Аца Грозница/V
И доиста, они се наместили. Заборавили где су и зашто су дошли, него точе, служе се и пију и наздрављају један другоме. И не изгледају 

више на лопове; смеше се доброћудно. Разговарају се и приповедају опет ситније доживљаје, опажања и искуства своја лоповска, а Гаја 

Провлак им се све више диви. Зариче се даће их надмашити, и њих, и Рожа Шандора, и нашег Максима из Парабућа, - па ће га, вели он, за 

живота, а и после смрти, певати шором паорске девојке ко и Максима. Па запева, опет тихо: 

Остала му пуста кућа 

еј, усред Парабућа! 

 - Та, јес' полудео? Та, све ће нас у стаман однети!... Та, через тебе ћемо погубити главе!... Ништа од тебе неће бити, синовче! -

шапуће Грозница. - Никад човек од тебе! 

 - Та бићу ја бољи од вас! - раздера се Гаја и отеже јаче:
 
Да сам газда ко што има газда, 

да сам газда, не би' никад спаво, 

већ би' ланац по ланац продаво, 

па би' банке фрајлама раздаво! 

 - Та јес' полудео? - ућуткују га и запушавају му уста, а он се отима. 

 - Та, запеваћу ја, ма ми шта било! - вели Гаја, па се тек изненада продера колико га грло доноси и настави: 

Крашћу вранце, - 

макар вуко ланце; 

бедевије, - 

ма допо робије...

Аца Грозница