Женидба Томе барјактара
Вино пију тридесет Сењана 
У лијепу Сењу на Крајини 
У дворове Сењанина Ива. 
Кад се ладна напојише вина, 
И од вина ћеиф уватише, 
Тадар рече неко у дружини: 
"Фала Богу да је јединоме! 
"Који има најбољег јунака?" 
Кад Сењани ријеч саслушаше, 
Стаде сваки својега фалити: 
Неки фали брата рођенога, 
Неко сина, неко братучеда, 
Неки мила побратима свога. 
Ма не фали Сењанине Иво, 
Но подоцне Иво бесједио: 
"И ја имам сестрића мојега, 
"По имену Тома барјактара. 
"Колико је у години дана, 
"Толико је добио мегдана. 
"Још се није дите оженио, 
"Текер су га брци промакнули, 
"Али ћу га оженит’ занаго." 
То зачуо Томо барјактаре, 
Па ујаку своме бесједио: 
"Мој ујаче, Сењанине Иво, 
"Ја се јунак оженити нећу 
"Ни ђевојком нити удовицом, 
"Ни са женом иза жива мужа. 
"Но сам чуо давно ђе причају 
"Да је једна лијепа ђевојка 
"У Удбињу граду бијеломе, 
"Мила шћерца од Удбиње Муја, 
"Вјереница Грличић-Мустафе, 
"Шњом се, рече, оћу оженити, 
"Али шњоме, али ниједноме." 
Ријеч рече, на ноге устаде, 
Господи се дивно поклонио, 
И отиде на своје дворове. 
На се метну одијело дивно, 
На се врже од злата кошуљу, 
Врх кошуље зелену доламу 
Врх доламе двоје-троје токе, 
Опаса се пасом и коланом, 
За појасом двије пушке мале, 
Нит’ су лите, нит’ чекићем бите, 
Но у Млетке од злате салите, 
А у лијеп калуп слијеване, 
У њих гвожђа ни дрвета нема, 
Потље чекић који ватру даје; 
Међу њима сребрна анџара, 
А о бедри ђодру оковану, 
А на раме бистра џеведара. 
Којега је накрцао дивно: 
Два фишека, дванаест балота 
За курвића Грличић-Мустафу, 
Ако би се ђегод удесио 
Да му пушку саспе у њедрима. 
И окрочи суру бедевију, 
Пак се тури сила на бијеса, 
И одлеће планином зеленом 
Као зв’језда ноћу про небеса. 
Ал’ Турчину долећеше гласи 
Да му Томо преузе ђевојку, 
И кад зачу, мило му не било, 
И он добра коња доватио, 
И за Томом у поћеру пође. 
Када дође украј воде Саве, 
Ту наоди Тому барјактара, 
Ђе је момче трудно починуло, 
Божју помоћ Тому називао: 
"Божја помоћ, Томо барјактару!" 
Божју њему помоћ прифатио, 
Па Турчину ријеч бесједио: 
"Куда тако, Грличић-Мустафа?" 
Мустафа му право казиваше: 
"Идем право у Удбињу граду 
"У дворове од Удбиње Муја. 
"Ђевојку сам скоро испросио, 
"Па сад идем да је водим двору, 
"Јере си се зафалио, курво, 
"Да ћеш ми је уграбит’ занаго. 
"Но уклони суру бедевију 
"Да проженем зекана мојега." 
Но бесједи Томо барјактаре: 
"Прођи ми се, Грличић-Мустафа, 
"Е тако ми Бога и Јована, 
"Ако бих се момче расрдило, 
"По тебе ми добро бити неће, 
"Свезаћу ти руке наопако." 
Но кад виђе Грличић Мустафа, 
Туре викну, бедевија рикну 
А два мрка завијају вука, 
Не би ли се момче препануло. 
За то Томо ни абера нема, 
Но окрочи суру бедевију, 
Томо викну, бедевија рикну, 
Стоји звизга сивога сокола, 
Који Тому бјеше на рамена, 
А с лијева змију змаја љутог, 
Пак удари перним буздованом, 
Те погоди Грличић-Мустафу. 
