У славу Јовану Ђорђевићу
У славу Јовану Ђорђевићу

12. априла 1892.

Кажу књиге да је било време 
Кад је земља друговала с небом, К
ад су по њој богови ходили, 
Шетали се с кћерима земаљским, 
Љубили се уз свирку зефирску,
С песницима и са јунацима 
За боговским частили се столом: 
Кад попили вино и нектаре 
Са Олимпа бацили пехаре.

Али људе, као слабе људе, 
Распињала сила и охолост,
Па обесно из своје низине 
Навалише горе ка Олимпу; 
Завојштише у своме безумљу 
На божанску љубав и доброту.
А било је и лепих божића 
За кћерима царским што се бише 
И земаљског греха окусише.

Расрди се Јупитар громовник,
Из ока му засеваше муње;
А на уста загрмеше пуцњи; 
Затресе се Олимп и Јелада;
Сви богови, мали и велики, 
Престрављени оставише земљу, 
Одлетеше у своје висине;
За њима се небо запечати,
Само људи осташе на земљи; 
Потомци им, слабачки и мали, 
Једва памте да су боговали.

Заплака се земља остављена, 
Милост просећ’ у срдита Зевса: 
Дај ми једног бога од заклетве 
Да ми децу весели и храбри,
Да им живот пртити помаже,
Да казује небеске лепоте,
Омили им љубав и истину;
У срцима мученим, очајним 
Свети огањ кад се гаси, смири, 
Божанственим дахом да распири.

Громовници нису као људи; 
Њихова је љубав безгранична,
Али срдња краткога је века. — 
Небеса се благо отворише, 
Светлост сијну у доње низине; 
Замириса дахом од ружица; 
Поветарац пирну са висина 
(К’о плашт божји да је зашуштао) 
А за њим се, по зрацима стрмим, 
Окружена надземаљским блеском, 
Спусти доле богиња Талија.

Та Талија, и мила и лепа,
Са чаробном палицом у руци, 
Честитима мила другарица,
Неумитна охолом и пустом,
Строг судија греху и злочину, 
Потпорница слабу и нејаку, 
Очајником дуга од надања, 
Огледало ругоби лукавства ...
Та Талија, као брижна мати,
Зађе прхлим светом путовати.

И народи сретоше божанску, 
Слушаху је и слављаху свуда; 
Дигоше јој светле жртвенике 
И храмове велике и мале.
Из Мисира дође у Јеладу,
Из Јеладе упути се Риму,
А из Рима у све стране света.
А једнога дана блаженога 
Та божица, о мој српски роде,
И теби је дошла у походе.

Српски народ богат врлинама,
У њега је честитих јунака, 
Мученика и многотрпника, 
Гостопримства, па и побратимства, 
И песама слављених у свету;
Ал’ не траж’те ви у њега блага 
Згомиланог од сребра и злата — 
Кућаник је, али богат није... 
Богињу је лепо дочекао,
Прихватио и подворио је,
Ал’ не може подићи јој храма
За њезину узвишену службу: 
Сваки оглед у повоју дрема 
Кад избраног поборника нема.

И божица пође по Србима 
Тражит’ себи вредна апостола; 
Не тражи га међу виђенима,
Не тражи га међу слављенима... 
Српски језик нађе апостола 
У незнану сеоцу Тршићу,
А слобода српска поборнике 
У Тополи и селу Такову. 
(Назарети места су избрана 
Да одгаје вође родовима).
И Талија српска спустила се 
У малени и незнани дворац 
Ученога, скромнога Јована.

Добри Јован од младости ране 
Учио се књизи и мудрости;
Отац Филип од малених пчела,
Он од оца учио се труду, 
Непрекидно раду и подвигу 
Што у миру невиђено, скромно, 
Троши дневи и несане ноћи.
У Матици Српској вредна пчела, 
Што јој дахну новога живота;
У школи је Песталоци други 
Без таштине и без охолости; 
Омладини питоми саветник,
А дечици отац и господин:
Знање му је зрно бисерово,
А реч злато што га опточава:
Не у граду, што је на врх гори,
Он се доле на подножју бори.

На књизи је наш Јован придремо,
Око њега тишина је мирна,
Мајка му се у снов’ма привиђа 
Он је гледа па се осмејкује...
Ал’ гле чуда! та то није она;
Кроз њезине благе, миле црте 
Блесак нове слике просијава,
К’о богиња најлепших облика 
У јелинском миту што још живи... 
Јован гледа, гледа па се диви.

„Не плаши се, мој Јоване драги;
У мом путу ка теби сам дошла;
Међ’ Срб’ма сам гошћа, придошлица, 
И, ходећи од града до града,
Живим трудним путничким животом, 
К’о пастирка која сваког дана 
Своје стадо другој страни гони. 
Међ’ Србима хоћу себи станка 
И храмове што ће мени служит, 
Апостол си мојега посланства!
Ја ти дајем и силе и жара,
Нико теби одолети неће!...
Што отвори затворена срца,
Што поджиже утуљене огње,
Што уклања с пута каменове... 
Устај, пођи!... Заставу понеси! 
Што ти дајем јесте горка чаша,
Ал’, Јоване, победа је наша”.

Уста Јован, изабраник нови,
Поклич даде, на све стране Српства: 
Српски роде, дижи позориште!
Дај сведоџбу да си народ и ти,
Што у боју мачевима бије 
А у миру знањем и умењем!
Из мајушне семке бор се диже,
Чун је отац морским галијама, 
Сложне мишце град су непобедни, 
Крепка воља пут је успесима:
Онај само зреле плоде бере 
Кој’ у самог себе има вере!

Поклич паде све на родна срца; 
Одзив стиже од послушне браће. 
Јован скупи прве уметнике 
Још нејаке и непоучене,
Али здраве и моћне и вољне,
Да слушају савет и поуку;
Сами собом, у самима себи,
Да израде уметничке створе 
Што ће красит’ српску позорницу, 
Пронети јој славу по народу; 
Књижевници, новинари, ђаци
Потекоше ка глуми и драми, 
Све живахно, веселога лица — 
Тако поста српска позорница!

Кад сокол’ма порастоше крила, 
Оро-Јован доведе их Срб’ма 
У Београд, чело Шумадије,
А витешки кнеже Михаило 
Мило јато примио очински; 
Једног дана усхићен, узвикну: 
„Хвала много на вашему труду. 
Театор ћу вама сазидати,
Њиме ћете бити задовољни”. 
Кнез погибе, али мис’о оста, 
Она сазда ову позорницу:
У њој стално Талија пребива,
О још бољим временима снива.

Има доста ругоба у свету,
Ал’ највећа: бити незахвалан. 
Тешко оном, тешко и народу 
Који себе не велича претком 
Што му светло утираше пута! 
Ми, захвални, честитом Јовану, 
Нашем оцу, нашем првом вођи, 
Из здружених срдаца шаљемо 
Нашу љубав, наше поштовање,
И молитву топлу небесноме 
Да још дуго бди над радовима
Талијина нараштаја млада — 
Род ужива свога рукосада.

Напомене 

 Ова песма је први пут објављена у Позориште, 1892, бр. 16. Јавор, 1892, бр.17

Извори 

 Милорад П. Шапчанин: Целокупна дела, Књига друга, страна 74-81. Библиотека српских писаца, Народна просвета.

Поезија Милорада Поповића Шапчанина
Милорад Поповић Шапчанин