Женидба Милоша Обилића/7
ПОЈАВА VII
Марко долази и бијесно вуче за косе Равијојлу.

РАВИЈОЈЛА:

Витеже, пуштај! Не кидај косе! 

МАРКО:

Ти мога побру стр’јелама згоди, 
Сад и ти за њим у самрт броди.

РАВИЈОЈЛА:

Витеже, пуштај, ја ћу га спасти, 
Мелема има у гори тој.

ГРАБАНЦИЈАШ:

У твојој сад смо, витеже, власти.

МАРКО:

Да вас је таквих читави рој,
Све ћу вас гнати по стрмој гори, 
Топуза мога стић’ ће вас л’јет.

РЕЉА:

Са Марком нек се тек онај бори, 
Коме је живот постао клет!

РАВИЈОЈЛА:

По Богу брате, вила те моли, 
Пуштај ми косе, л’јека ћу наћ; 
Устаће витез, минуће боли,
Ваља ми само кроз гору заћ.

МАРКО:

Каква је ово наказа овдје?

ГРАБАНЦИЈАШ (ниско се клања): 

Гра... Грабанцијаш, витеже мили...

РАВИЈОЈЛА:

За њиме виле с облаци ходе 
И вихар бујни, на снажннм крили’.

МАРКО:

Он ће нам таоц све дотле бити, 
Милошу докле не нађеш спас,
А да се не ћеш у облак скрпти, 
Мораш ми често јављати глас. 
Јеси ли чула?

РАВИЈОЈЛА:

Чула сам, чула...

МАРКО (пушта је):

А ти, хајд, иди!

(Вила оде. Грабанцијаш звјера да умакне)

МАРКО (зграби га):

Куд’ звјераш, кљако?!

ГРАБАНЦИЈАШ (погнуо се од бола): 

Удави!... Јаох!...

МАРКО:

Са овог мјеста да ниси мако,
Ако на живот не мрзиш свој! 
(Приступа Милогшу и тужно га гледа.) 
Ох, ал’ му грло иштети царско, 
Како те згоди, побрате мој!

РЕЉА:

О, Равијојла!

РАВИЈОЈЛА (из даљине):

Ој, Ој!

МАРКО и РЕЉА:

Пожури, вило!

РАВИЈОЈЛА:

Ево ме, ево!

ГРАБАНЦИЈАШ:

Хеј, јаде мој!
Снађе нас б’једа у нашој гори,
У нашем царству страдамо ми.

Женидба Милоша Обилића