Светислав и Милева/21
9.

МИЛЕВА, ДОВЕДЕ ЈЕ ДАНИЦА, ПРЕЂАШЊИ 

БАЈАЗИТ: Милево, познајеш ли овога младића? 
МИЛЕВА: (ћути). 
БАЈАЗИТ: (у јарости). Говори! Познајеш ли га? 
МИЛЕВА: (клекне на колена). Опрости! Он је невин! 
БАЈАЗИТ: Је ли он с тобом био? — Ти ћутиш?! Погана веро, то ли је благодарност за моја благодејанија? Зато сам те тако љубио, твојој матери толику земљу уступио? — Османе: обоје да погину! Таки; сутра нек се изврши моја воља. 
СВЕТИСЛАВ: Извршуј нада мном, велики царе, ал поштеди ону, која је невина као сунце што нас греје. Нека погинем ја, само гнев твој од ње задржи. 
БАЈАЗИТ: Нека буде по твојој вољи! (Махне главом на Османа, који га прободе). 
МИЛЕВА: Ах! (Падне у несвест). 
ДАНИЦА: (се око ње забуни). 
БАЈАЗИТ: Очима гледај, скотски роде, предмет твоје љубови. Но и она мора награду да прими. Османе: сутра нека се жива пред очима целога народа спали! 
ОСМАН: Заповест мога цара биће извршена. 

Светислав и Милева