Последња ноћ у Тамплу
Војислав Илић 

Последња ноћ у Тамплу

Светило дана губи се и гаси 

Западу тавном на криоца чиста, 

Кô алем драги, што небеса краси, 

Оријон бледи трепери и блиста,

И гине сунца моћ — 

Над страшним Тамплом, чаробне распустив власи,

Тавна се  спушта ноћ. 

И као призрак, оборене главе,

Где љупка лика не слази ведри дан, 

Бурбона горди син, мезимац среће и славе,

У горкој јави, последњи снева сан. 

Сврши се дакле! Над бледом његовом главом

Судбина хладна подиже удар свој; 

И његов дух, измучен суровом јавом, 

Исповест чудну, у сну, казује њој. 

Потмуло бруји Сена. На  плавом  небесном своду

Безбројна кандила расипљу бледи зрак, 

А време жури — у брзом и немоме ходу, 

Једно по једно гаси и проређује мрак. 

И у сну благом прошлих и светлих дана 

Он види давно запуштен стари двор, 

И хладни узор, божанство срдачних рана,

И њезин чује ласкави и тајни збор. 

Кроз густи бршљан, што кити сводове тавне, 

Благ лахор душê и слатки жубори глас...

Он чује поздрав прошлости срећне и давне,

И духом љуби увеле младости крас. 

Ту првом сину зрак свете љубави и снова,

Ту шумор грања и шарних тичица клик, 

Милином чудном детињство подиже снова,

И старе мајке светао и драги лик — 

И немо, грозно, у звуку сребрних жица, 

Кроз танку маглу заципљен гледа он 

Погажен грб, обезображена лица,

И гневом Бога у прах положен трон! 

О где су сада сукривци грехова страшних, 

На њиним грудма да тешку утоли сет? 

Гле, никог нема! У руке правде и казни,

Играчку своју оставља цели свет —

И он се стресе. На трошном, дрвеном столу, 

Запрска жижак, утрну — и преста зрак; 

И, као покров кајању горком и болу, 

Одаје Тампла испуни густи мрак... 

Нојца се тавна узвија и креће, 

На крилу магле, божанска и чиста, 

И бистра роса орошава цвеће, 

Па тихо сјаје, трепери и блиста,

И мутни бега сан — 

Над страшним Тамплом први се зрачак слеће,

И светли свиће дан. 

И све, што живи, у милости тоне,

Славећи Бога и зорице крас; 

Ужаси адски још њега муче и ломе, 

Те вичним ухом џелатски чује глас 

И поздрав... Чуј! Кључеви звучно се хоре -

И хладна језа прожма га силом свом; 

Усне су неме, и ако срца зборе:

О милост, трибуни горди, о милост, сужнику том!

новембар, 1881 год.

Извори 

 Војислав Илић: Сабрана дела, Лирско песништво 1872-1886, Вук Караџић, Београд, страна 116-117.

Војислав Илић