Војиславу
Алекса Шантић 

Протекô је данак. На даљном западу
Одавна је сунце утопило зрак.
Над заспалим свијетом, по селу и граду,
Спустио се санак чаробан и лак.
     Умукла је пјесма веселог морнара.
     Све се у спокојству тихано одмара.

На обали мора, под граном "цитрона",
На ћилиму цвјетном самац сједим ја.
Са ведрога неба, с божијега трона,
Блеђанога лика пуни мјесец сја;
     И кô слатка нада, пуна свете вјере
     У млађаном срцу, звијезде трепере.

Ниже мене вали тихани и мали -
Кô пјесмице горске кад заруди мај -
Несташно и благо причати ми стали
У шаптању слатком задовољство, рај;
     Причају ми благо неке миле бајке,
     Што их само слушах на криоцу мајке.

А с пучине даљне са широког мора,
Као онај свети херувимски пој,
Чујем слатке гласе тајанственог хора;
То Сирене шаљу ноћи поздрав свој,
     А славујак, што се у загранку скрива,
     Милозвучном им се пјесмом одазива.

Све је тако бајно, све милотом збори,
Ал' је моје лире још слабачак глас
Да у једну пјесму све милине створи
Што их око гледа у тај блажен час;
     Ја сам јоште тиче које куша крила
     Да га вину тамо у станове вила.

Ој ти сине дични Шумадије драге,
Што ти вила свети поклонила дар,
Дођи Јадран-мору, жицом лире благе
Ти си кадар ову опјевати чар;
     Ја сам јоште тиче које куша крила
     Да га вину тамо у станове вила.
У Дубровнику, 1890.
Шантићеве песме 1890.