Смрт Уроша Петога/33
ПОЈАВА VI
Исти. — Долази Видоје са четворицом војника.

 
ВИДОЈЕ:
Ево, краљу, кључа од ложнице. 
Док сам овдје с тобом боравио 
Цар с царицом, с Вулом и с Малетом 
На велика дворска врата ступи 
С запов'јешћу да с' отворе пред њим. 
Копљаници, строг имавши налог, 
Сурово га извршише.
ВУКАШИН:
То знан. 
ВИДОЈЕ:
Кнез Малета трже мач из коре; 
Би савладан, па и јако рањен. 
Увр'јеђене особе се царске 
Гњевно на траг врате. Ал' царица 
Мало за тим неспажена сиђе 
На остражња пониска враташца, 
Гдје бијаху ова четворица; 
И ту нешто величанством лица, 
Нешто строгим, заповједним гласом, 
Нешто пр'јетњом забуни их тако 
Да се с сврата склонише, те она 
Ван изиђе. 
ВУКАШИН:
Царица? 
УРОШ:
О храбра 
Мати моја! 
ВУКАШИН:
Царица је ванка?... 
Ну син јој је овдје. Несрећници, 
Смртну казну ви сте заслужили; 
Да спасете главу, држ'те цара. 
Он ми талац остаје за матер. 
(Улази нагло Вуле па иде до Уроша) 
ВУЛЕТА: 
Шта то бива? 
УРОШ (Вукашину): 
Невјеро мог дома! 
Ја твој талац? 
(Цар вади мач, па Вулета. Вукашин пошав брже 
к вратима.)  
ВУКАШИН:
Браните ме, мач му истргните. 
(Војници ваде сабље.) 
ВУЛЕТА:
Цару? 
УРОШ:
Ови! 
ВУЛЕТА:
Подли најамници, 
Који крокне, пробошћу му срце. 
УРОШ:
На кољена пред својега цара; 
Оборите сабље. — Вукашине, 
Још се, видиш, мој глас овдје слуша. 
(Војници устају на знак царев.) 
ВУКАШИН:
Ти цар? хитро ти узруја народ, 
Да уставши на законог краља 
Ужасно се међу собом крви. 
Тим са царства падаш, и постајеш 
Прост бунтовник, кога суд мој чека. 
К мени амо, Видоје; те људе 
Там на поље испред врата смјести... 
Шта укочен гледаш? врши налог, 
Ил' си с њима и ти издајица. 
(Излазе војници с Видојем) 
Ту пред врата; ви до њега; тако. 
Да за главу пустили нијесте 
Њих двојицу док вас јача стража 
Не зам'јени... Чусте ли? за главу. 
(Одлази, — Остају Урош и Вуле сами на позорници.) 
УРОШ:
На небес'ма има ли те, Боже? 
ВУЛЕТА:
И свагда ће срећа помагати 
Том зликовцу! 
ВИДОЈЕ (Улази хитно): 
Царе мој, зло стојиш. 
УРОШ:
Из вражије ове избе, Видо, 
Можеш ли ме како избавити? 
ВИДОЈЕ:
Тешко, тешко. Ох! да мало прије 
Ја знадијах што знам сад и видим!.. 
Али морам ипак покушати. 
Ви међу тим имате оружја, 
Склоните се одмах у ту другу 
Тамо собу ; мрачна је и т'јесна, 
А о страгу изласка јој нема. 
Ту, ако вас буду нападали, 
Бранит' вам се лакше. Бога молим 
Да не дође до тог, већ да прије 
Узмогу вас спасти. (Отиде) 
ВУЛЕТА:
Поклаће нас 
Худи, стари лупеж. 
УРОШ:
То већ видим. 
ВУЛЕТА:
И спасења баш никако нема? 
УРОШ:
Ван јурнимо с голим мачевима, 
Па Бог нек нам у помоћи буде. 
ВУЛЕТА:
Ја сам готов; шта су за нас, царе, 
Та на врат'ма 6'једна четворица? 
Да допремо живи до дворишта, 
Видоје ће ваљ'да помоћи нам. 
{Приближавају се вратима, извадивши мачеве али се 
Вуле одмах натраг трже.) 
Ах!
УРОШ:
Шта видје, те се трже натраг? 
Чујем бахат хитних коракљаја 
Гдје се нама приближава; ко је? 
ВУЛЕТА:
Ах мој царе! крвник. 
Грозни крвник ког си крунисао, 
Већ долази с миогобројном стражом. 
Глас му чујеш. — Ето, пред нама је 
Својом руком врата закључао. 
Сад је доцкан. (Баца мач) 
УРОШ:
Доцкан!.. да, доцкан је... 
Када дођох до биљега самог 
Да десницу пружим па у њ дирнем, 
Морам 6'једно пасти! То је страшно! 
Ту је народ, долази ми војска, 
Од мене их тај зид само д'јели, 
А ја пасти морам! 
ВУЛЕТА:
И од кога! 
УРОШ:
Страшно! страшно! страшно! 
(Испада му мач из руку) 
			ВУЛЕТА:
Ну још није 
Сваки зрачак наде ишчезао. 
УРОШ:
Није за те, јест за мене, Вуле. 
Стопут могах жртвовати краља 
Ил' освети појединих људи, 
Или општој мрзости властеле, 
Па не хтједох, све понуде одбих; 
Ал' он неће сад поштедјет' мене. 
ВУЛЕТА:
Онда ћемо заједно умр'јети. 
Друкчије се к теби не долази 
Него преко мога мртвог т'јела. 
Сабљу бацих; али ће ми, видим, 
Још требати. — Нек и твоја, царе, 
Готова ти у десници стоји. 
(Узимље своју и цареву сабљу, а сваки своју увдачи у корицу.) 
УРОШ:
Не, он мене неће поштедјети. 
Мало бјеше краљевски вијенац 
Крволоку, хоће дарску круну! 
О небеска правдо, у трње је 
Преобрати на његовој глави, 
Немир, стрепњу, ужас свакидашњи 
Поред њега постави на престо, 
Моје жезло постало м' у руци 
Мач освете твоје очевидне, 
Којим смртно да сам себе казни, 
Или кажњен од другога буде. 
ВУЛЕТА:
Страшна клетво изданога цара, 
Стери крила, допри до небеса. 
УРОШ:
Сад спокојно чекам смрт. 
ВУЛЕТА (Плачући грли му кољено): 
О Царе, 
Ти умр'јети?!... А ма је ли ово 
Баш истина, или сан је страшан? 
УРОШ:
Устан', стара моја вјерна слуго, 
Да те стиснем у наручју своме. 
(Остају загрљени) ¬
Ох! то ти је сва награда, коју 
Син Душанов сад ти може дати 
Што витешки умиреш до њега. 
ВУЛЕТА:
У ту собу склонимо се одмах; 
За одбрану доиста је згодна. 
УРОШ:
Да, Вулета, своје грешне душе 
Понајприје препоруч'мо Богу, 
Па на крепку, крајњу, очајану 
Спремимо се обрану... Ту није 
Мајке моје да је јоште видим, 
И загрлим, и с њом се опростим... 
(Отире сузу) 
Ој у смрти мој једини друже, 
Цјелујмо се... па умримо храбро. 
(Љубе се па одлазе у собу) 

Смрт Уроша Петога