Хај и похај!
И кроз очај светла искра
  Надања оживи,
Али гасне од поми̑сли:
  Та и ми смо криви.

Ај да си ми, српски роде,
  Мало у̏ђе среће
И твој би ми пелен
  Мирисо̑ ко цвеће;

Ал како ће само трње
  Да мириса даде!!
— Крајте га, српске руке,
  Неуморне, младе.

Хај много је патни народ
  Пошо̑ путем пра̑вим,
Ломећ’ трње с чврстом надом,
  Рукама крвавим.

Извор 
1898. Зора, лист за забаву, поуку и књижевност. Година трећа. стр. 1.

Јован Јовановић Змај