Женидба Милоша Обилића/4
ПОЈАВА IV
Краљевић Марко и Реља Крилатић, долазе под грм, Милошу.

МАРКО:

Побратнми, чујте, како звижди силно, 
То се ноћни дуси са вилама боре; 
И кад с’јевне муња, ја их видим дивно,
Како пламте гњевом врх стрмене горе.
Хеј, кол’ко сам пута топузином тешком,
Завитлао, побро, у дивовско плеће, 
Ломило се грмље под буром витешком,
А буздован перни у облак пол’јеће.

РЕЉА:

Сад змајеви и аждаје,
Одкидају врх од гора,
И с урликом дивља вука 
Бацају се преко мора.

СВЕ ТРОЈЕ:

Нека звижди вјетар бурни,
У поноћи тамне час!
То, што грли облак црни, 
Витешке је пјесме глас.

МАРКО:

Побратиме, чудна сјета 
Таласа ми груди,
Као да ми ова гора 
Успомене буди.
Пјевај, пјевај, Обилићу,
Докле бура ори;
Нек ме ведри пјесма твоја 
У зеленој гори.

МИЛОШ:

Мило побро, у гори је 
Равијојле виле стан,
Над Мирочем она л’јеће, 
Стражу чува ноћ и дан. 
Једном смо се надпјевали,
Ја надпјевах њезин пој, —
Па ће сада осветница 
Покосити живот мој.

МАРКО:

Шта? Зар горска вила витезима пр’јети?
Обилићу, побро, кликни, кликни гласом!
Под облаке тамне макар да узлети, 
Моја ће је рука домашити часом. 
Пјевај, пјевај, побро, не бој ми се вила,
А хтједне ли која да се с нама бори, 
На топузу моме орловска су крила, 
Стићи ће је, перни, у зеленој гори.

МИЛОШ:

Ти то желиш Марко? 

МАРКО и РЕЉА:

Пјевај, пјевај, побро!

МИЛОШ (пјева):

У мрачној, бурној ноћи,
Што лебди око нас,
Хоћеш ли, вило, доћи,
Зове те пјесме глас?
Ој, дођи, вило, ој,
Да чујеш пјесме пој.

Женидба Милоша Обилића