Јаквинта/64
ПОЈАВА II
Игуман ПАРТЕНИЈЕ, под пазухом носећи Св. писмо улази у врт.

ПАРТЕНИЈЕ (не видећи Доброслава):
Природа као да борави сан,
Тишина нема свуд се растире. (Угледа Доброслава)
О, краљу!
Ти овде? Тако усамљен?
ДОБРОСЛАВ: 
Је л' то Партеније
Што ме на живе овде подсећа?
ПАРТЕНИЈЕ: 
Да, у гробници наших ћелија.
Ретко се јавља живот весели.
То за нас није, цвећу треба зрак 
А ми смо налик цветном корену,
Што се у земљу скрива дубоко 
Клонећ се сјаја дана земаљског.
Па ипак озго кад кад допире 
Живота светског бар тренутни глас.
ДОБРОСЛАВ: 
Беснила светског то је само јек,
Од ког се крију звуци љубави!
ПАРТЕНИЈЕ: 
Ти мислиш тако! 
ДОБРОСЛАВ: 
Мислим истину.
За бајке нисам давно слушао.
ПАРТЕНИЈЕ: 
Ком мржња тлачи дивну светињу 
Доброте светске да побрише лик 
Што је у срце љубав уреза 
Томе је бајка и сунашца сјај.
ДОБРОСЛАВ: 
Ја не ћу љубав, не ћу мамац тај! 
Снажнијим пићем душу рањену 
Окрепи, очи! — Љубав није лек 
За тај је пос’о лепша, освета!
ПАРТЕНИЈЕ: 
Опростп, Бож душа болесна 
У бунилу се сада находи!
ДОБРОСЛАВ: 
Јесте, освета!
Освета поји срце људима 
У дубинама душе суморне 
С пакленим пламом она почива.
А љубав, то је слаба искрица 
У једном часу што се угаси 
На таласима бурног живота.
ПАРТЕНИЈЕ: 
Чудни човече!
Олуја страшнија бесни из тебе,
Страшнија него што је подиже 
Са краљем Ђорђем бесна Јаквинта 
Против Грубеша твога синовца!
ДОБРОСЛАВ: 
Шта збориш, оче? Где је Грубеша?
ПАРТЕНИЈЕ: 
На раабојишту пред Шкутарима.
Од јутрос он се бори са њима,
Тако ми један монах казује.
ДОБРОСЛАВ: 
Ха дивне згоде! Камо очију 
Да и ја пођем за тим јунаком 
Што данас свети проливену крв.
Ма збиља, реци, је л’ то истина,
Ил' само оци тако гатају?
ПАРТЕНИЈЕ: 
Цела истина! Јоште у зору 
С Бојане ветри што се дигоше 
Донеше звуке труба убојних.
ДОБРОСЛАВ: 
Па ти шта вели! Је ли Грубеша 
Убио ону црну аждају?
ПАРТЕНИЈЕ: 
Коју?
ДОБРОСЛАВ (узбуђено): 
Јаквинту!
ПАРТЕНИЈЕ: 
То не знам али по казивању 
Грубеша има војску велику 
Највише Грка, које предводи 
С Кало-Јованом Мргуд војвода.
ДОБРОСЛАВ: 
И ништа више ниси дочуо?
ПАРТЕНИЈЕ: 
Не дочух више, ал' сам видео 
Разоружане неке војнике,
Са оне стране како долазе,
Изгледају ми као бегунци:
И рањеници многи прођоше,
По чему слутим да је бојиште
Већ претрпано са лешинама. (Чују се на далека трубе.)
Чујеш ли труба звуке убојне!
ДОБРОСЛАВ: 
И ја остављен чамим овамо,
Докле јунаци оштрим палошем.
Осветним гласом славе победу!
ПАРТЕНИЈЕ: 
Теби освета не доликује.
Разбер' се, оче, милостив је Бог 
Он ћс ти такав опростити грех.
ДОБРОСЛАВ: 
Патњама овим само освета 
Мелем би била.
ПАРТЕНИЈЕ: 
И господ распет беше на крсту.
ДОБРОСЛАВ: 
Да! Тако беше воља његова 
Ал' ја не хтедох да будем слеп.
ПАРТЕНИЈЕ: 
И трети ден васнесе се на небо.
ДОБРОСЛАВ: 
Од људи и земље далеко.
ПАРТЕНИЈЕ: 
И седе одеснују оца.
ДОБРОСЛАВ: 
Ал нашто људске ствари мешати 
Са божанскима!
ПАРТЕНИЈЕ: 
Ти не верујеш?
ДОБРОСЛАВ: 
О, Партеније!
ПАРТЕНИЈЕ: 
Не рече ли господ: љубите враги вашја? 
ДОБРОСЛАВ: 
Тако? А где је место то 
На коме твоје очи устављаш 
Да пијем мудрост с таквог извора?
Кад слепац сам га видет не могу 
Бар својом руком да га додирнем.
ПАРТЕНИЈЕ (узме му руку и покаже му место у св. писму): 
Ево! 
ДОБРОСЛАВ (узбуђен тргне лист и исцепа га):
Нека љубав небесна на небу стоји,
Ми смо на земљи створења страсти!
ПАРТЕНИЈЕ: 
О, чудесе!
Что убо сотвориши сије. (Тужно погледа на исцепан лист.)
Тако да будет тебје в царствије ада 
Гдје плач и риданије и скрежет зубов,
(Подиже обе руке с књигом.)
И душу твоју да возмет дјавол!
(Хоће да се уклони. Чује се на капији лупа.)
ПАРТЕНИЈЕ (осврне се капији):
Ко лупа то?
I ВИТЕЗ (иза капије):
Отварај!
ПАРТЕНИЈЕ (отварајући капију):
Под светим кровом, Бога вишњега 
Отварају се двери свакоме.

Јаквинта