Свезнање Ђ
Ђ 

Ђ, ђ 1) 6. слово ћирилице (у црксл. ђерва); đ, dј
(»ђе«), 8. слово латинице. 2) звучно предњонепчани
африкат.

ЂАВАТ, важан превој (1 179 м) у Ј. Србији, на план.
пречаги између Преспанске Котлине и Пелагоније;
преко њега иде пут из Битоља у Охрид, некада 1
од најважнијих балк. путева (Драч-Охрид-Битољ-Солун;
ст. Via Egnatia).

ЂАВО (грч.: диаболос = опадач, клеветник), сотона
(јевр.: сатана), оваплоћење зла: отпадник и противник
божји и непријатељ људи; по библ. схватању,
анђео који отпао од бога; по нар. веровањима Јж.
Сл. и др. народа, ђ. се јавља и као самостално божанство
зла насупрот богу, претставнику добра
(дуализам); с претставама о ђ. у нар. веровању спојене
многе преставе о злим демонима и дивовима
(изванредна снага. али и глупост итд.); ђ. може да
се промеће у вука, пса, човека и др.; његово име не
ваља ни поменути.

ЂАВОЉА ОСТРВА (Iles du Diable), 3 о. и. од Фрц.
Гујане (Ј. Амер.) на којима се држе фрц. кажњеници.

ЂАЈА 1) Иван д-р (• 1884.), биолог, проф. унив. у
Београду, 1. проф. посебно осн. катедре за фзл.; дао
многе научне радове о телесној топлоти, биоенергетици,
ферментима и др. 2) Јован (1846.-1928.), проф.,
политичар и новинар; 1 од осн. радикалне странке
и мин.; каријеру завршио као посланик у Софији;
писао хладно, логички и веома исправно, али само
кратке новин. чланке; одличан његов превод Манцонијевих
Вереника.

ЂАКОВА БУНА, избила јануара 1825. у Азањи против
кн. Милоша, под вођством Милоја Поповића,
званог Ђака, из села Кусатка, прво писара, затим трговца;
угушио је Тома Вучић Перишић; Поповић
ухваћен и убијен.

ЂАКОВИЋ Исаија († 1708.), митрополит карловачки;
с патријархом Арсенијем III водио сеобу Срба
у Уг. и преговоре о аустр. властима за добивање
привилегија срп. народу; наследио патријарха Арсенија,
али умро неколико месеци после тога у Бечу,
под сумњивим околностима; био 1 од интелектуалних
вођа целог срп. покрета 1690.-1708.

ЂАКОВИЦА, варош и среско место (13 700 ст.) у
Метохији (Зетска Бан.); постала у почетку 17. в.; у
последње време тур. владавине у њој владала вел
арб. анархија. Ђаковачки Хас, обл. з. од Метохије,
између р. Ереника, Белога Дрима и арб. границе;
гл. место Ђаковица.

ЂАКОВО, варош и среско место (7 099 ст.) на граници
Посавине
и доње Подравине 
(Савска Бан.); седиште
кат. биск.; кат. богословија;
величанствена
црк. св. Петра, 
коју подигао 
(1866.-1882.) 
→
Штросмајер.
Ђаковштина,
веома плодан
крај око Ђ. у
Слав.; поред
домаћег стан.
доста насељених
Немаца,
Чеха и Мађара.

[Illustration]

ЂАКОМЕТИ
Паоло (Giacometti, 
1817.-1882.), ит. драматичар; дела: Грађанска
смрт, Марија Антоанета, Песник и балерина, Четири
жене у кући и др.

ЂАКОН (грч.: слуга), најнижи степен свешт. чина,
не може сам вршити богослужење, већ само помаже
свешт.; у прва хришћ. времена, апостоли, заузети
проповедањем, изабрала су 7 ђ.: Стеван, Филип,
Прохор, Никанор, Тимон, Пармен и Николај. Ђаконик,
соба покрај олтара у којој се чувају предмети
потребни за богослужење, названа тако што
се ђакони брину о чувању. Ђакониса, у хришћ.
црк. службенице посвећене за помагање при црк.
обредима код жена (крштења); укинуте у 11. в.

ЂАЛИЧЕ, план. (2 484 м) у Арб., у обл. Љуме, код
састава Црног и Белог Дрима.

ЂАЛСКИ Ксавер Шандор (Бабић Љубо, 1854.-1935.),
књиж.; рођен у загорској племићкој
породици; име Ш. Ђ. узео
по деду с мајчине стране; загребачки
вел. жупан (1917.), истицао
се у политици од 1903. као
присталица сх. јединства, а напустио
је од 1920.; најбољи хрв.
романсијер, реалист, али с осетном
примесом идеализма и вел.
нац. осетљивошћу; једини недостатак
његових списа крут стил
и језик који нема правилности
ни правог нар. духа; иначе, по
својим концепцијама, Ђ. био
дубљи, културнији и са ширим
погледом него и један хрв. писац из његовог и
претходног доба; његове многе приповетке из загорског
живота, постале под утицајем Тургењева,
имале заслуженог успеха; у њима било лепих
запажања, присног саосећања, ум. разраде и пуно
новине; нису све једнаке вредности, али ниједна
није без ње; доцније се дао на писање романа,
најбољи му Освит, роман из доба стварања
илирског покрета, који. има полета, снаге и занимљивости;
поред њега значајни и: Јанко Бериславић,
Радмиловић и За материнску ријеч, у којима 
дао своју пуну меру.

