Смрт кнеза Доброслава/3
ПОЈАВА III
Томко у гвожђу, прати га СТАНКО. Први стаје, па пита,

ТОМКО: 
Куд ме водиш, Станко? шта ћеш са мном? 
СТАНКО: 
На сто онај погледај, па знаћеш: 
Кнезови те зову да с' оправдаш, 
Ил' кривицу признаш. 
ТОМКО: 
Да с' оправдам? 
То ли управ' од мене се иште? 
Нијесам ли ја већ напр'јед жртва 
Свакојако смрти посвећена? 
Нек бездушник који ме у овај 
Увалио бездан, нек он гледа 
Како ће се оправдат' пред Богом. 
СТАНКО: 
А коме, душе ти, то збориш? 
ТОМКО: 
Ха, коме? О ономе, знаш ли, 
Којега је тужити могуће, 
Али није никад окривити, 
Јер над нама он високо стоји 
Изнад сваког нашег домашаја. 
СТАНКО: 
И на кога ак' избациш стр'јелу, 
Он је теби одбије на главу. 
Је ли тако? 
ТОМКО: 
Тако је; ну стр'јела 
Превишњега одбити се не да. 
То ме тјеши. Хајд'мо. 
СТАНКО: 
Чуј ме прије. 
Хотио бих да ти нешто кажем; 
Твоје кућне чељади се тиче; 
Ал' у тебе може ли се човјек 
Поуздати да га одат' не ћеш! 
ТОМКО: 
Зар о мени сумњаш? 
СТАНКО: 
Особито 
Да изустит' нећеш пред судијом 
Што сад дознаш. 
ТОМКО:
У мени ће тајна 
Остат' н'јема к'о мртвац у гробу. 
СТАНКО: 
Закуни се. 
ТОМКО: 
Р'јеч ми свагда бјеше 
Колико год и заклетва света. 
СТАНКО: 
Закуни се, иначе ја шутим. 
ТОМКО: 
И то буди: кунем ти се Богом 
Да што твоја сад изреку уста 
То поновит' неће моја никад. 
Збори сада. 
СТАНКО: 
Почет' ми је тешко... 
В'јест ћеш чути неочекивану: 
На њу срце довољно укр'јени. 
ТОМКО: 
Збори, велим; ја сам на све справан. 
СТАНКО: 
Мало прије из дома ти жене 
И дјечице неста. 
ТОМКО: 
Нестаде их? 
СТАНКО: 
Отеше их силом. 
ТОМКО: 
Жену! дјецу! 
Ко их оте? 
СТАНКО: 
Мосорски хајдуци. 
ТОМКО: 
Моју жену! Моју слатку дјецу? 
Отеше их погани хајдуци! 
Како? на што? 
СТАНКО: 
Зар се не домишљаш? 
Што би дјеца горским хајдуцима? 
Али неко у њине их руке 
Хтједе дати, да му залог буду. 
ТОМКО: 
Залог! чега залог, црни Станко? 
СТАНКО: 
Њихов живот зависи од тога 
Што ћеш сада казати на суду. 
Ако дакле спасти им га желиш, 
Брани себе а не криви никог, 
Ни на кога сумњу не обарај. 
ТОМКО: 
Сад те схватам; сад све јасно видим. 
О паклена домишљаја ! Да би 
Оцу боље заклопио уста 
На дјечицу метнуо је шапе!... 
Нож имаш ли, Станко? 
СТАНКО: 
Нож! шта би ти? 
ТОМКО: 
Крви ме је жеља; нож имаш ли? 
СТАНКО. 
О Бог с тобом! силазиш ли с ума? 
Буди човјек. 
ТОМКО:
Ништа: и овако 
Зубима ћу њега растргнути 
На очиглед свега овдје св'јвта. 
СТАНКО: 
Дођи к себи; буди човјек, велим. 
ТОМКО: 
Ситној дјеци јеси ли ти отац? 
Заборавих, н'јеси; тад не можеш 
Ни појмити шта ја сад осјећам. 
Сву ми дјецу пред'о хајдуцима? 
Сву до једног! па и жену, рече? 
О звијерске нарави! 
СТАНКО: 
Тим гњевом 
Њих и себе сурваћеш у пропаст. 
Промисли се, Томко; справна рука 
Нож им оштар на гркљану држи, 
Ону руку ти ли ћеш да гурнеш? 
ТОМКО: 
Ох, ох! право велиш: опомена 
Страшна ти је, грозна, ал' умјесна. 
Само о њима бринут' ми се сада. 
Незнабожац клети! како ми је 
Вјешто знао завезати језик! 
Хајдмо; ја ћу знати да истргнем 
Жеву с дјецом из хајдучких руку, 
Ал' он неће из вражијих душу. 
СТАНКО: 
Тако хоћу да те зборит' чујем. 
Нут' долазе. Заклетве се сјећај; 
И бесједи вјешто, хладнокрвно, 
Ако желиш да с' твојима вратиш.

Смрт кнеза Доброслава