Радост пламљећа
Мило Јововић 

Пролеће је дивно; оно из сна прене
Љубичицу плаву, мирисно цвеће –
Зеленијем лишћем гору заођене,
И у живот бајни природу окреће.

Са пјесмицом милом славујева гласа,
У тишини ноћној разл'јеже се гора,
И чује се шапут сребрни таласа
Што пјенуше рубом тиханога мора.

Скакутају јанци, игра им је, мила –
Несташни лептири по цветови шећу,
Вредну пчелу носе неуморна крила,
Да покупи сласти по шареном цвету.

Све под небом што је, у крилу природе
Нови живот прима – из санка се буди,
И тебе ће једном, мили српски роде,
Прамаљетна зора сјајна да заруди.

Па и ти се радуј сјају прамаљећа,
И кр'јепи се надом на будућност славну,
У којој се блиста србинова срећа,
У којој он гледа своју славу давну.

Бар, Мило Јововић, „Голуб“, број 7., у Сомбору, 15. априла 1910. стр. 103.
Јововићеве пјесме 1910.