Пучина/3
III 

ВЛАДИМИР, ЈОВАНКА. 

ЈОВАНКА (Мазећи се): Обећај ми да ћеш данас доћи рано на ручак. 
ВЛАДИМИР: (Узимајући штап и шешир). Да, данас ти могу обећати, јер нећу ни ићи у канцеларију. Имам, као председник једне комисије, мало посла. Управо имам седницу, на којој треба само да потпишемо протокол прошле седнице. 
ЈОВАНКА: Па зашто онда журиш, кад нећеш у канцеларију; што не останеш још мало? 
ВЛАДИМИР: Не могу, посао. 
ЈОВАНКА: Ти си сувише ревностан; кад дође време за канцеларију, ти тако журиш, чисто бегаш од куће. Већ сам те жељна. 
ВЛАДИМИР: За Бога, Јованка, савесност није ревност. Најзад, ти знаш колико ми поверења поклања министар, па зар нисам и према њему дужан и обавезан? — Ја морам ревношћу да му покажем, колико сам вредан његова поверења. 
ЈОВАНКА: Па ипак .... 
ВЛАДИМИР: Говориш као дете... (пође). Ево ти обећавам да ћу журити; доћи ћу рано на ручак. (Рукује се). 
ЈОВАНКА: До виђења! (Испраћа га до врата). 

Пучина