Путник на одмору
Алекса Шантић 
Јовану Протићу
Одмори се! Овдје, гдје мирише смрека,
    Гдје се с небом љуба ова брда плава,
Постељу ти мирну нуди трава мека,
    А језеро модро близу тебе спава.

Пун априлски мјесец заронио до дна
    Па к'о златна круна блиста се у води,
Около у сјају трепте села плодна,
    И сан благи пада и ноћ тиха броди.

Нигдје душе! Само к'о да шапће неко.
    По свиленој ноћи то вјетар лепрша,
И глас будна ћука пролази далеко,
    Негдје близу села, са глухога крша.

Но, шта моју душу на молитву води?
    Ко је диже сада у вис неба плава?
Полусребрен облак што лагано броди,
    У прамењу меком што му чедо спава.

Под главом јој снопак мјесечевих зрака,
    Дуга јој се коса по облаку мрси;
На њу мјесец мотри и звијезда свака
    И пред њоме горски сагињу се врси.

И млад крупан јелен на обронку чека
    И лијепи поглед за облаком шаље,
Око њега трепти мјесечина мека,
    А сребрни прамен плови даље, даље.

То путује Љубав своме Завичају
    Далеко на Исток, што је тако воли,
Пред олтаром неба, чиста и у сјају,
    Да прислужи сунце и Богу се моли.

Шантићеве песме 1902.