Светислав и Милева/30
7.

МИЛИЦА СТУПИ, ПРЕЂАШЊИ

МИЛИЦА: Милево, чедо, опет те видим! 
МИЛЕВА:  (ступи један корак натраг). О, небо, како ме јако искушаваш! 
МИЛИЦА: Милево, кћери! Ти се устручаваш од мене?! (Загрли је). Бедна страдалнице, тугом изморена, и матер си твоју из памети изгубила! 
ДАНИЦА: Ах! 
МИЛЕВА: (грли нежно матер своју, и ништа не говори). 
ОСМАН:  (ухвати Милицу за руку). Жено, ти царици на путу стојиш. 
МИЛЕВА: На путу?! Ја сам њена мати. 
ОСМАН: Она мора одлазити. 
МИЛИЦА: Човече, куда? 
ОСМАН: Видећеш. 
МИЛИЦА: Ја ништа не разумем. Данице, говори ти. 
ДАНИЦА: Ах, светла кнегињо: Милеву на смрт воде! 
МИЛИЦА: (препадне се). О Боже! А зашто? 
ОСМАН: То најбоље цар Бајазит зна. Уклони се и пуштај царицу на опредељено место. 
МИЛИЦА: Где је, где је Бајазит, да с њим најпре говорим? 
ОСМАН: Он је у табору. 
МИЛИЦА: И без његовога присуства кћи моја да погине?! 
ОСМАН: Тако његова воља заповеда. 
МИЛИЦА: О, немој, немој: остави докле се ја с њиме не разговорим! 
ОСМАН: То не може бити. 
МИЛИЦА: Човече, имаш ли и ти кћер, сина, оца, матер? 
ОСМАН: Све бадава! Хајде, царице! Дао сам ти доста времена. 
МИЛИЦА: (клекне и обгрли му колена). Јеси ли човек? Знаш ли шта је мати? Поклони нам неколико тренутака, да дете моје загрлим, да је утешим. 
ОСМАН:  (отргне се од ње). Тебе је ђаво донео, да ме мучиш. (Повуче Милеву). Полази, док ниси на овом месту проклету душу своју испустила! 
МИЛИЦА: (обгрли га). Боље мене води, а поштеди дете моје! 
ОСМАН:  (погледа је). Ђаволе! 

Светислав и Милева