Турчин паде, а Тома допаде, 
Те му б’јеле савезао руке. 
Обрће се тамо и овамо, 
Ђе ће наћи суврљаву јелу. 
Када нађе суврљаву јелу, 
Веже Мују јели у расове, 
И узе му од злата канџију, 
Што је њему цура даровала, 
Па одлеће друмом зеленијем. 
Када дође у Удбињу града, 
Па уљезе кули у авлији, 
Сред авлије копље забусао, 
А за копље свеза бедевију, 
Па ушета у танану кулу, 
Наклони се камари на врата. 
Кад унутра три добра Турчина 
Ђено мрко испијају вино: 
Једно ми је од Удбиње Мујо, 
А друго је гојени Алиле, 
А треће је будалина Тале; 
Пију вино разговарају се. 
Ријеч рече будалина Тале: 
"Фала Богу, оба побратима! 
"Ко је више глава изгубио?" 
Ал’ бесједи гојени Алиле: 
"Ја сам, браћо, пет стотин’ посјеко, 
"Рањенијех ни броја се не зна." 
Онда рече од Удбиње Мујо: 
"И ја тако, драги побратиме!" 
Но бесједи будалина Тале: 
"О Богу ви, оба побратима, 
"Луди ли сте, да вас Бог убије! 
"Ја обидох земље и градове, 
"И изгубих глава неколико, 
"А не виђех бољега јунака, 
"Што једнога млада Сењанина, 
"По имену Тома барјактара, 
"А сестрића Ива Сењанина. 
"Више но је у години дана 
"Он је јунак добио мегдана." 
Кад то чуо гојени Алиле, 
Он је њему ријеч бесједио: 
"Не будали, будалина Тале, 
"Немој вазда лудо говорити, 
"Видим да си права будалина. 
"Ја ћу поћи, да се опкладимо, 
"До вечера у Котаре равне, 
"И од Тома донијети главу." 
Ма не рече Туре: ако Бог да, 
Нити рече, нити му помага. 
Они мисле нико их не чује, 
А то Томо и слуша и гледа. 
Иде право цури на камари, 
Покуцује алком на вратима, 
Да га не би опазили Турци. 
Одговара лијепа ђевојка: 
"Ко то цука алком на вратима, 
"У живо му срце ударило! 
"Како ће му данас ударити, 
"Ево пију три Турчина вино. 
"Но ако си Томо барјактаре, 
"Бјежи натраг, жељела те мајка! 
"Немој данас погинути лудо." 
Али Томо цури проговара: 
"Муч’, ђевојко, не говорила га! 
"Није ово Томо барјактаре, 
"Нег’ је ово Грличић Мустафа. 
"Ако ми се млада не верујеш, 
"Онда сиђи у мермер-авлију, 
"Да погледаш од злата канџију 
"Што си мени млада даровала, 
"А ја тебе прстен по закону." 
Када зачу лијепа ђевојка, 
Мудра била, пак се преварила, 
Превари се, увједе је гуја, 
Пак је Тому отворила врата. 
Кад сагледа Тома барјактара, 
Врисну цура до неба се чује, 
(Камо л’ неће у камари Турци) 
Ћаше Тому да затвори врата, 
Али не да Томо барјактаре, 
Но ј’ увати за бијелу руку, 
Пак је баци за се на коњица. 
Кад је виђе Томо барјактаре, 
Томо викну, бедевија рикну, 
Врисну змаје, а врисну соколе. 
То зачуше Удбињани Турци, 
Те за Томом у поћеру по’ше, 
Ал’ га никад стићи не могоше. 
Бјежи Томо гором и планином, 
Када дође накрај воде Саве, 
Пак погледа тамо и овамо, 
Ђе ће наћи јелу суврљаву. 
По биљегу Туре наодио, 
Код њега је шатор разапео, 
Под шатором пије вино ладно, 
Пије вино, а љуби ђевојку 
На срамоту Грличић-Мустафе. 
Па погледа преко воде Саве, 
И угледа голема јунака 
На зелена коња као трава, 
Ал’ га Томо одма упознаде 
Да је оно гојени Алија, 
Који му се био зафалио 
Да ће њему уграбити главу. 
