Кула заборава
Увек се сутон на запад разлива,
Ко̂ жута река у светлу румену,
Ко̂ златне косе и наговест жива
На земљу једну никад невиђену.

Ту, затворена пре хиљаду лета,
Уклета једна кнегињица спава,
Заборављена од целога света,
У старој, старој кули заборава.

У блиставоме сандуку од стакла,
Вечито мирна и спокојна снива;
Лепе јој очи никад није такла
Ничија усна, нит је душа жива

Видела икад бела недра њена
Под веловима од танкога ткива,
И неосетним као танка пена,
Под веловима у којим се скрива

Дисање њено. — Тек када заруди
Вечерње небо у топљену злату,
У људима се однекуда буди
Сећање на ту земљу непознату.

И безброј стаза у тај свет што воде
— Тако се чини — види се и пружа,
И тако ветри пред вечером ходе,
Пуни мириса и латица ружа.

И душе што су довек среће худе,
Све душе што су врисак бола чуле,
Вечито сетне чекају и жуде
Тишину мртву те далеке куле.

Извор 

 Петровић, Б. 1971. Српска књижевност у сто књига, књига 57: Песници 1. Нови Сад: Матица српска, Српска књижевна задруга. стр. 271-272.

Милош Видаковић