Из делаонице
Из делаонице
 -{I}-
Још несвршен, у свој бољи
Под теретом крста клечи:
Овде стоји син човечи,
Без помоћи у невољи.

На груди му рана љута;
Место круне, њега кити
Један венац трновити —
Благодарност свих Чивута...
 -{II}-
Тамо, опет, једно лице
Губи своје црте благе
На зидини грдне влаге —
Моје лепе девојчице.

Гле, како се још осмева,
Блага, кротка, добре нрави,
Мож' мислити у нарави
Какова је лепа дева..

То, Бога ми, дочет' нећу!
Нит' бих мог'о, кад бих хтео;
Кад бих мог'о, не бих смео:
Овај цветак у пролећу,

Овај осмех лица бела,
Лаки покрет витог створа,
Заслужује за мајстора
И великог Рафаела.
 -{III}-
Гледај тамо: Косовкиња
Рањенике Србе пита:
— Где је глава поносита?
Да л' у њојзи живот тиња? —

Па јунаке све премеће,
Руним вином те измива,
Не би л' драгог нашла жива...
Ал' Милоша наћи неће...

Ту бих мор'о довршити
На девојци још хаљину,
После маглу и даљину,
С маглом крвцу многу скрити.

Ја нерадо сузе трошим;
А када бих све измáл'о,
Србину би тешко пало
И плак'о би за Милошем...
 -{IV}-
Там' јединца у матере
Непомичне леже кости,
За њим мајка у жалости
Косе чупа, рухо дере.

Што скорије ја да гледам —
Мајка жури, да не косни,
Лик јединца, лик жалосни,
Лик Милана да јој предам.

Ах, свршићу и то лице,
Ал' ти, тужна мајко јадна,
Нећеш нигде и никада
Збрисат' сузе жалоснице.

Извори 

Поезија Ђуре Јакшића, 1856.