Мејрима/37
ПОЈАВА IX
Мејрима. Осман ушав стаје

ОСМАН: 
Истина је, о Алина кћери,
Што о теби свијет казиваше,
Лијепа си кан’ урија с неба! —
Ну камо ти руменило с лица?
Што су тако уснице ти модре?
Или жалиш за другама својим,
Ил’ тугујеш за очиним домом?
У моме ћеш очин заборавит’,
И нових ћеш другарица наћи, 
Цареваћеш, Мејримо, у моме.
Моја ће те остарјела мајка 
Облачити сваки дан у свилу,
У кадифу и у сухо злато;
А ја лицем пазићу те боље 
Но зеницу у очима својим.
(Сједа до ње.)
МЕЈРИМА:
Мучи, беже, нав’јек умукнуо!
Остави ме мало још на миру.
ОСМАН: 
Чудно збориш! Чему тако дрхтиш? 
Превијаш се? Рука ти је мразна!
(Устаје.)
Гле! Мараму златом и бисером 
Извезену ту под ноге баци!
О Мејримо, шта ти је забога?
МЕЈРИМА: 
Дављаше ме, па је пусту бацих;
А у гробу и шта би ми бисер?
ОСМАН: 
Ја не могу да те разумијем! 
МЕЈРИМА: 
ОХ! Свој први и посљедњи санак 
Твоја млада заснуће у гробу.
ОСМАН: 
Шалиш ли се, ил' при себи н’јеси? 
МЕЈРИМА: 
Шала, беже, али страшна шала... 
(Протеже се на постељи.)
Ах! Не могу више да се држим.
ОСМАН: 
Валах! Нешто страшно разабирам!
 Чује се више пушака, она диже главу.) 
МЕЈРИМА: 
Ко то пуца?
ОСМАН: 
Свати се веселе.
МЕЈРИМА: 
Чуј! Весеља оно није вика.
ОСМАН: 
Бог и душа!
(Скочи на ноге.)
МЕЈРИМА (одупире се на руку): 
Слушај, слушај, слушај, 
Стотинама осипљу се пушке!
Турци вичу кан’ да у бој иду!
ОСМАН (трчећи к вратима): 
Да нијесу напали хајдуци? 
МЕЈРИМА: 
Ах, хајдуци! Живан, Живан, Живан!
ГЛАС СПОЉА: 
Осман беже, не уснуо, ђе си?
Усгај брже да невјесту браниш.
ОСМАН: 
Не плаши се, расгјераћемо их:
Да нијеси макла се одавдје.  
(Отиде.)

Референце 

Мејрима