Ход
Милутин Бојић 

Ход

Ја се смејем оном што детињство жали, 

Оне бледе дане туђих надахнућа, 

Непојамне туге, несвесних чезнућа: 

Велик дан је био кад смо душом пали.

Велик дан је био кад смо душом пали, 

Јер зарида Господ у дну душе наше, 

Јер је пала вера што нам други даше, 

И у медно теле кип се бога сали.

Од тог дана ми смо, кроз мочар и као, 

Где се тресет слаже, тонули све дубље 

И очајним криком све дрскије, грубље 

Наш глас је, пун вере, свог Апола звао.

Данас страшни самум наша чела шиба, 

Неизвесност подло наше жудње сплиће, 

И ипак ми свесно верујемо: свиће, 

Мада ровит темељ под нама се гиба.

Ми чекамо ужас и из дана у дан

Верујемо гордо у сунца и боје,

У жеље и дела и идоле своје,

У сав свет тај можда и лажан и чудан.

Верујемо смело до последњег трена, 

Јер то наш је псалам на рођеној струни. 

И, док луда младост живот слашћу пуни, 

Можда све је мање алема на круни

И жељено вино бива лажна пена.

1912

Х