Као бајка
Хтео бих једну ноћ кад месец куња, 
Плачеван, кржљав, без сјаја и боје, 
А земља има сетан мирис дуња 
Што месецима у прозору стоје;

И све да буде тужно, све да буде 
Као да свуда јече болна деца, 
Растапају се чежње као груде, 
И све кроз сутон пригушено јеца;

Па кад на мене падну усне твоје, 
Да зајецамо и ми, обадвоје...

Хтео бих једну ноћ венчано белу, 
Провидну, светлу, сву у месечини, 
Да неземаљски изглед дâ твом телу, 
И свакој ствари, и да ми се чини

Ко бајка да је, да то није јава, 
Да с месечином све се стапа сада, 
И неосетно губи се и пада, 
И све нестаје, и све ишчезава —

Па кад на мене падну усне твоје, 
Да ишчезнемо и ми, обадвоје...

Милан Ракић