Владислав/29
ПОЗОРЈЕ ДРУГО

Несторица, бивши. 

НЕСТОРИЦА: Он спава. Сујетан је мој улазак. 
ВЛАДИСЛАВ (у сну): Уби, уби, не слушај писку! 
НЕСТОРИЦА: Њега ужасан сан мучи. 
ВЛАДИСЛАВ: Сакри мач, да нас нико не спази. Брзо, брзо, наша је победа! 
НЕСТОРИЦА: Светли краљу. 
ВЛАДИСЛАВ (тргне се): Ко виче? Нисам га ја убио. 
НЕСТОРИЦА: Светли краљу, Несторица је код тебе. 
ВЛАДИСЛАВ: Несторица, брате, ах, ја сам само спавао. 
НЕСТОРИЦА: Теби је ужасни сан растрзао душу. 
ВЛАДИСЛАВ: Ох сан, мој страшни мучитељ. Но ја сам опет при себи. Шта чујеш за непријатеља? 
НЕСТОРИЦА: Још је изван опасности. 
ВЛАДИСЛАВ: Ах, Давиде! 
НЕСТОРИЦА: Пустињик ће ти неки боље известије о њима дати. 
ВЛАДИСЛАВ: Пустињик, у ово време? Њега је морао сам пакао послати. 
НЕСТОРИЦА: Он жели с тобом говорити. 
ВЛАДИСЛАВ: Иди, нек' се не усуди. Онај, који се с паклом дружи, не меша се са беспорочним стварма. 
НЕСТОРИЦА: Он ти важно нешто и о Ивици казати има. 
ВЛАДИСЛАВ: О Ивици? Дај га овамо! Само име Ивица мења свуколику моју намеру, доведи га! (Несторица отиде). Где је, Владиславе, твоје прво мужество? Где је оно твоје постојанство, којим си и самој смрти на углед ишао? Предао си се варљивим мислима као слаба жена, издајеш се без невоље, и другима на подсмех падаш. Тако ми живота, ово нека последњи пут буде. 

Владислав