Џандрљив муж/9
9. 

СВЕТОЗАР, ПРЕЂАШЊИ

СВЕТОЗАР: Помози вам Бог! 
СОФИЈА: Бог ти добро дао, Светозаре! Одкуд те среће? 
СВЕТОЗАР: Ето се и ја заканио мало. 
СОФИЈА: Седи. (Седну.) Шта ради мама? 
СВЕТО3АР: Фала богу, здрава је. Поздравила вас и она и Ката. 
СОФИЈА: Благодарим. Зашт не дођу, забога? 
СВЕТОЗАР: Е, знате женске работе: час ово, час оно, па не могу да стигну. 
СОФИЈА: А што тебе нема? 
СВЕТОЗАР: Та знате, кад је човек у служби. И сад не би дошао, да немам једну лепу поруку. 
СОФИЈА: Та бога ти? А шта ће то бити? 
СВЕТОЗАР: Ката навалила одавно, а и ја сам желио, да дамо један бал. 
СОФИЈА: Гле, гле! 
СВЕТОЗАР: Па сам дошао и вас позвати. 
МАКСИМ: За нас није бал. 
СВЕТОЗАР: Зашто? 
МАКСИМ: Послова, не знамо гди нам је глава. 
СВЕТОЗАР: Бар за љубов Лепосавину. 
МАКСИМ: Има она доста забаве код куће. 
СВЕТОЗАР: Али опет у друштву. 
МАКСИМ: Друштво није највећа срећа. 
СВЕТОЗАР: Та о срећи и ја не говорим. 
МАКСИМ: Друштво даје често повода да се човек каје. 
СВЕТОЗАР: Ја мислим, кад је код своји. 
МАКСИМ: Најбоље је чувати своју кућу. 
СВЕТОЗАР: Па баш нећемо имати срећу? 
СОФИЈА: Та доћи ћемо ми, доћи ћемо. 
МАКСИМ (неповољно): Гле јако! 
СОФИЈА: Макса се шали, а ти мислиш тако је. 
МАКСИМ: Ја немам кад шалити се. 
СОФИЈА: Оће ли бити многи? 
СВЕТОЗАР: Прилично. Већ Ката не зна шта ће. 
СОФИЈА: Е, девојка је, па јој се мили. 
МАКСИМ: Зар девојка нема друга посла? 
СОФИЈА: Њојзи је ово сад најмилије. А, Светозаре? 
СВЕТОЗАР: Тако је. 
МАКСИМ: Није она крива, него они што допуштају. 
СВЕТОЗАР: Да шта ће. Треба и они нама да учине што 
по вољи. 
МАКСИМ: Ајде, ајде, трошите новце. 
СВЕТОЗАР: Та нису ни ту иљаде. 
МАКСИМ: Ко не чува пару, неће умети ни иљаде сачувати. 
СОФИЈА: А већ ти опет — свакога да учиш. Нека ради како који оће. 
СВЕТОЗАР (Устане): Дакле, ми ћемо вас очекивати на бал. 
СОФИЈА: Ми ћемо узети слободу. 
МАКСИМ: Само ако се што не догоди. 
СОФИЈА: А, на сваки начин, на сваки начин. 
МАКСИМ: Нама би иначе било жао. 
СОФИЈА: Можете се зацело надати. 
СВЕТОЗАР: Дакле, ја се праштам. 
СОФИЈА: Збогом, Светозаре; поздрави код куће. 
СВЕТОЗАР: Оћу, благодарим. 
(Светозар одлази.) 
МАКСИМ: Ти си скот! 
СОФИЈА: Шта ти је сад? 
МАКСИМ: Да те стиснем за гушу, па да ти кажем шта ми је. Какав те бал снашао, горопадницо, какав бал? 
СОФИЈА: Код своји људи. 
МАКСИМ: Нећу ни код кога, разумеш ли? 
СОФИЈА: Бар ту нећеш трошити. 
МАКСИМ: Нећу, да шта ћу; аљине се неће прати; цветови се нећеју куповати? Кад сам ја јошт на бал ишао? За мене је бал! 
СОФИЈА: Па ти немој; ићи ћу ја са Лепосавом. 
МАКСИМ: И дете да ми квариш! 
СОФИЈА: Да су балови шкодљиви, не би и људи држали. 
МАКСИМ: Доста, ја нећу ићи. 
СОФИЈА: Како ти је воља. 
МАКСИМ: Али нећеш ни ти. 
СОФИЈА: Ја морам. 
МАКСИМ: Преко моје воље? 
СОФИЈА: Твоју вољу знам кад треба слушати, али овде немаш право. (Еј, браца Јевреме, сад да си ми!) 
МАКСИМ: И ти оћеш? 
СОФИЈА: На сваки начин. 
МАКСИМ (узме шташ): Оћеш? 
СОФИЈА: Штап је за скотове, а не за људе. 
МАКСИМ: Штап је за свакога, који не слуша. (Замане.) Оћеш ли? 
СОФИЈА (показује столицу): Питај ову. 
МАКСИМ: А шта значи то? 
СОФИЈА: Ето што значи: ако је дошло до тога, да се морамо тући, онда ћу ја искати од ње помоћи. 
МАКСИМ: Свог мужа столицом? 
СОФИЈА: Боже сахрани! Жена треба мужа да почитује; само не треба ни он да се заборавља. 
МАКСИМ: Али убио те Господ, тако да ти кажем; имаш ли, море, памети, да на бал идеш. 
СОФИЈА: Без памети људи и не иду на бал. 
МАКСИМ: Шта си ти? Јеси ли ти грофица или бароница? Не гледаш нашу сиротињу. 
СОФИЈА: Чујеш, Максо, ти имаш деце; морамо живити с људма. Да како мислиш девојку удати? 
МАКСИМ: С баловима да ју удам! 
СОФИЈА: Балови нису ни измишљени за егаве људе, него да се момци с девојкама упознају. Тако је у свету, па шта ћемо. 
МАКСИМ: И ја сам тебе на балу познао! 
СОФИЈА: Може бити да би боље било, да смо се пређе упознали. Но сад је излишно речи о том трошити. 

Џандрљив муж