Елегија (1885)
Војислав Илић 

Престаћу и ја скоро. И са мном, занавек можда,
Спомен љубави тајне зелена покриће трава
И вечни заборав с њоме. На моме спомену суром
     Истрвен натпис биће тад.
     Но ти, којој сам певô млад,
У тавној, јесенској ноћи, слушајућ познате звуке,
Хоћеш ли с тугом тада побожно склопити руке
За покој умрлог знанца? Хоћеш ли појмити тада
Нејасне речи моје, и терет љубавних јада,
     И тајни уздах мој?
О, знај да љубав моју ни вечност отела није,
Ни густа, зелена трава, што сунце нада мном крије,
     Ни хладни прекор твој.

18. април 1885.

Извори 

 ''Војислав Илић: Лирско песништво, страна 249, Вук Караџић, Београд.

Војислав Илић