Моје селанце
<poem>
Бела птица крај Дунава
Раширила крила;
Птица та је — село моје,
Што га чува вила.

Добра вила, посестрима,
Ту ме неговала;
Неговала, миловала, —
’Вако јадовала:

»Мој побрате, бригo моја,
Чело ми се мути;
Тајна страва груд ми мори,
Јер зло ти се слути:

Младост твоја пропеваће,
Ал’ са тужни гласи;
Срећу твоју запљуснуће
Живота таласи...

Тек по каткад песма ће ти
Срце да разгали;
Но и њу ће многи рушит’,
К’о обалу вали...«

Птицо бела, село моје,
Чуј шта рече вила;
Ал’ не бој се, шири само
Твоја бела крила...

Шири, шири, а Дунав ће
Крила да ти штеди:
Да ме с крили поутешиш —
Кад будем у беди...

У Черевићу, 1868.
</poem>

 Извор 
Јован Грчић Миленко: Целокупна дела'', Библиотека српских писаца, Народна просвета, стр 67-68

Јован Грчић Миленко
Поезија