Пролетња бура
Алекса Шантић 

Смркло се. Кô војске широке са страна,
Са хуком и бесом силне буре стижу,
Сукобе се, крше. ломе се и дижу,
И урлају лишће кидајући с грана.

Ја струком завијен уврх села стојим;
Преда мном се шибље огољело свија,
Као да се снопље посадило змија
Па сикћући маше реповима својим.

Ево пљуска. Севну. И порфира стреле
Покри и обасја врх самотне јеле,
И гром туче. Јеком отпоздрављају га

Провале и ждрела, борови и смрчи.
Разбарушен неко бос низ поље трчи.
И над горским ртом ено изби дуга.

Шантићеве песме 1924.