Преварени кадија
Била два брата, један паметан, а други субудаласт. Иза оца им није ништа остало, до једно псето. То псето вољели су више но ишта друго. Еле, један пут псето се разболи па крепа. Браћа га однесу у гребље, па закопају. Кад поп дође на гребље, види један греб нов, а он није знао одакле, јер га није он сахрањивао. Почне распитивати, ко је закопан и дозна да су два несретника псето закопали. Одмах их тужи кадији. Кадија их позове, па стане испитивати: вели — како сте ви смјели некрштено тијело међу крштене закопати? — онда рече онај субудаласти: — Драги кадија, оно није било псето, већ баш ко иксан ; знао је наш Зељо и говорити ко иксан. Па знаш једном отео од вука овцу, па смо ми то нарекли, да је његова. Од те овце намложила се послије читава стока и то је, бива, његов мал. Па знаш кадија, кад шћеде умријети, заповиједи, да сав његов мал дамо кадији, па већ издишући рече: „ју ... ју ... бива и оно његово јуне да ти доћерамо.“ — Тада кадија рече попу: — „Јес, ћитаба ми, сад се сјетих, њихов је Зељо знао говорити, па бива није ђунах, што су га у гребље закопали, јер је као и чојек.“ — Поп слегне раменима, па оде, а кадија запита браћу: — „Кад ћете ми бива, то мала донијети?“ — „Хоћемо кадија у петак одмах.“ — и браћа оду. Кад прође петак, браћа не догоне кадији мала, а, други, трећи петак, њих нема никако. Тада кадија пошаље по њих и они дођу. „Камо мој мал, пасја вјеро, што слагасте?“ Онда рече онај паметни брат: „а збиља кадија, ми тебе прије не питасмо, шта је теби наш Зељо био своје, те ти узимаш његов мал?“ — „Сиктер пасја вјеро! напоље и с вашијем Зељом и малом!“ Браћа то једва дочекају, па оду радосни, што су преварили кадију.

Извор 
Босанска вила, година I, број 2, Сарајево, 1. januar 1886, стр. 29.

Српске народне приповетке
Народне умотворине из часописа Босанска вила