Свети Сава (Војислав Илић)
Војислав Илић 

Над атонским храмом, још у давно време,
подиже се бура усред ноћи неме. 

И док мрачним крилом за небо се хвата,
неко живо лупну у храстова врата. -

Игуман се диже. На уласку самом
стајало је момче, увијено тамом. 

У његовој руци, што је горе диже,
с упаљена луча рујни пламен лиже. 

Дим се вије, мота – и котури јуре
у капију тврду и зидине суре. 

Ко је ово момче? који јад га слама?
и шта тражи ноћас од Божијег храма? 

Црн, себарски плашт му млада плећа краси,
по коме су пале сребрнасте власи. 

А по витком стасу што га дичи тако,
тврдом се је ликом опасао јако. 

И он смерно стоји. О његову врату
само крст трепери у сувоме злату. 

То бејаше Растко. Син Немањин то је,
што је царске дворе оставио своје - 

Јер га љубав гони, јер га жеља слама,
да постане слугом Божијега храма. 

Црн себарски плашт му млада плећа краси,
по коме су пале сребрнасте власи. 

И над лепом главом, у дубини мрака,
сјајан колут сија од најлепшег зрака.

јануар 1884.

Извори 

 Илић: Свети Сава 1884.

Војислав Илић