Женидба Милоша Обилића/2
ПОЈАВА II
Равијојла, у пратњи вила планинкиња, долази. Све су оружане стријелама и ловачким роговима.

ПЛАНИНКИЊЕ:

Здраво дошле, сеје,
Поносне и миле,
У вилинско коло
Сретно сте се свиле. 
Посред мрачних гора,
Гдје се облаак свија,
Са одјелком грома 
Мрки вук завија.
Гдје се бурни вјетри гоне, 
С громовима муње ломе 
И гдје мрачни дуси ходе, 
Гвоздензубе с тамом броде, 
Лете ноћ и дан;
Добро дошле, сеје миле, 
Облакиње дивне виле,
У наш горски стан.

ОБЛАКИЊЕ И ВИЛЕЊАЦИ:

Нек се ломи силни гром, 
Снажно стоји горски дом.

БРОДАРИЦА:

О, сестро, Равијојла,
Што си нам тужна сад? 
Око ти пуно бола,
На лицу горки јад.
Кажи нам, сејо мила...
	
РАВИЈОЈЛА:

Ох, ћути, сестрице!

БРОДАРИЦА:

На лицу што ти вену 
Румене ружице?

РАВИЈОЈЛА:

Ах, и сад у сну чујем 
Премили онај пој,
Срце ми туга мори,
И вене живот мој.
Ој, што ми јаде буди 
Ненадни онај час?
Што мори моје груди 
Витешке пјесме глас?
Од оног кобног дана, 
Изчезе слатки сан,
Ја тужим у самоћи 
И плачем ноћ и дан.

БРОДАРИЦА:

За чиме тужиш, сејо? 
Кажи нам...
	
РАВИЈОЈЛА:

Не, не!

БРОДАРИЦА:

Зар нисмо твоје сеје?

ХОР ВИЛА:

Зар нисмо твоје све?

РАВИЈОЈЛА:

Сестре миле,
Горске виле,
Топла вам је груд,
Ал у моме срцу боном 
Влада вјечна студ.
Једне ноћи кроз долину, 
Храбри витез прође смјело,
У руци му копље бојно,
Под панциром снажно т’јело. 
Ту, под мрачном гором стаде 
И запјева пјесме своје;
С њиме сам се надпјевала, 
Он надмаши пјесме моје.

ХОР ВИЛА И ВИЛЕЊАКА:

Шта? Витез те надпјевао?!

РАВИЈОЈЛА:
Ах, и сада још ми звоне,
Оне пјесме чудни гласи, 
Сливају се, тону, роне 
Тихо, сјетно, к’о таласи.

БРОДАРИЦА:

Што га ниси устр’јелила?

ВИЛЕ И ВИЛЕЊАЦИ:

Смрт, витезу нека умре! 

РАВИЈОЈЛА:

Не, ја сам му запр’јетила: 
Запјева ли кад,
Грло ћу му простр’јелити... 
Ох, ал’ чујте сад!
Сад ме љута сјета мори, 
Њега тражи душа моја,
У срцу ми пламти, гори, 
Немам станка ни покоја.

ВИЛЕ И ВИЛЕЊАЦИ:

Домами га у планину.

РАВИЈОЈЛА:

Зар да гине млад?
Клетва ми је тешка била,
Као срца јад!

БРОДАРИЦА:

Нека гине; сурваће га 
Отровница наша стр’јела;
Тако сваки проћи мора,
Кој ће вилу да натпјева.

ХОР ВИЛА И ВИЛЕЊАКА:

Још пре дана, зоре пре,
Дрски витез нека мре!
(Из даљине чују се ловачки рогови и лавеж хртова.) 

РАВИЈОЈЛА:

Витезови то су, похитајмо тамо,
Да чувамо стадо, кошутице лаке 
И вјернога друга планинскога вука, 
Брзоноге срне, орле под облаке.

ХОР ВИЛА И ВИЛЕЊАКА:

Хајд’мо, хајд’мо, у лов све,
Дрски витез нека мре!
(За пошљедње строфе сијевање и грмљавина учестају; при пошљедњој ријечи „нека мре!“ гром се са треском проломи, а из облака пане међу њих Грабанцијаш. Он је сав рашчупан, подеран и смијешан.)

ХОР ВИЛА И ВИЛОЊАКА (слети се око њега): 

Грабанцијаш! Грабанцијаш!

ГРАБАНЦИЈАШ (лежећи потрбушке):

Стојте!
Облаци мутни 
Са меном слазе,
Змајеви љути 
Кроз гору газе.
Докле се муња 
С облацим гони,
На вас у спили 
Чекају они.
(Диже се, као испребијан.)
А јаој, леђа!

ХОР:

А ти, како си доспио амо?

ГРАБАНЦИЈАШ:

Витезе неке угледах тамо,
Па ти навукох облаке тад,
Оборнх на њих огњене стр’јеле,
И просух силно кишу и град!
Ал’...	јаох! (Пипа леђа.) Ала то боли и бриди!
(Хвата се за ногу.)
Тек шале ради ошинух ја 
Пламеном муњом огњена змаја...
Ух, ала бриди играчка та!
(Храмље и чеше плећа.)

РАВИЈОЈЛА:

Тебе су тукли?

ГРАБАНЦИЈАШ:

Зар само тукли? —
Рухо су моје здерали све,
Гребли су мене, за косе вукли,
И ево, овдје модрице дв’је.
Ху, врашких панџа! Ал’ и ја њима 
Не остах дужан, памтиће сви!

БРОДАРИЦА (кроз смијех):

Ал твоја леђа модрице носе.

ГРАБАНЦИЈАШ (криви се; срдито):

Ух, ал’ сте глупе!

ХОР (весело око њега):

Све тупе-лупе! Ха, ха, ха!
(Вјетар зазвижди, грмљавина учеста, а кроз олују пролете неколико змајева са писком; од њих одлијећу варнице на све стране.)

ГРАБАНЦИЈАШ:

Ено их, ено, зову нас они!

ХОР:

Похитајмо, змај прол’јеће,
Хитра муња вије плам;
Над горама бура л’јеће,
Повија се дрво, кам!
(Разлете се на све стране и нестане их. Вјетар, грмљава и киша бурно трају.)

Женидба Милоша Обилића