Празна колиба
Алекса Шантић 

У кадуљи густој прва зуји пчела,
Размиче се танка магла више села.

Свуд из раштрканих колиба дим плави
У небо се пење, да се јутру јави.

Само у пристранку, на домаку храма,
Иструхлога крова стоји кућа сама.

Из ње нема дима да избије страном;
Једно сухо стабло покрило је граном...

И док врхом титра рани пламен зоре,
И у пољу трепти злато жетве скоре,

Она само тако трухне, чами, преда,
Прислушкује, дршће, и у гробље гледа...

Шантићеве песме 1910.