Jovadin — Monsieur de Pourceaugnac/4
ŠENA ČETVRTA
DŽONO, MASKARILJO i JOVADIN
 
DŽONO: O! ko je ovo ovdi? koga ovo vidim? Koja je ovo za mene srećna namjera! Gosparu Jovadine, koliko sam radostan vidjet vas! Kako? dasi me ne poznate, što vidim? 
JOVADIN: Gosparu, ja vi sam dobra sluga. 
DŽONO: Može li bit da pet-šest godišta dana veće su vam se činili tako sasvijem zaboravit od .mene? i da ne poznate najdražega prijatelja svega plemena Jovadinovića? 
JOVADIN: Oprostite. (Maskarilju) Duše mi ne znadem ni ko je ni što je. 
DŽONO: Nije jednoga od Jovadinovića u Sarajevu koga ja ne poznam, počni od najstarijega do najmlađega. Sve što sam vremena onamo sto, sveđ sam s njima bio i imo sam čas za vidjet vas, mogu rijet, svaki dan. 
JOVADIN: To ste vi mene počastili, gospodaru. 
DŽONO: Tot me ne razaznavate ništa u obrazu? 
JOVADIN: Ej, poznavam. (Maskarilju) Ne poznavam, da ni je prosto. 
DŽONO: Tot se ne spomenivate da sam imo njekoliko puta sreću objedovat zajedno s vami? 
JOVADIN: Šta ne spominjam? (Maskarilju) Ja ne znadem o čemu ovo besjedi. 
DŽONO: Kako zovete u Sarajevu onega Turčina što ide obnoć na konju svud po ulicam s njekoliko još Turaka? 
JOVADIN: Aga janjičarski. 
DŽONO: È vero, u moje doba zvo se Mustaf-aga, i ono je bio skladan Turčin. Kako zovete u Sarajevu ono mjesto dje su butige i sveđ puno čeljadi? 
JOVADIN: Bezisten. 
DŽONO: Apunto, onuda sam s vami dosta puta bio za štogod kupit. Veramente se nahodi u onijem butigam česa hoćeš... vi se od ničesa ovega ne spomenivate? 
JOVADIN: Oprostite, opomenivam se. (Maskarilju) Vrag da me ponese ako ja išta znadem za sve ovo! 
MASKARILJO: Bude mnoštvo stvari koje nam izidu ovako s pameti. 
DŽONO: Da zagrlite me, molim vas, i ponovimo opeta naše staro prijateljstvo. 
MASKARILJO: Ovi vas nazbilj dobro hoće. 
DŽONO: Recite mi malo što ise čini od sve vaše rodbine? kako je vaš gospar... u, u, u... oni... koji je bio nazbilj skladan i pošten? 
JOVADIN: Moj brat čizmedžija? 
DŽONO: A, ha, džusto on. 
JOVADIN: Vrlo dobro, već je sad ostavio zanat, ter trguje sahtijanom i ulaha mnogo jaspri u vosak; nije sada jačega trgovca u svemu Sarajevu. 
DŽONO: To mi je jako drago čut od njega. Da oni koji je sveđ bio veseo i burloz? Oni... vaš gospar?... 
JOVADIN: Moj bratučed terzija? 
DŽONO: Apunto, što se čini od njega? 
JOVADIN: Vrlo zdravo mi, isveđ onako veseo i golem. 
DŽONO: Ne možete vjerovat od koje mi je to konsolacioni. Da gospar vaš dundo, oni...? 
JOVADIN: Već ne imadem strica. 
DŽONO: Zaisto iste imali u moje doba onega... 
JOVADIN: Ne imah ino već jednu strinu. 
DŽONO: Imate razlog. Dje earn i ja otišo? Htio sam rijet gospođu vašu tetku. Kako je, kako se podnosi? 
JOVADIN: Djeberdisala je, bit će joj po godine. 
DŽONO: Ah, jadne žene! Ono je bilo nazbilj dobro čeljade. 
