Нада
Алекса Шантић 

Кад облаци небо скрију,
    И у црно све завију,
Па од данка створе ноћ,
    Ко нам вели: "Све ће минут,
Кроз облак ће опет синут
    Сунце свето, божја моћ"?

Кад нам снијег доље скрије,
    Кад нас зима ледом бије
И срдито шири јед,
    Ко нам души гласа креће:
"Доћ ће опет прамаљеће,
    Растопиће тврди лед"?

Па и старца, ком су дани
    Већ живота избројани,
Ком је гробак ископан,
    Ко га тјеши у тој биједи,
Па му Шапће: "Старче сиједи,
    Још ћеш живјет који дан"?

Кад нас судба бичем шине,
    Па нам срећа нагло мине,
А душу нам стегне вај,
    Ко нам не да малаксати,
Ко нас милим гласом прати:
    "Свакој биједи дође крај"?

То је тајна сила света,
    Што око нас вјечно лијета;
То је нада - рајска моћ!
    То је звијезда најмилија,
Што нас кријепи, што нам сија
    Кроза мрклу тавну ноћ.
У Мостару, 17. фебруара 1889.
Шантићеве песме 1889.