Сонет - XLII (Комедија љубави)
Милутин Бојић 

Сонет - XLII
Комедија љубави 

Уморан сам, драга, од љубави наше 

И кô тешки терет на очи ми пада 

Несвестица пуна и среће и јада, 

Кô пијанство после искапљене чаше. 

Вај, знај, мене такве нејасности плаше. 

Моја јасна душа вечне среће рада 

Узбуђена дршће и губи се када 

Засити се, кад кô херој сабљу паше 

После много борби и пресит победа, 

Јер никада краја том нереду реда! 

Равнодушно слушам глас ти истоветан, 

А до скоро ја сам трептао сав збуњен, 

Кад ти такнем усне, свет за мене цветан, 

А данас те жалим као цвет окруњен. 

Без датума 

Милутин Бојић
С