JOVADIN: Borjami, omalo što mi ne ođe i sinovac terdžuman. 
DŽONO: Kape! to bi vam bila velika šteta. 
JOVADIN: Međer poznavate i njega? 
DŽONO: Ja poznam li ga? Jednoga djetića visoka i lijepo učinjena. 
JOVADIN: Ne od najvišijeh. 
DŽONO: Ne, ma lijepa stasa u svemu. 
JOVADIN: Zaer. 
DŽONO: Koji je vaš neput. 
JOVADIN: Jest. 
DŽONO: Sin vašega brata ali vaše sestre... 
JOVADIN: Tako. 
DŽONO: Terdžuman ondi od... Kako ono vi zovete? 
JOVADIN: Terdžuman ćehaja. 
DŽONO: A, ha, ćehaja apunto; veće vam ne poznam drugoga nikoga. 
JOVADIN: Borjami, prebroji mi vas odžak. 
MASKARILJO: On vas pozna kako se vi nijeste nigda nadali. 
JOVADIN: Što viđam, vi ste mnogo stanovali u Sarajevu. 
DŽONO: Cijela dva godišta. 
JOVADIN: Eman ste se namjerili onada kad mi se bratučed Ilija oženio? 
DŽONO: Jesam, i bio isam i ja dozvan na pir od prvijeh. 
JOVADIN: Bješe onada golema gozba. 
DŽONO: Jes, jaka zaisto. 
JOVADIN: Izjelo se i popilo, a ko zna što. 
DŽONO: Tega nije mankalo nikomu. 
JOVADIN: Vidje onda ko se sriječih s onom poganim ovdje iz Stoca? 
DŽONO: Česa ga nijesam vidio? 
JOVADIN: Ali ne nasrnu na meko; iznađe šta će glodat. 
DŽONO: O, o. 
JOVADIN: Uvali mi harsuz jednu pes; ali ga opravih s kolačom, da je nahodio još i dogodine. 
DŽONO: Nahodit će i danas, kad mu ja govorim. Del resto, ja neću da uzimljete drugovdje kuće, nego da se služite mojom. 
JOVADIN: Jok, da bih... 
DŽONO: Ali se rugate? Ja ne bih podnio poništa da jedan moj najdraži prijatelj otide dje drugovdje izvan moje kuće. 
JOVADIN: Andžaik bi bilo... 
DŽONO: Ne, ne; možete činit što vam drago, vi imate doć u mene. 
MASKARILJO: Pokli nazbilj hoće, ja bih vas svjetovo da mu pogodite. 
DŽONO: Dje vam je vaša roba? 
JOVADIN: Ostavih je na Pločam s jednijem mojijem momkom baš kod Lazareta dje se sjahah. 
DŽONO: Pošljimo koga da je donese. 
JOVADIN: Nije fajde; naredio mu sam da se ne kreće u nju dok ne dojdem ja mojom glavom, od straha da mi se koja ne dogodi. 
MASKARILJO: To iste se pametno domislili. 
JOVADIN: Ovdje u ovemu vilajetu trebuje da čoek otvori hiljadu oči. 
DŽONO: Kako se u najmanjoj stvari vidu čeljad svijesna! 
MASKARILJO: Poću i ja odpratit ovdi gospara, pak ću ga dovestit dje vi zapovijete. 
DŽONO: Tako najbolje; utoliko ću ja imat komoditat za naredit njeke bagatele koje su potrebnite, a vi, kad se vratite, ne imate drugo nego uljestit u ovu kuću ovdi koliko u vašu. 
MASKARILJO: Mi ćemo sad ončas bit s vami. 
DŽONO: Ja vas jedva prije čekam. 
JOVADIN: Do moje vjere, poznah se s ovijem jaranom bez da se igda nadah. 
MASKARILJO: Što je vidjet, čini mi se jako skladan. 
DŽONO (sam): Na vjeru, signor Jovadine, daćemo ti ih na svaku ruku. Sve je spravno i ne će se drugo nego zakucat.     
 

Jovadin