Крвни мир/24
VI ПОЈАВА

МИЛИЦА и СТОЈАН

МИЛИЦА: (долази у лахком одијелу.)
СТОЈАН: Их, ђе си побогу! Ја осиједих чекајући те.
МИЛИЦА: Зар си одавно овђе?
СТОЈАН: Па и нијесам одавно, ама ми ’нако дуго без тебе ... Свака ми се, вала, минута чини к’о сахат.
МИЛИЦА: Ама ја нијесам могла прије.
СТОЈАН: Сведно је то... Него да ти причам нешто, а знам, да ће ти бит’ драго.
МИЛИЦА: А шта?
СТОЈАН: Погоди!
МИЛИЦА: Нијесам ја пророк.
СТОЈАН (намигује): Ама погоди — онако...
МИЛИЦА: Не могу ... Кажи ми ти...
СТОЈАН (чешка се): Знаш ... овај ... рек’о ми је стрико да ће ме ове јесени оженит’...
МИЛИЦА: Баш?
СТОЈАН: Нема ту баш, него ми је каз’о... Вели, уфатио сам ја тебе, видим ја куд се врзаш, па богме није друге, него ћу те јесенас оженити.
МИЛИЦА: А ти?
СТОЈАН: А ја се постидио. Не знам зашто, ама се лијепо постидио, па не могу ни ријечи да проговорим, к’о да ми је залогај у грлу ... (Приближи јој се.) Па шта ти велиш?
МИЛИЦА: Шта?
СТОЈАН: Како шта? Зар ти није драго?
МИЛИЦА: Јес’...
СТОЈАН: Ех, не говори се тако »јес«’, него ми љуцки лијепо кажи је ли ти драго?
МИЛИЦА: Па казала сам ти: јес’.
СТОЈАН: Хоћеш ли се заклети на то?
МИЛИЦА: Хоћу.
СТОЈАН: Е де реци: очију ми.
МИЛИЦА: Очију ми.
СТОЈАН: Е тако ... Сад сам сасвијем рахат... (Загрли је.)

Крвни мир