Смрт Уроша Петога/16
ПОЈАВА VII
Царица, Богдан, Бојо, Арсојевић.

 
БОЈО: 
Веледушна царице, ти једна 
Ту остајеш, да т' оданост своју 
И захвалност вјечну изјавимо. 
АРСОЈЕВИЋ: 
Ах, мој отац! Бојо, нав'јек прогнан, 
А свом цару вјеран као нико! 
ЦАРИЦА: 
Ко ти ј' отац? 
АРСОЈЕВИЋ:
Арсо војевода. 
ЦАРИЦА: 
Арсо? Знам га добро; храбар човјек. 
БОГДАН: 
А и вјеран Немањином дому. 
ЦАРИЦА: 
Ништа, д'јете; многи овдје трпе 
Преко моје и цареве воље; 
Ал' ће вр'јеме избављењу доћи. 
АРСОЈЕВИЋ: 
И освети, о царице наша. 
ЦАРИЦА: 
И освети. 
АРСОЈЕВИЋ (Боју): 
Чујеш ли ти ово? 
ЦАРИЦА: 
Млади момци, нек вам ухо чује, 
Ал' нијема нека су вам уста. 
БОЈО: 
Племићи смо, госпо; нас се не бој. 
ЦАРИЦА: 
Има ли вас тако храбрих много? 
БОЈО: 
Сва властела млађа. Ми нећемо 
Вукашина, ни мрске му браће. 
АРСОЈЕВИЋ: 
Једну рјечцу ти изусти, једну, 
Па оваких као што нас видиш 
Ц'јелу војску довешћемо т' амо ; 
БОГДАН: 
Лакше, д'јете. Сестро, овдје сада 
Није мјесто таким бесједама. 
ЦАРИЦА: 
Тајно ми их доведи вечерас. 
Сад идите. (Одлазе племићи). 
Незахвални робе, 
Ког ј' из блата мој муж извукао, 
Вукашине худи, вјероломни, 
Мач божији на те слази. Стрепи. 

Смрт Уроша Петога