[Illustration]

ЂАМОЊИЋ Бернардо (Zamagna, 1735.-1820.), најзначајнији
дубр. нлат. песник; превео с грч. на лат.
Одисеју, све Хезиодове песме и др.

ЂАУРИ → Каури.

ЂАЧКЕ ДРУЖИНЕ, јављају се међу срп. ђацима
по Аустр. и Мађ., по угледу на нем. Burschenschaften;
израз су нац. романтизма и жеље да омладина
игра извесну улогу у јавном и књиж. животу; карактер
ђ. д. спочетка више књижеван, али увек има
и извесних нац. тенденција; 1. омладински круг за
који се зна био 20-тих год. 19. в. у Грацу, а припадали
му, међу др., Љ. Гај, Д. Деметар, М. Балтић и
Б. Петрановић; сегединско друштво из 1835. носило
карактеристичан назив Младо једињење; веома
важни кругови се образовали у Пожуну око Љ.
Штура и Пешти око чувеног панслависта Јана Колара;
у њима се васпитали, поред осталих, Ј. Штросмајер,
Светозар Милетић и Гај; та омладина дала
потстрека и др. срединама и постала веома активна,
нарочито у покрету 1848.; после обнове уставног живота
у Аустр. од 1860.-1870., наишао нови нараштај
омладине, чији претставници у књиж. били романтичари
(Змај, Ђ. Јакшић, П. Костић и др.), а у
полит. потпуни либерали; покрет водили Светозар
Милетић и Владимир Јовановић; гл. носиоци Срби
из Војводине; 1866. створили организацију Уједињене
омладине срп., која брзо дошла у сукоб с режимом
кн. Михаила у Србији; тај покрет сузбила
најпре социјалистичка активност Светозара Марковића
и његове групе, а смртни му удар задали неуспех 
б.-х. устанка и ратова од 1875.-1878., и закључ-*
File: 0365.png---\kuzmanm\Rasic\--------------------------------------
ци берлинског конгреса; ђ. д., с претежно књиж.-дебатерским 
карактером, одржавале се од 30-тих год.
готово у свима гмн. срединама; у Београду била
чувена дружина Нада (1. мушка гмн.), а у Бечу
Зора, у коју улазили сви Срби академичари; нека
од тих друштава издавала и своје листове, литографисане,
писане руком и штампане; од таквих листова
најпознатији београдско Побратимство, орган
друштва тог имена са Вел. школе, и бечка Зора;
почетком 20. в. ђ. д. почињу да стичу заверенички
карактер; стварала се организација нац. студената,
који су хтели да се свим средствима боре за
уједињење свих Јсл.; таква друштва била веома
активна у Б. и X.; организовали их В. Гаћиновић
и Д. Митриновић, а из њих изишли Г. Принцип, Т.
Грабеж и др. атентатори и завереници против Франца
Фердинанда; та организација, која се раширила
по свима јсл. земљама, била угушена од аустр. власти
тек пошто избио свет. рат 1914.

ЂЕВЂЕЛИЈА, варошица (5 000 ст.) у Ј. Србији, на
д. страни Вардара; погранична жел. станица на прузи
Београд-Солун; у околини многи трагови насеља
из преист. доба и ранијих ист. епоха; развила се у
2. пол. 19. в. од незнатног села у вези с развитком.
гајења свилене бубе; вел. извоз чаура: сем тога гајење
памука, винограда и воћа; у околини сумпоровита
Негорачка Бања и више минер. извора.

ЂЕМ (тур.), металан део узде, који се коњу ставља
у уста; једноставан, а не преломљен, као што је случај
код трензле.

ЂЕНАРЂЕНТУ, највиша. пл. на о. Сардинији
(1 835 м).

ЂЕНЕЛИ Бонавентура (Genelli, 1798.-1868.), нем. цртач
и сликар класичар из групе назаренаца; познат
као илустратор Омира, Дантеа и фантастичних
сцена.

ЂЕНЕРАЛ → генерал.

ЂЕНОВА, гл. град (608 000 ст.) пров. Лигурије и пристаниште
на Ђеновском Зал. Лигурског М. (сз. Ит.);
ст. град, многе палате, јако утврђење, катедрала
(1307.-12.), унив. (1773.), в. трг. шк. и гак. за бродоградњу,
звездара; инд. бродова, машина, свиле итд.;
добро уређено пристаниште за прекоморску и обалску
пловидбу, ратно пристаниште, жел. раскрсница;
веома жива трг. Ђеновска конференција (10/4.-19./5.
1922.), сазвана енгл. иницијативом, имала задатак да
изнађе решење евр. екон. кризе; биле заступљене 32
државе; због супротности мишљења резултат јој био
незнатан; није пристала на претресање полит. питања
и разоружања; донела неколико теориских
одлука о екон. проблемима и решила да др. конференција
проучи питање реконструкције Рус.

ЂЕНОВИЋ, село у Боки (срез Котор), знатно поморско
вој. место с многим установама ратне морнарице.

ЂЕНТИЛЕ 1) Ђовани (Gentile, • 1875.), ит. филозоф;
поред Крочеа, гл. заступник модерног ит. идеализма;
дела: Акт мишљења као чисти акт, Реформа
хегелијанске дијалектике, Систем логике као теорија
сазнања. 2) Ђ. да Фабриано (око 1370.-1427.), ит.
сликар; 1 од зачетника ренесансног сликарства, али
везан за средњев. традицију.

