сад мода. 

СТАНИЈА: Убио ти гром ту несрекну моду! Да те мода учи да жмуриш на једно око, да не идеш сас ногама, и да не једеш с десну руку. 

ЉУБА: Видиш, нама није то тешко. 

СТАНИЈА: Зашто вас је чума све занела, те не видите што је љуцки, што не ваља. Девојка сама с момком! Куку мајци, да чују људи у мом вилајету, да те пљују! 

ЉУБА: Зато долазе људи из твог вилајета овамо, а ми тамо не идемо. 

СТАНИЈА: И не треба да дојдете. Што ћете тамо, да трујете свет, да донесете безобразлук. 

ЉУБА: Је л’ истина, мајка, да су те отимали, кад си била девојка? 

СТАНИЈА (мучи се да се не смеје): Што је било, то је и прошло. 

ЉУБА: Ама кажи ми, како се отима. 

СТАНИЈА: Тако сас безобразлук, ка ви што чините. 

ЉУБА: Да л’ се договори најпре девојка с момком, кад оће да је отме? 

СТАНИЈА: Прођи се, то се заборавило. 

ЉУБА: Ето видиш, отмице су се заборавиле, јер нису више у обичају. Тако ће се заборавити и што ми сад чинимо. 

СТАНИЈА: Што ви чините, не може да заборави Бог, ако ће људи и да забораве. Кумим те богом, девојка шурује сас момком, а мајка гледа. Што си шуровала? 

ЉУБА: Да ти кажем, мајка, кад си баш навалила. Питао ме је, оћу ли поћи за њега. 

СТАНИЈА: Што, што? 

ЉУБА: То ти је. 

СТАНИЈА: Па што си му рекла? 

ЉУБА: Ја сам одговорила да оћу. 

СТАНИЈА: Куку, кјерко, како си могла од срамоте! 

ЉУБА: Зар је срамота удавати се? 

СТАНИЈА: Ама то не иде тако. 

ЉУБА: Да како? 

СТАНИЈА: Мајка треба да обегенише девојку. 

ЉУБА: А кад нема мајку? 

СТАНИЈА: Родбина. 

ЉУБА: А момак? 

СТАНИЈА. Он је казао мајки, или роду, која му се допада. 

ЉУБА: Па онда? 

СТАНИЈА: Пријатељи се погађају, докле не угоде. 

ЉУБА: А девојка? 

СТАНИЈА: Она се стиди, ка што је за њу. Кад је питају, оће ли да пође, она каже, како њојни старији уреде. 

ЉУБА: Канда ће они с њим живити. 

СТАНИЈА: Е, моја кјерко, старији су паметнији, па знаду шта је за девојку; а она је млада, луда. 

ЉУБА: Али ако се родбини момак допадне, а њојзи не? 

СТАНИЈА: Девојка добро и не види момка, него кад је просе, она сагне главу, ка девојка, а не гледа у мушко, да га поједе. 

ЉУБА: Е, моја мајка, то су времена луда. 

СТАНИЈА: Дабогме, што је стидљиво, то је лудо, него што је безобразно, то је код вас лепо. Ајде, нека проси девојка момка. 

ЉУБА: И то може бити. 

СТАНИЈА: Што, што? 

ЉУБА: Дакако. Најпре је жена дворила мужа и не сме да седне кад он руча, а сад жена седи у горње чело. 

СТАНИЈА: И жена господар у кући? 

ЉУБА: Дакако. 

СТАНИЈА: Тешко и тој кући, где жена заповеда, а муж није ништа. 

ЉУБА: Муж је у кући муж, а жена је госпођа. 

СТАНИЈА: Ћути да те не чују људи, те да те не туже. 

ЉУБА: Зашто? 

СТАНИЈА: Ти знаш ко је госпођа. 

ЉУБА: Е, то је време прошло. Сад је свака госпођа, па макар била и мумџиница. 

СТАНИЈА (тресе главом): Пуст свет, покварен свет. Мора Бог да вас кара. 

ЉУБА: Зато што жена није ропкиња. 

СТАНИЈА: И ропкиња познаје свога господара, а ви немате ни Бога ни старијега. 

ЉУБА: Кад жена оће на бал, муж лепо мора, баш да му се и неће. 

СТАНИЈА: Па жена суди у кући? 

ЉУБА: Лепо. 

СТАНИЈА: Да ви бог да срећу, кјерко, али не верујем! 

Београд некад и сад