Заплакало...
Заплакало лишће бледо
На дрвету мог живота;
Угинуће дрво трошно
Без икаква роду плода.
Није тица запевала
У густоме зеленилу
Роду своме племенитом
Песму милу.
Само шумор судбу куне,
Бесан вијор, олујине,
Што ће гране да покр’а,
Што ће дрво да угине.
И тај шумор сузу носи,
И тај шумор само тужи,
А тужећи век казује:
Претешко је мојој души.

Кад угине дрво трошно,
Кад попада лишће доле,
Летећ’ шумор гробу своме
Казаће вам моје боле.

Извор 
1864. Даница. Лист за забаву и књижевност. Година пета, број 2. стр. 24.

Милан Ђорђевић