ЂЕРАМ (тур.), врста бунара, веома карактеристичан
за Панонску Низију и суседне обл.; вода се
вади помоћу једноставне направе: већи суд за црпање
учвршћен дугом мотком или ланцем за дебљу
мотку, добро учвршћену за вертикално укопан
стуб; клин служи као осовина, а на краћи, дебљи
крај мотке још се стави какав терет.

ЂЕРДАН (тур.), огрлица; накит који се носи око
врата; низови сребрног или зл. новца или зрна бисера.
стакла и сл.

ЂЕРДАП, пробојница Дунава кроз Ј. Карпате,
између Панонског и Понтиског Басена, највећа пробојница
у Евр. (дуга око 130 км), састављена од 4
клисуре (Голубачка Кл., Госпођин Вир, Казан и
Сипска Кл.), растављене љупковском, доњомилановачком 
и оршавском котлином; клисурске стране
највише у Госпођином Виру (260-300 м, местимице
до 500 м); у Казану Дунав најужи (150-170 м) и најдубљи 
(20-53 м), а најнепогоднији за пловидбу у
Сипској Клисури, због остењака и стеновитих преграда 
у кориту; на странама пробојнице терасе из
терцијара и дилувијума из доба њеног стварања.

[Illustration]

ЂЕРДЕК (тур.), ложница, брачна соба, прва брачна
ноћ; свођење младенаца у ђ. 1 од гл. момената на
свадби у многим нашим крајевима.

ЂЕРЂЕЛЕЗ Алија, гл. јунак нар. поезије јсл. муслимана; 
ставља се у 15. в., уз Змај-Огњеног Вука;
његово подручје делатности било цело Подунавље
од Будима до Смедерева и Босна; мисли се да је то
јунак Али-бег, 1. управник смедеревског санџака.

ЂЕРЖИНСКИ Феликс (1877.-1926.), рус. револуционар; 
до фебруарске револуције (1917.) често затваран 
и прогањан; после револуције истакао се, као
члан Централног комитета бољшевичке странке,
радом на реорганизацији саобраћаја у СССР и индустрализацији 
земље; познат и са свирепости које
починио као претседник Чеке.

ЂЕРЗОН Јохан (Dzierzon, 1811.-1906.), пољ. свешт.,
чувен пчелар; објавио своја запажања о → партеногенези 
код пчела; 1 од твораца пчеларења с покретним 
саћем, тј. рационалног пчеларства; по њему 
се сви типови кошница с покретним саћем, које
се отварају са стране, називају ђерзонке.

ЂЕРМАН, Герман, у сев. Буг. и у си. Србији демон
од ког зависи киша; једног дана у току апр. или
маја (у неким крајевима редовно 25./5.) врача се за
кишу: направе Ђ., лутку од земље, или узму метлу 
од неке трудне жене, и оките крпама, па је
опреме као правог мртваца и плачу над њом; сутрадан 
је опоју и сахране у раку или баце у р.

ЂЕРМАН ПЛАНИНА, сз. од Криве Паланке (Вардарска 
Бан.), висока 1547 м.

ЂЕТИЊА, р. у Србији, л. притока Зап. Мораве;
дуга 63 км; извире испод пл. Таре, улива се испод
Овчарско-Кабларске Клисуре.

ЂЕЧЕРМА → јечерма.

ЂИЈА-ЛОНГ, цар Анама и Коншиншине (1802.-1820.),
присталица Фрц. и савезник Луја XVIII.

ЂИКИЋ Осман (1879.-1912.), песник и јавни радник;
родио се и умро у Мостару; међу
првим мусл. прихватио срп. нац.
идеју и живо радио за њу; спочетка 
се бавио књиж. и певао
углавном лирске песме; од 1906.
сарађивао у мусл. опозиционим
листовима у Сарајеву и Мостару, 
а 1910. покренуо свој лист
Самоуправу; присталица демократске 
идеје и нац. борбености;
гл. секретар култ. друштва Гајрета
(1909.-1912.), чији орган истог
имена претворио у породични
мусл. забавни лист.

[Illustration]

ЂИНЂИБЕР → исиот.

ЂИНЂУВА (тур.), прост накит од јевтиних разнобојних 
стаклених зрна; носе га сеоске девојке и деца.

ЂИНЂУВАК → дивља проја.

ЂИНОКАСТРО, варош у Арб. → Аргирокастро.

ЂИПША → Дивша.

ЂИРАЛДИ Ћинцио (1504.-1573.), ит. драматичар, приповедач 
и песник; нарочито му позната трагедија
Орбека; најобимније дело Екатомити, збирка од 100
новела, из којих Шекспир узео грађу за, Отела.

ЂОБЕРТИ Винченцо (Gioberti, 1801.-1852.), ит. филозоф 
и државник; својим ист. списима много допринео 
уједињењу Ит.

ЂОВИНЕЦА (ит.), фашистичка химна.

ЂОВО Паоло (Giovo, 1483.-1552.), ит. историчар; оставио 
дело Historiae sui temporis.

ЂОГАТ, коњ беле боје (→ белац).

ЂОЈА Флавије, ит. морепловац из 14. в.; усавршио
компас.

ЂОКИЋ Душан (• 1869.), б. судија и адв.; превео
с фрц.: Евгенија Гранде од Балзака, Манон Леско
од А. Превоа, Картузијански манастир од Стендала,
Богородична црква у Паризу од В. Ига, Госпођа
Бовари од Флобера, Тартарен Тарасконац п Приче
из мог млина од А. Додеа. Жил Блаз од Лесажа итд.

