ЂУЛИЋИ УВЕОЦИ XLIX
Лепо ли ми описујеш 
Оно дивно, силно море, 
Кад маина дланом меким 
Разглади му с чела боре. 

Па још ноћца кад заплави, 
Па затрепте звезде мило, — 
А теби се тако чини, 
Да се море с небом слило. 

Оно море, што кад рикне, 
Задршћу се даљни краји. — 
Та страхота даклем уме 
Да се стиша и затаји! 

Ко га гледа, не би рекô 
Кол’ко с’ у њем мртвих снова, 
Кол’ко с’ у њем изгубило 
Жеља, нада и бродова. 

Ох, причај ми, причај јоште — 
Груд се моја од тог шири, 
Даклем море, силно море, 
Тако уме да се смири!? 

Аој, Боже свемогући, 
Молим силу твоју јаку, 
Дај и мени — мојој души, 
Површину барем таку.      

 Јован Јовановић Змај: Одабрана дела, књига 1, страна 322-323 , Матица српска, Нови Сад.