Прелазно поколење
Господ је тако хтео да ме створи 
У земљи где се монотоно живи;
Промичу дани ни бољи ни гори,
И, сиви, клизе у недоглед сиви.

А сâм сам себи другу душу дао, 
И с њоме чежње и потребе нове, 
И док ме овде гњечи удес зао, 
У пределе ме друге душа зове.

И, шеталица, ја се вечно крећем 
Измећу света чезнућа и ствари: 
Један ме гони као крвник стари, 
А други кришом посипа ме цвећем.

А судбина ће зато да ме смрви, 
И осветничко време да ме згази, 
Јер сам ван њега, узавреле крви, 
И не корачам по утртој стази.

Јер бог је тако хтео да нас створи 
У доба кад се монотоно живи, 
Кад дани нису ни бољи ни гори 
А људи млаки, једноставни, сиви ...

Милан Ракић