ЂОКОНДА → Мона Лиза.

ЂОЛИТИ Ђовани (Giolitti, 1842.-1928.), ит. државник
и вођ либералне странке, више пута мин. и претседник 
владе; веома утицајан у предратној Ит., присталица 
тројног савеза, мада 1914. одбио да ступи
у рат против Антанте; склопио с Југосл. уговор у
Рапалу (1920.); написао Успомене из мог живота.

ЂОМЕЛИ Николо (Giomelli, 1714.-1774.), ит. композитор 
напуљске шк., директор конзерваторијума у 
File: 0366.png---\kuzmanm\Rasic\--------------------------------------
Вен., папски капелмајстор у Риму; компоновао:
опере, ораторијуме, мисе, хорове, Мизерере и др.

ЂОН, доњи део обуће израђен од дебеле ђонске
коже, гуме итд, Ђонска кожа, уштављене тешке
говеђе коже.

ЂОРДАНО 1) Бруно → Бруно Ђ. 2) Лука (1632.-1705.),
ит. сликар, радио у Напуљу и Риму вел. декоративне
композиције у барокном стилу. 3) Умберто
(• 1867.), ит. композитор опера, које се одликују
мелодијом и инструментацијом; гл. дела: Мартин,
Андре Шеније, Регина Дијац, Федора, Мадам
Сан-Жен и др.

ЂОРЂЕ 1) св., кападокиски кнез, умро мученичком
смрћу* за владе Диоклецијана (303.). 2) Кратовац
св., срп. кујунџија из Кратова, ког Турци
присиљавали у Софији да пређе на ислам; кад у
томе нису успели, спалили га на ломачи (10./2.
1515.); проглашен за светитеља као Георгије Нови.
3) Сколарије, виз. хуманист из 15. в. и цариградски
патријарх; противио се свим предлозима за унију
са кат. црк. 4) Трапезунтски (1396.-1486.), виз. хуманист;
после пада Цариграда живео и умро у Ит.;
превео на лат. Аристотелову Реторику.

ЂОРЂЕ, зетски краљ из 1. половине 12. в., син Бодинов;
у 2. делу владе подигао углед Зете; збачен
помоћу грч. војске и одведен у Цариград у ропство.

ЂОРЂЕ (Максим) Бранковић, срп. деспот и архиеп.
(1486.-1516.), син слепог деспота Стевана II, наследио
у Срему деспотско звање од свог брата од стрица,
Змаја деспота Вука; уживао вел. поверење мађ.
краља Матије Корвина, који му дао за жену арагонску
принцезу Изабелу, рођаку своје жене; разочаран
у животу, одрекао се власти и замонашио
1499.; после отишао у Влашку, где се истакао као
организатор рум. прав. црк. и мудар посредник; ту
постао и митрополит 1508.; вратио се поново у Срем,
где с мајком Ангелином подигао ман. Крушедол, у
којем умро (18./1. 1516.); срп. црк. прогласила га за
светитеља.

ЂОРЂЕ, Бугарска: 1) Тертер → Георги Тертер.
Енглеска: Ђ. I-V → Цорџ. Грчка: Ђ. I, грч. краљ
(1861.-1913.), син данског краља; приликом његовог
ступања на престо Енгл. уступила Грч. Јонска 
O., која бечки конгрес ставио под њену заштиту;
водио 3 рата с Турцима (1878., 1897. и 1912.)
и 1 са Бугарима (1913.); у току тих ратова Грч. добила
Тесалију, о. Крит, ј. Македонију и ј. Тракију.
2) Ђ. II, грч. краљ (1922.-1924.), дошао на престо после
абдикације овог оца Константина; морао да
напусти земљу крајем 1923.; враћен на престо крајем
1935.

