Женидба и удадба/2
УГЛЕД 2.

 
(КОД ДЕВОЈКЕ)

ОТАЦ и МАТИ 

МАТИ: Али, човече, ја не знам шта ти радиш; не бринеш се ништа за кућу. Ето нам девојки двадесет друга, па јошт седи. Зар оћеш да плете седе косе? Већ ми је срамота и у цркву да идем; а она се, сирота, искида од плача. Не видиш како се чисто губи у лицу? Није шала, срамота од света. 
Њене другарице удале се вајкада, а она сирота... 

ОТАЦ: Ја знам да је тако, ама што ћу? 

МАТИ: Шта не гледаш, забога? 

ОТАЦ: Како ћеш, кад се испоганио свет. Није честито ни у кућу ступио, а већ разбира колико девојка има. 

МАТИ: Нисмо ни ми сиромаси у бога. 

ОТАЦ: Дигла си је с тим проклетим модама па и онај који би хтео, не сме да се усуди; а опет други траже колико не можемо. 

МАТИ: Забога, и други људи немају; али се знаду помоћи; а ми, канда је пало неко проклетство на нас. Ко даје иљаду, он проноси: две; која има три, они вичу: пет; довијају се како могу; само смо се ми стисли па не смемо да отворимо уста. 

ОТАЦ: Ти знаш, одкад се поквари оно што нисам пре венчања положио новце, одбише се људи. 

МАТИ: Ти си му давао векслу. 

ОТАЦ: А он је искао новце, па тако ти је. 

МАТИ: То се бар зна, да смо од оно доба начинили кућу. 

ОТАЦ: И задужили се. 

МАТИ: То се не зна тако. 

ОТАЦ: Дакако, ти друге умеш да претресаш. 

МАТИ: Хеј, хеј, хеј, хеј! Сад ми није до другога него до моје бриге. Да ми је да се девојка отисне, канда би се родила. 

ОТАЦ: Само је ти дижи нависоко, па ћеш добро. 

МАТИ: Забога, ти знаш да је девојка под фелером, па се мора мало више око ње. Помисли само како би изгледала да јој ниси купио фалишан зуб. 

ОТАЦ: Добро, то је зуб; али нашто тако скупе аљине? Нашто те моде и лудорије? 

МАТИ: Ја сам мислила да се ко заљуби у њу. 

ОТАЦ: О, нашла си! Пружи само иљаде, па нека је и ћорава и без носа. 

МАТИ: Ја кажем, немамо пријатеља, па то! Другима се напредује; како тако, тек се скрпи, али код нас баш нико; канда смо се све камењем бацали на људе. 

ОТАЦ: Једног сам молио и шта нисам обрицао, и обећао ми је да ће наћи лепу прилику; али видим нема ништа ни од њега. 

МАТИ: Хуј, кад помислим да се покладе приближују, грозница ме вата. 

ОТАЦ: Уби се, ако можеш. 

МАТИ: Кукавна девојка, осушила се од плача. 

ОТАЦ: Шта знам. 

МАТИ: Ти све „Шта знам, шта знам“, па тако. 

ОТАЦ: Ајде, не тандрчи ту. 
МАТИ: Да, теби је лако. 
ОТАЦ (мане главом): Сад мени је лако! 

МАТИ: Не умеш, не умеш, па то је. 

ОТАЦ: Већ само кад ти умеш. 

МАТИ: Други људи промећу се тамо и овамо, мешају се с људма, обећавају, лажу; а ти, како је Бог дао. 

ОТАЦ: Ја сад под старост не промени ћуд. 

МАТИ: Предићка удаде кћер без крајцаре у пуну кућу. Гледим, боже, кад смо били на свадби, ту су ти огледала, ту су канабета, астали — мило ти је да погледиш. Али и уму људи, брате. 

ОТАЦ: Е, шта ћеш. 

Женидба и удадба