Овако му Але проговара: 
"Стани, курво, Томо барјактаре, 
"Да си мени јучер одбјегнуо, 
"Данас бих те Туре уфатио." 
Кад то зачу Томо барјактаре, 
Он окрочи суру бедевију, 
Томо викну, бедевија рикну, 
Стоји звизга сивога сокола, 
А проклету змаја змију љуту, 
У планини завијају вуци. 
За Турчином буздован турио, 
Те Алију с мјеста погодио. 
Туре паде низ коња зелена, 
Туре паде, а Томо допаде, 
Те му б’јеле савезао руке, 
Па га води Грличић-Мустафи, 
Веже оба један крај другога. 
А кад му је савезао руке, 
Опет поче пити рујно вино, 
Пије вино, а љуби ђевојку 
На очима ђе гледају Турци. 
Па погледа преко воде Саве, 
Те угледа другога јунака. 
Оно бјеше од Удбиње Мујо, 
Ђе за Томом иде у поћеру. 
Кад га виђе Томо барјактару, 
Он окрочи суру бедевију, 
Томо викну, бедевија рикну, 
Звизга стоји сивога сокола, 
И проклета змаја змију љуту, 
Мрки вуче у гори завија. 
Томо шчепа перна буздована, 
Пак заљуља покрај себе шњиме, 
Те га справи хитро на Турчина, 
Хитро пође, не прође на празно, 
Но Турчина дивно погодио. 
Мујо паде, а Томо припаде, 
Савеза му и ноге и руке, 
Пак га Томо веже код оније. 
Опет Томо под шатора пође, 
Пије вино, а љуби ђевојку 
На очима ђе гледају Турци. 
Па погледа преко воде Саве 
И угледа голема јунака, 
Упознао будалину Тала. 
Кад га виђе Томо барјактаре, 
Препаде се, родила га курва, 
Нити пије, ни љуби ђевојку. 
Рече ријеч будалина Тале: 
"Стани, курво, Томо барјактару, 
"Лако ти се с ђецом преметати, 
"Али није са старијем Талом." 
Кад то чуо Томо барјактару, 
Он окрочи суру бедевију, 
Томо викну, бедевија рикну, 
На близу се они састадоше, 
Коњи им се прсим’ ударише, 
Те оскочи јунак од јунака 
Као сиви соко од сокола, 
На бритке се сабље ударише, 
Бритке им се сабље саломише; 
На бојна се копља удараху, 
Бојна им се копља саломише; 
Те с добрије коња одјахаше, 
За б’јела се грла доватише, 
Ту се носе љетни дан до подне. 
Будалину пјене попануле, 
Тома бјеху мутне и крваве. 
Турчин се јачи наодио, 
Па је Тома земљом саставио, 
Па му веза руке наопако, 
Те га меће Тале до Турака. 
Тадар рече будалина Тале: 
"Побратиме, Гојени Алиле, 
"Зла ти фала а још гора тала! 
"Знаш ли, кучку, јеси л’ запазио, 
"Када бјесмо у Удбињу граду 
"У дворове од Удбиње Муја. 
"Ту имаше пива и јестива, 
"Ти се онда пјано фалијаше 
"Да ћеш поћи у Котаре равне, 
"И од Тома донијети главе. 
"Зла ти фала, а горе јунаштво!" 
Ондар Тале Тому бесједио: 
"Моли Бога, од Котара Томо, 
"Да си живе Турке оставио, 
"И ниједног ниси погубио. 
"Ја ћу тебе ослободит’ руке, 
"Ти слободи Турке Удбињане, 
"А на дар ти лијепа ђевојка, 
"Тебе цура, мене Удбињани." 
Пође Тале натраг у Удбињу, 
Томо с цуром у равне Котаре, 
Покрсти је и венча је за се, 
Пак је грли од жрака до мрака.

Референце

Извор 
 Вук Стеф. Караџић, Српске народне пјесме, књ. седма, у којој су пјесме јуначке средњијех времена, стр. 14-29, (државно издање), Штампарија Краљевине Србије, Биоград, 1900.

Српске епске народне песме
Збирка народних песама Вук књига седма