ЂОРЂЕВИЋ 1) Андра (1854.-1914.), политичар; од
1884. проф. на Вел. школи, на којој предавао римско,
а затим грађ. право; припадао напредњачкој
странци; први пут изабран за посланика 1893.; био
3 пута мин.; правде (1894.) и просвете (1894. и 1897.);
као мин. просвете хтео да смањи број гмн. а да повећа
број стручних шк.; био цењен и као правник.
2) Влада Р. (• 1869.), композитор, проф., фолклорист;
највећу делатност показао у обл. сакупљања, бележења
и хармонизовања нар. песама; компоновао и
оригиналне композиције, као и литургију за м. и
мешовит хор, песме за глас и клавир; написао
Школу за виолину и Општу теорију муз. 3) Владан
д-р (1844.-1930.), лекар и политичар,
1. хирург у Србији; био веома
активан члан романтичарске
срп. омладине и 1 од њених
најревноснијих писаца; 1872. основао 
Срп. лекарско друштво, а
1876. био међу покретачима срп.
Црвеног крета; за време ратова
1876.-1878. био на челу вој. санитета;
1884.-1885. претседник београдске
оп.; 1887. постао мин.
просвете и ушао у политику;
бивао посланик у Атини и Цариграду;
од 1897.-1900. претседник
владе; његов режим, уствари режим краља
Милана, добио назив »владановштина« и окарактерисан
као личан и диктаторски; после веридбе
краља Александра с Драгом Машин, прешао у опозицију
и остао у емиграцији; сигурно најплоднији
срп. писац; у младости писао драме, путописе, приче
и романе, на што се вратио и пред крај живота
(Цар Душан, Голгота); осим стручних ствари (Историја
срп. вој. санитета), писао као успомене савр.
ист. о срп.-тур. и срп.-буг. рату, о свом посланиковању
(Србија и Грч., Србија и Тур.), о слому династије
Обреновића; почео 1927. објављивати овоје
Успомене, од којих изишла 1 књ.; у последње време
бавио се много ист. Црне Горе у 18. и 19. в. и 
објавио о том више списа; као историчар тенденциозан 
и непоуздан. 4) Властимир (• 1899.), инж
агр., стручњак за биљну производњу; гл. дела:
Поука о гајењу уљаних усева; сарадник Свезнања. 
5) Ђорђе (• 1863.), ген. и вој. писац; учествовао
у рату 1885.; командовао Краљ. гардом
1901.-1903., а у рату 1914.-1918. арм. коњицом, срп.
трупама у Афр. и коњ. див.; гл. дела; О даљном
јахању, Улога 4. пеш. пука, Успомене из
срп.-буг. рата. 6) Ђорђе д-р (1885.-1935.), проф. мед.
фак. у Београду, научни радник и писац стручних
расправа из венерологије и дерматологије. 7) Живојин
д-р (• 1874.), зоолог, проф. унив. у Београду и
осн. савр. метода зоол. испитивања код нас; многобројни
радови о фауни Србије и Балк., паразитске
протозое и др. 8) Јован (1826.-1900.), проф. и књиж.;
значајан просветни и полит. радник у Војводини; у
Н. Саду основао 1. стално срп. нар. позориште;
1868. постао 1. управник и драматург Нар. поз. у
Београду; писао чланке и студије о поз. и преводио
поз. комаде са нем. и мађ.; дао оригиналан, некад
хваљен, драмски рад Маркова сабља; написао неколико
ист. биографија и 1898. издао Општу историју;
његова песма Боже правде узета за срп. нар.
химну, а данас њом почиње и завршава и јсл.
химна. 9) Пера (1855.-1902.), филолог; проф., држ.
саветник и сенатор; написао неколико цењених
расправа о језику (о пад. без предлога, о реду речи),
малу догматичарску и шаблонску Теорију књиж., 
која дуго служила као шк. уџбеник; уз Љ. Стојановића
био гл. издавач Вукових списа. 10) Петар
д-р (• 1874.), проф. бот. на Пољопр. фак. београдског
унив.; гл. дела: Armillaria mellea, Бактериоза слав. 
храстова, Болест брестова у слав. шумама, Анат.
грађа дрвета итд. 11) Тихомир д-р (• 1868.), етнолог,
проф. унив. у Београду, објавио различиту архивску
грађу, издавао и уређивао 1899.-1903. часопис
Караџић; гл. дела: Цигани у Србији, Македонија. 
Из Србије кн. Милоша, Наш народни живот, Медицинске
прилике за време 1. владе кн. Милоша.

ЂОРЂИЋ (Ђурђевић) 1) Игњат (1675.-1735.), крштено
име Никола, последњи изданак свог рода, најпре
члан исусовачког после бенедиктинског реда,
учен теолог, историчар и 1 од најбољих дубровачких
песника; писао љубавне, шаљиве, побожне и
епске песме (гл. побожни спев Уздаси Мандалијене
покорнице), превео цео псалтир, написао Живот
св. Бенедикта; од ист. својих описа објавио само
1 расправу о ап. Павлу и биографије старијих
дубровачких књиж. 2) Павао, Дубровчанин; у и.
Буг. дигао устанак (1595.), помаган од ердељског
кн. Баторија и влашког господара Михаила Ветеза;
био потучен и заробљен. 3) Стијепо, дубровачки
песник крајем 16. и почетком 17. в.; чувен му шаљиви
љубавни монолог деде Дервиша, који у дубр.
књиж. имао вел. успех. 4) Шишко († 1503.), песник
и теол. писац; песме на лат., ит. и сх. ј.

ЂОРЂОНЕ (Giorgione, око 1478.-1510.), ит. сликар,
ученик Белинијев, 1 од зачетника колористичке шк.
у вен. сликарству; израдио мало слика, али се оне
броје међу најдрагоценије у свету; гл. дела: Концерт
у пољу, Три филозофа, Венера, Бура.

ЂОРИЋ Никола д-р (1859.-1913.), лекар и песник; писао
песме и драме, спремао вел. епопеју Косово, у
хексаметрима, од које објављен посебно само 1. део.

ЂОТО ди Бондоне (Giotto, 1266. или 1276.-1337.), ит.
сликар; радио у Фиренци, Риму, Падови, Асизију;
његове композиције (већином у фреско-тхн.) рел.
карактера, пуне средњев. мистицизма и виз. традиције,
али се скоро на свима виде покушаји да се
прилике третирају као волумен и сместе у тродимензионални
простор, по чему је Ђ. 1 од претходника
ренесансног сликарства.

