Божић. XII И све село леже да у миру сања
Божић

XII.

И све село леже да у миру сања, 
Само двоје сирих клети удес гања; 
Крај огњишта ниска згурили се, ћуте, 
А очи им плаве хладне сузе муте.

Без оца, без мајке осамљени стоје, 
Нити чују вихар, нит’ се ноћи боје; 
Жив осмех и речца клони их се, бежи,
А верно огарче код ногу им лежи.

По живом угљевљу бео пухор пао,
А слабачак пламен давно ишчезао,
У димњаку уји, нит’ се више пуши — 
Готов, спреман стоји да га време руши.

Прозебли и гладни сиротани худи, 
Далеко од света, далеко од људи:
Да л’ ће чија рука да им зблажи сету — 
Ил’ су дела милости ишчезла на свету?

Напомене 

 Ова песма је први пут објављена у Жубори и Вихори, стр. 163

Извори 

 Милорад П. Шапчанин: Целокупна дела, Књига друга, страна 35-36. Библиотека српских писаца, Народна просвета.

Поезија Милорада Поповића Шапчанина
Милорад Поповић Шапчанин