Смрт Стефана Дечанског/13
5.

СРЕТЕН, пређашњи 

 
СРЕТЕН: Ти си ме позвао, велможо. 
ТЕОФИЛ: Позвао сам те да ти моје сажалење откријем, што нисам срећан да младому краљу веселу вест пошљем. 
СРЕТЕН: Зар краљ није с'изволио? 
ТЕОФИЛ: Ја сам говорио, молио, преклињао, али залуду. Светли краљ не одобрава. 
СРЕТЕН: Бога ми то је зло! 
ТЕОФИЛ: Он вели: није прилика. 
(Дечански укаже се на вратима). 
СРЕТЕН: А зашто не би била прилика? Девојка је млада, лепа, добра. 
ТЕОФИЛ: И за круну што пише... 
СРЕТЕН: А и то је писао. 
ТЕОФИЛ: Молио је да му по обећању уступи, али краљ каже да је још рано. 
(Међутим се Дечански приближио, и стао иза леђа Сретенових). 
СРЕТЕН: То сам ти ја рђав гласоноша. 
ТЕОФИЛ: Ако узмемо, и боље је да нам остане стари краљ, он је вештији, искуснији. 
СРЕТЕН: Е, код нас кажу да је стар и слаб, да круна није за њега. 
ТЕОФИЛ: Он је истина стар, слаб... 
СРЕТЕН: Код нас су спевали песму како Стеван све гледа у младу Марију, а његови советници жаре и пале.
ТЕОФИЛ (поклони се краљу, које Сретен не примећава): У нечем могу имати право; али шта ћемо кад је помазаник. 
СРЕТЕН: Као помазаник требало би да испуни што је обећао. 
ТЕОФИЛ: Требало би, то и ја кажем, и говорио сам му. 
СРЕТЕН (врти главом смешећи се): Ја знам шта ће најпосле бити. 
ТЕОФИЛ: Шта мислиш, шта се може из тога изродити? 
СРЕТЕН: Већ ја знам! 
ТЕОФИЛ: Мисле ли силом да освоје круну? 
СРЕТЕН: Бога ми! — Враг не спава; но да ће Душан Светковићеву кћер узети, мог'о бих се опкладити! 
ТЕОФИЛ: Па зашто не? Ако је узме и преко воље очине, шта ће бити? Што је учињено повратити се не може. 
СРЕТЕН: Тако говори и кнез Ранко. 
ТЕОФИЛ: Сва би кривица пала на Светковића. 
СРЕТЕН: Е, тај се не боји, јер је његова судбина тако скопчана с Душановом... 
ТЕОФИЛ: Другојаче и не може бити. Они треба да су у сојузу. Ко зна, могло би староме краљу пасти на памет с војском ударити на Зенту. 
СРЕТЕН: Већ зато би лако. 
ТЕОФИЛ: Није Бога ми ни лако, сила краљева! 
СРЕТЕН: А шта раде Зенћани? Не може Душан да задржи младеж. Сваки дан жуборе: камо круна младому краљу.
ТЕОФИЛ: Па сад кад чују како те је краљ примио... 
СРЕТЕН: Бога ми, може свашта бити. 
ТЕОФИЛ: Ваљда се неће побунити. 
СРЕТЕН: Како је једанпут говорио кнез Ранко... 
ДЕЧАНСКИ (изиђе и стане пред Сретена). Може бити буне, је ли? 
СРЕТЕН (видећи краља клекне). 
ДЕЧАНСКИ: Стража! 
(Два војника ступе). 
ДЕЧАНСКИ: Овога у најдубљу тамницу! 
СРЕТЕН: Саслушај, светли краљу! 
ДЕЧАНСКИ: Ни речи, ја сам све чуо. (Стражи) Водите га! 
СРЕТЕН: Једну само молбу, краљу господине, какоје име овом велможи? 
ДЕЧАНСКИ: Одлази! 
СРЕТЕН (гледа Теофила): Он је, он је; ха Светковићу! сад те разумем. (Отиде са стражом). 
ДЕЧАНСКИ: Теофиле, та ово је зло! Треба предупредити. 
ТЕОФИЛ: Светковић је далеко заблудио, младога краља заслепио, то је јасно. 
ДЕЧАНСКИ: Шта ће се овде чинити? 
ТЕОФИЛ: Кад би били известни да ће те Душан почитовати, твоје високо краљевство и светлу краљицу, готово би боље било предати му круну, али си ти још у снази; он — млад, од Светковића отрован, краљица маћија.
ДЕЧАНСКИ: Никако. Јеси ли чуо намеру? А какви се још воде разговори у тајним њиним скупштинама!
ТЕОФИЛ: Кад је до тога дошло да свога законог краља, краља владајућег називају слабим! 
ДЕЧАНСКИ: По чему сам ја слаб, и по чему је Душан бољи од мене? Нисам ли увео законе у земљи? Не ужива ли сваки безбедност имања и личности? Шта ће више? Зар се величина састоји у проливању крви? 
ТЕОФИЛ: Ко неће закона, тај тражи да се земља растроји. 
ДЕЧАНСКИ: И онај Светковић, кога сам држао за човека примерна, да ме тако превари! 
ТЕОФИЛ: Светковић је познат био као прави родољубац и верни посадник, али лична корист... 
ДЕЧАНСКИ: О, проклета корист! Но кажи ми шта ће се радити; на овом ствар остати не може. 
ТЕОФИЛ: Ја мислим да се млади краљ позове натраг; нека још учи код зрелога и мудрога родитеља, како треба владати... 
ДЕЧАНСКИ: То је добро, том ће се приликом научити да му је нужно бити на опрезу у избору пријатеља и советника. Но са Светковићем? 
ТЕОФИЛ: Ако ће се по закону поступати, они су строги. 
ДЕЧАНСКИ: Они претписују смрт. Но ја ћу строгост да умекшам. Нек' се збаци са жупанства. О, зашто мора да је краљ извршитељ закона? 
ТЕОФИЛ: „Ако се нађе когод у којему продајству и у којему неверству, и сотворит мало што супротив цара — да му се узме држава, и сам живота да лишит се“
ДЕЧАНСКИ: Овај је закон установио мој дед Урош; праведан је, али ми је срце мекано. Човека лишити живота, није мала ствар. Бог срце види, ја то чинити не могу. Доста је што остаје љага на њему и његовој породици, да је бунтовник и што губи државу. 
ТЕОФИЛ: Како је срећна земља код тако милостивог краља! 
ДЕЧАНСКИ: Може бити да и грешим тиме, али не могу; срце ми гледа да умекша кривицу; чисто признајем да немам својства за краља. Написаћеш што треба, па ми у ризницу донеси. (Отиде). 
ТЕОФИЛ: Шта је дакле из трговине произишло? Добит. А је ли добит на чисто, то ћемо видети, кад се сврши рачун. 

Смрт Стефана Дечанског