ЂУБРЕЊЕ, уношење у земљиште хранљивих материја,
одн. материја које побољшавају исхрану биљака; 
од елемената неопходних за биљке, земљиште
најчешће оскудева у азоту, фосфору и калијуму,
које му онда треба додавати ђ.; према дејству
на култ. биљке и земљишта, средства за ђ. се деле
на 3 групе: основна (стајско ђубре, компост или
мешанац, зелено ђ., људске фекалије), која садрже
све хранљиве састојке за биљке и чије дејство траје
више год. (у земљишту се ствара фонд за будуће
жетве), а утичу повољно и на само земљиште; допунска,
куповна, која садрже азот, фосфор или калијум
(појединачно или у комбинацији), хране биљку
али немају повољног утицаја на земљиште и не
стварају у њему фонд, а искоришћавају се у 1 год.;
индиректна (креч, лапор, гипс), која не садрже
хранљиве састојке, али утичу посредно на њихову
активацију у земљишту, као и на физ. и бактериол.
особине земљишта; најважније и најзначајније у
пољопр. стајско ђубриво, јер садржи све потребне
хранљиве састојке (приближан хем. састав полузгорелог
с. ђ.: 75% воде, 0,5% азота, 0,25% фосфора и
0,6% калијума); најбогатија у хранљивим састојцима
топла ђ. (овчје и коњско), а хладна (говеђе
и свињско) сиромашнија; с. ђ. необично повољно
утиче на само земљиште; да би било доброг квалитета
мора да лежи па непробојном тлу (бетону 
File: 0367.png---\Jan\Rasic\------------------------------------------
или др.), да је заклоњено од сунца и ветрова,
да је влажно и збијено; стога је најбоље подизати
нарочито ђубриште; у дну ђубришта скупља се у
нарочитој јами осока, којом се залива периодично
стоком угажено ђубриво; она садржи азот и калијум,
док се фосфор налази претежно у чврстим изметима;
с. ђ. може се сачувати од сувишног прегоревања
сумпорном киселином, гипсом и др.; трајање
његова дејства зависи од земљишта (на подзолу
3, на чернозему 8-20 год.); за 1 ха треба 200-600
и више товара; чим се извезе на њиву, треба га
одмах растурити и заорати, јер се иначе губи азот
испаравањем амонијака; ако то није могућно, треба
га сложити у збијену вел. гомилу (најбоље ако
се још и земљом покрије). Зелено ђубрење, заоравање
нарочито засејаних биљака са вел. примесом
зелене масе, да би се земљиште обогатило органском
материјом и азотом; кад се у ту сврху засејавају
легуминозе (лупина, серадела), поступак се
зове сидерација; њом се може заменити стајско ђубриво,
али за успех потребно влажно лето; може се
обавити у пролеће и после жетве. Вештачка ђубрива
се деле на азотна (чилска и норв. шалитра,
амонијум сулфат, калцијум цијанамид и карбамид,
који су допунска ђ.), фосфорна (суперфосфат,
дупли суперфосфат, преципитат, Томасово брашно,
волтерофосфат, ренанија-ф. и сирови ф. -- осим
прва два, остали се више приближују основном ђ.),
азотно фосфорна (пергуано, пергуано-суперфосфат,
разна др. гуана, коштано брашно, суперфосфат-коштано
брашно и амонијум суперфосфат) и калијумова
(камнит и др. сирове калијумове соли,
40% К-со и пепео -- све допунска ђ.). Нарочитим
правилником Мст. пољопр. 1931. регулисан код нас
састав вешт. ђ. при увозу и у промету. Ради уштеде
у времену и раду примењује се мешање вешт.
и др. ђ. по овим правилима: 1) кречна ђ. (креч,
Томасово брашно, к.-цијанамид, кречна шалитра,
ренанија-фосфат) не смеју да се мешају с амонијачним
(стајско ђ., амон.-сулфат и др.), суперфосфатима,
преципитатом, коштаним брашном, брашном
од крви, рогова и др.; 2) чилска шалитра може се
мешати са сваким вешт. али не са стајским ђ.;
3) к.-цијанамид се меша са ч. шалитром, кречом,
Томасовим брашном, а не сме с амонијачним ђ.,
влажним К-солима и суперфосфатом; 4) коштано
брашно не сме да се меша с гипсом, кречом, кречном
шалитром, к.-цијанамидом, Том. брашном и
ренанија-фосфатом; 5) суперфосфат не сме да се
меша са Том. брашном, к.-цијанамидом и др. кречним
ђ.; 6) Томасово брашно с К-солима се скамени
за 2-3 дана; 7) К-соли могу се мешати са овима ђ.,
али се често брзо скамене, нарочито с кречним и
магнезијалним ђ. (каинит); да се то не деси, додаје
се 2-3% прашка од тресета; 8) стајско ђ. не сме да
се меша е кречним ђ., к.-цијанамидом, Том. брашном
и кречном шалитром. Приликом употребе
вешт. ђ. треба водити добро рачуна о његовој фзл.
реакцији, с обзиром на реакцију самог земљишта
(јер се нпр. приликом употребе неутралног ђ. може
створити кисела или алкална реакција).

ЂУКИЋ 1) Аврам (1844.-1906.), ген. и историчар; бавио
се ист. Орба у Војводини, нарочито прошлошћу
шајкаша. 2) Бранко (• 1899.), лирски песник, збирка:
Четврти јахач Апокалипсе. 3) Душан (• 1899.), лирски
песник и драмски писац: Стихије, Између неба
и земље. 4) Трифун (• 1889.), лирски песник; збирке:
Овенчани сан, Ка висинама, Писма с неба; препевао
Прешерна.

ЂУЛИНАЦ Павле → Јулинац П.

ЂУЛИО РОМАНО (Giulio, Пипи де Ђануци, 1492.-1546.),
ит. сликар и архитект; Рафаелов ученик и сарадник;
по његовом нацрту израдио чувену Константинову
битку; саградио палату Ђичапорчи и
вилу Мадама у Риму, више палата у Мантови и
украсио сликама и др.

