Развејане ватре
Милутин Бојић 

Развејане ватре

Кроз векове дуге пале се и трну 

Ватре лудске моћи, вере и сазнања, 

На њима се греје Ум пун покајања, 

И, застрашен, њима ноћ разгрће црну. 

И ватре се гасе тихо или с праском 

И нове се дижу кô химна раздања 

А сав стари блесак у пепелу сања, 

Разочаран таштом гордошћу и ласком. 

Мисао умрлу прах незнања заспе, 

Али авет њена, подсмехом презрења, 

Срами охол идол младих поколења, 

Што чезне да стару лаж из себе распе. 

То је вечно иста прича исте патње: 

Обучен у исти облак искушења, 

Звездар тражи жудно изворе спасења, 

И клоне и чека дан смрти и пратње. 

Умрла је слава херојства и скаске, 

А спомен немоћи, Молох свих времена, 

Ждере нове жртве, којима је цена 

Обешчашћен ловор и клик глупе праске. 

Бог истине само пепелиштем лута, 

Где мисао људска смрвљена се згара; 

Он је увек ту, кад гробље се отвара 

И просипа сузе од кута до кута. 

Он, гробар џиновских угаслих ватара. 

1914 (1912)

Р