Седамдесет анегдота/2


ЈОАКИМ ВУЈИЋ

1.
Као свагдашњи сиромашак, Ј. Вујић не
могаше бити пажљив ни у избору одела.—

Дошавши једном у незавидној 
у Карловце, Вујић лагано приђе
гимназији и запита некога ђачића за 
професора. Ђаче му немарно ,
па, ушавши у разред, рече 
да је за њ питао некакав — просјак.
Професор радознало погледа кроз прозор,
па да би код осталих ученика загладио
немио утисак од израза онога ђака, цикну
на ђачића:
— На колена! Та то је списатељ!

По том професор брзо истрча ,
узе Вујића под руку, уведе га у
учионицу и посади за катедру, па онда
отпоче свечан говор у славу тога дана,
који у њихову средину доведе славнога
Вујића. Ученици веселим изразом лица
исказиваху радовање, а Вујић озбиљно
седи на катедри и гледа шта се 
збива…

2.
Кад је Вујић у Крагујевцу а у 
Кнеза Милоша давао аматерске 
представе, догодило се и ово. —

По описивању и показивању 
Вујић је инсценовао низ позоришних
слика „Бој на Љубићу“. Кнез је гледао
пробе и по што шта исправљао. На ,
пак, представи Кнез у једном 
устаде и викну:
— Није тако! Чекај!

По том се попе на позорницу па
стаде казивати како треба сцену извести.
Кад нареди све, пође своме седишту, да
посматра, а Вујић, који је играо пашу,
дубоко се поклони па рече:
— Љубим руке!
— Ене га сад! — љутну се Кнез.
— Е, синко, да си истински био на 
не би ти то ни на памет пало!

1911.