ЂУМБИР (Zingiber officinale, фам. Zingiberaceae),
дуговечна зељаста биљка, стан. тропске Аз., где се
одавна и навелико гаји; зигоморфан цвет има само
1 фертилан прашник; подземно стабло се употребљава
као зачин, за прављење ликера, као лековито
средство.

ЂУМРУК → царина.

ЂУНИЈА (тур.), водене теразије.

ЂУНИС, село у Србији близу Мораве, сз. од Алексинца;
ту била 1876. гл. срп. одбранбена линија,
коју су Турци пробили 17./10. 1876. и присилили
Србе да траже примирје.

ЂУР (Györ), варош (51 000 ст.) и жупаниско место у
Мађ., на ушћу Рабе у Дунав; у нашим нар. песмама
Јанок; у Ђ. било доста Срба. Развијена инд.
вагона, жел. материјала, аутомобила, уља, алкохола,
коже, вуне итд.; важна жел. раскрсница.

ЂУРАЂ 1) Бранковић, срп. деспот (1427.-1456.), син
Вука → Бранковића и Маре, кћери кн. Лазара, рођен
1357.; учествовао с ујаком Стеваном Лазаревићем у
бици код Ангоре (1402.) као тур. васал и после Бајазитовог
пораза дошао с њим у Цариград, где био
затворен услед противљења Стевановом противтур.
плану; спасао се из ропства и напао на Стевана,
али био потучен; касније се измирио са Стеваном,
који му оставио престо; Турци нису признали Ђ.
за срп. владара, већ га напали, одузели му Ниш,
Крушевац и Голубац и наметнули му плаћање данка
и обавезу да их помаже војском; Ђ. стога покушао
да се приближи мађ. краљу Сигмунду и вратио
му Београд и Мачву, а престоницу пренео у
Смедерево (1430.), које подигао и утврдио; док Сигмунд
био жив, Турци га више нису нападали; после
његове смрти Мурат II поново напао Србију
(1439.) и заузео је заједно са Смедеревом; Ђ. онда
покушао да настави борбу из још неосвојене Зете,
па кад у том није успео, наговорио мађ. краља Владислава
на рат с Тур. и добио сегединским миром
(1444.) све изгубљене земље; у осталим ратовима
краља Владислава и Јанка Хуњадија против Турака
није хтео да узима учешћа, већ се трудио да
одржава добре односе с Турцима; при крају владе
на њега ипак напао Мехмед II Освајач и одузео му
земље на Ј од Зап. Мораве. 2) Црнојевић → Црнојевићи.

ЂУРАЂ Дубровчанин (Georgius Ragusaeus, 1579.-1622.),
филозоф и математичар, проф. флз. на унив.
у Падови; гл. дело Математичка писма.

ЂУРАШЕВИЋИ, потомци Ђураша Илића, зетског
властелина из 1. пол. 14. в., преци зетске династије
Црнојевића, која се јавља у 15. в.; 1 од родоначелника
Црнојевића зове се по претку Ђурашин.

ЂУРЂЕВАЈКА, на Косову венчана кошуља од ланеног
платна, везена срменом жицом и украшена
кићанкама.

ЂУРЂЕВАК, ђурђица (Convallaria maialis, фам. Liliaceae),
пролећна, дугогод. зељаста,
шумска биљка с подземним стаблом;
има 2 овална листа и цветно стабло
с неколико звонастих белих цветова
веома пријатна мириса; расте у
Ев., Аз. и С. Амер.; гаји се као
украсна; садржи гликозиде конвалатоксин,
конваларамин и конваларин;
у ст. мед. се употребљавао код
разних живчаних болести, главобоље
и крвављења, а споља код реуматизма,
отока, чирева; новија мед.
нашла да регулише срчане ударе,
утиче на мокрење и плућна обољења,
а код старијих лица још и против
несанице, гушења и нервозе.

[Illustration]

ЂУРЂЕВАЦ, варошица и среско
место (6 600 ст.) у Подравини (Савска
Бан.); парни млин, стругара,
циглана; остаци ст. града; у близини рудник угља.

ЂУРЂЕВДАН, празник (23./4. по ст.); особито се празнује 
код Сл. и балк. народа уз многе обичаје и
веровања, који претстављају ритуал неког прехришћ.
празника пролећа; на Ђ. се први пут једе
млеко, коље јагње и једе месо (жртва); тог дана се
врше љубавне чини и → дивинација, разне магиске
радње које треба да осигурају здравље и напредак
људи и стоке (купање пре сунца, ваљање по трави,
љуљање, употреба лековитог биља); од врачања најважнија 
она око стоке: рђави људи и жене, по нар.
веровању, у ноћи уочи Ђ. одузимају млеко и плодност 
стоци; већина обичаја и радња обавља се пре
сунца.

[Illustration: ]

ЂУРЂЕВИ СТУПОВИ 1) запустели ман. св. Ђорђа 
у Расу,
код Н. Пазара; 
осн. га
Немања, нешто
пре 1168.,
а обновио
Краљ Драгутин, 
који је
ту сахрањен.
Црква од
1689. у рушевинама, 
данас 
ресторирана; 
имала
основу једнобродне, 
засведене
базилике с кубетом 
које изнутра било 
елиптичног 
облика
и припрату
с 2 куле (столп, ступ; отуда и име Ђ. С.); У црк.
остаци нашег најстаријег сликарства; међу фреска-*
File: 0368.png---\Stefan\Rasic\---------------------------------------
ма истиче се
лик св. Ђорђа
на коњу.
2) ман. код
Берана, чију
црк., посвећену
св.
Ђорђу, подигао
Немањин
синовац
Првослав и
при којој
св. Сава осн.
епископију;
црк. једнобродна,
засведена 
базилика с кубетом; зидана од камена.
(→ сл.).

