Помрчина
I

Лежим у тами као клада, 
Не видим ништа, не знам ништа; 
Од свеколиког светског јада 
Не допире до мене ништа.

Напољу можда сунце греје, 
А можда киша сипа капи 
На мирна поља и на стреје, 
Ил' помрчина ко гроб зјапи,

Ја не знам. — Не знам шта је сада, 
Не питам шта ће сутра бити, 
Лежим у тами као клада, 
И живци су ми свега сити,

Удар у мени неће наћи 
Искру што таму обасјава; 
Као по тужној глухој даћи, 
У мојој души све сад спава.

И нигде једна успомена 
Да се ко призрак у њој јави, 
Ни једна некад драга жена, 
Ни једна рана што крвави, —

А помрчина мирно пада
На развејана пепелишта.
Лежим у тами као клада,
Не видим ништа, не знам ништа...

                   II

Покаткад моја мисо плане 
Као некада старих дана, 
Сетим се моје вечне ране, 
Негдашњих тежња и мегдана.

Како ми мисо беше свéжа 
И пркоснога пуна врења, 
Што ове захвата као мрежа 
И скамењене норме мења!

Како сам много обећаво, 
А колико сам мало дао, 
И, чекајући своје право, 
Дочеко општи удес зао!

Ах, крепки пркос где је сада 
Да презирањем живот шине, 
Где млада снага борбе рада, 
И бунтовништво спрам судбине?

И они страсни дуги часи, 
С незнане бољке кад се страда, 
Кад чиста суза око кваси 
Због непознатих тућих јада.

Тај племенити бол сад ћути, 
А живот све обвија тмином, 
Намеће свуд свој закон крути 
И помирење са судбином.

Ништа ме више сад не боде,
Све гледам туђим, мртвим оком,
И спавам, као тихе воде
У миру тамном и дубоком ...

                   III

И данас, да мени Господ рече: „Ево, 
Ја ти сада дајем силу и моћ, створи 
Свет нови и бољи о коме си пево, 
И отвори широм врата новој зори.

Нека, жудно среће, човечанство прене 
У чекању страсном. Буди права мати, 
Дижи, стварај, руши, ко да нема мене, 
И дај срећу коју ја не могох дати",

Ја бих тужна срца и погнута чела 
Реко болну тајну што ме давно коље: 
„Ја знам добро, Боже, мане твога дела, 
Но ништа не могу замислити боље."

Сипи помрчина као ситна киша 
И засипа ствари пред немарним оком, 
И, док ноћ постаје мртвија и тиша, 
Све спава у миру тамном и дубоком ...

Милан Ракић