Женидба и удадба/9
УГЛЕД 9.

ДЕВОЈКА, МАТИ 

ДЕВОЈКА: Шта ме зовете? 

МАТИ: Довече ће ти бити прстен. 

ДЕВОЈКА: Ала врагу... 

МАТИ: Зар ти није по вољи? 

ДЕВОЈКА: По вољи, кад нема бољега. 

МАТИ: Шта ћеш, ћерко, доста си и седила. 

ДЕВОЈКА: Ја знам. Да сте ме удали кад сам била од шеснаест година, него ви све: „Млада ми је девојка, млада ми је девојка.“ 

МАТИ: Пак и јеси била млада. 

ДЕВОЈКА: Дабогме млада, сад ето како се удајем. 

МАТИ: Пак шта ће? Момак је леп, а види се и добар бити. Уз то је јошт и богат, па куд ћеш више? 

ДЕВОЈКА (наслони главу на руку, па се замисли).

МАТИ: Ајде шта си луда. Познајем ја, ти ћеш бити срећна с њим. 

ДЕВОЈКА (кроз плач): Нити знам каква му је кућа, нит има ли што, него ајд па прстен. 

МАТИ: Забога, девојко, људи нам кажу да врло добро стоји. А друго, богме ћерко, и ти не можеш млого пробирати; мало ти је време прошло, а други траже и новаца млого. 

ДЕВОЈКА (плаче): Ја знам да сам несрећна. 

МАТИ: Ајде, немој бити луда! Тако сам и ја лудовала кад сам се прстеновала, пак после, красно задовољна. 

ДЕВОЈКА: Дабом’!, кад нисте били лепи! 

МАТИ: Ајд бестрага; ја нисам била лепа, него ти с том ногом! 

ДЕВОЈКА (плаче): Сад ми се још подсмевајте. 

МАТИ: Но, доста већ, иди те гледај за довече! 

ДЕВОЈКА (устане): Да га ђаво носи и с прстеном и удајом! (Одлази.)

МАТИ: Луда девојка! Али тако свака мора мало да прозанати. Ја сам јошт горе чинила. 

Женидба и удадба