[Illustration]

ЂУРЂЕВИЋ 1) Бартоломеј (Georgievits, Gyurgievits,
пре 1510.-1566.), Хрват из Уг., заробљен у бици код
Мохача (1526.); кад се ослободио ропства (1535.) путовао
по Евр., писао књ. о Тур. и тражио од евр.
владара да поведу заједнички рат противу Тур. 2)
Бернард (†1687.), дубровачки историчар; гл. дело
Прилози за ист. дубровачке црк.

ЂУРЂЕВО (Giurgiu), град (21 000 ст.) у Рум. на Дунаву,
насупрот Рушчуку у Буг.; значајно пристаниште;
извоз нафте; млин и дрв. инд., фабр. шећера.

ЂУРЂЕНОВАЦ. вел. село (преко 2 000 ст.) у Слав.
9 км. сз. од Нашица; инд. дрвета и танина.

ЂУРЂИЈАНСКА, савезна држава (70 094 км², 2 924 600
ст.) у Транскавказији (СССР); стан. Ђурђијанци и
Руси; гл. град Тифлис; у ср. в. била под Виз., Арабљанима
и Татарима; доцније осн. неколико самосталних
државица; 1799, подељена између Рус. и
Тур., а од 1829. сва под Рус; 1918. самостална, а
1922. увучена у састав СССР. Ђурђијанци, Грузијанци
(нар. име Картвели), ст.-кавкаски (јафетитски)
народ у ј. Кавказији; 1,8 мил.; гл. племена: Картвели
у ужем смислу, Каки, Ингилои, Пшави, Хевзури,
Имери, Аџари, Гури, Џаваши; по вери прав., кат.
и мусл.; баве се земљр., сточарством, повртарством
и виноградарством; братственичка организација и
задруге у распадању. Ђурђијански Језик, спада у
групу кавкаских (јафетитских) језика, најважнији ј.
на Кавказу, чији књиж. споменици датирају већ из
7. и 8. в.; у 12. и 13. в. доба цветања ђ. песништва
и душевног живота; у 18. и 19. в. развија се нова
ђ. књиж. под утицајем Рус. и зап. Евр.

ЂУРИЋ 1) Димитрије (1838.-1893.), ген.. у рату 1876.
интендант, 1877.-1878. нач. штаба Шумадиског корпуса,
1885. гл. интендант; 2 пута мин. вој. и управник
Вој. акад.; као мин. вој. предузео утврђивање
границе према Буг. (1889.); штампао: Основи тактике
три рода војске, Тактика вел. тела; после смрти му
штампана Стратегија (по предавањима), 2) Драгиша
д-р (• 1871.), проф. унив. у Београду, претставник флз.
позитивизма; гл. дела: Проблем објекта и субјекта,
Филозофија феномена сад, Филозофија историје филозофије.
3) Драгиша д-р (1858.-1924.), статистичар, 1.
директор Држ. статистике у Југосл. 4) Љубомир
(•1894.), мајор, шеф вплов. метеоролошке службе у
Земуну; сарађивао на стручним часописима; гл. дело:
Метеорологија; за Свезнање обрадио метеорологију.
5) Марија (• 1879., псеудоним Загорка), књиж.;
пише приповетке, фељтоне, романе из загреб. прошлости
за широку публику: Гричка вештица, Тајна
крвавог моста, Републиканци, Гордана; драма:
Евица Гупчева. 6) Милан (1844.-1917.), свешт. и политичар; 
прип. рад. странци и био члан њеног гл. одбора;
изабран 1. пут за нар. посл. 1878.; после
ивањданског* атентата 1899. ухапшен и осуђен на
20 год. робије; после женидбе краља Александра
Обреновића, 1900., помилован. 7) Миленко (• 1894.),
сликар и графичар; ради највише иконе и гравире;
нарочито му познати дрворези, а од икона: Св. Сава,
Ћирил и Методије. 8) Милош (• 1892.). књиж.
и филозоф-етичар; бави се нарочито грч. флз.; плодан
научни радник; гл. дела: Видовданска етика,
Смрт мајке Југовића, Флз. панхуманизма, Мит о
сунчевој сестри и др. 9) Никола (• 1866.), приповедач,
драмски писац, нац. и антиалкохол. пропагатор;
гл. дела: Мали приповедач, Мирисни цвјетићи,
Радиша Павловић (приповетке); Све за љубав
науке, Омер и Мерима, Имотски кадија, Војвода
Дојчин, Мртвацима прете (драме).

ЂУРКОВИЋ 1) Димитрије (1793.-1843.), сликар, радио
по Срему иконостасе, у друштву са Ђ. Бакаловићем;
сам сликао ћивот кн. Лазара у Врднику.
2) Павле († 1830.), веома плодан портретист и иконограф;
израдио портрете кн. Милоша, кнегиње Љубице,
Лукијана Мушицког, Вука Караџића и др., а
иконостасе у црк. у Вршцу, Белој Цркви и др.

ЂУСТИ Ђузепе (Giusti, 1809.-1850.), ит. сатирични и
полит. песник; најпознатије му песме Земља мртвих,
горка сатира на кукавичлук његових сународника,
затим Улизица и Чизма.

ЂУТУРЕ (тур.) једно на друго; рачунање куповне
цене укупно за извесну количину робе.

Свезнање