О српском језику/9.4


-{IV}-о О прилогу „не“
У нашој књижевности, српској и хрватској,
не слажу се књижевници у писању речце „не“.
Једни је састављају и са именима и са глаголима;
други је одвајају од глагола а састављају са
именицама и придевима, али се колебају шта
се раде с њоме код придева глаголских.

Прилози у опште, и ако се у реченицама
прилажу другим речима, поглавито глаголима,
(као што се придеви придевају поглавито ):
опет за то не морају бити с њима
једна реч; него као особита врста речи, могу
и оделито стајати за се, а и, придруживши се
с другим речима, састављати једну сложену.

По томе нема сумње да и прилог „не“,
може стајати сам за се. Сетимо се само ових
реченица: „нема буде што јест да, и што није
не“; — не на дете; — не од лане; — не
би ли га нашао код куће.

Питање је дакле: кад је прилог „не“ —
одвојена реч, кад ли се саставља с другим
речима, у једну сложену, и с којима се ?

И у нас, као и у другим језицима, ваља
разликовати двојако „не“ : оделито и саставно.
Оно прво стоји уз глаголе, у свима променама
њиховим; а ово друго саставља се именицама
и придевима једну сложену реч.

-{I.}-
Да има оделито „не“ уз глаголе, можемо
се уверити и из туђих језика и из самога свог
говора.

Нашем оделитом „не“ — одговарају
туђи оделити прилози за порицање, као: грчко
 или  и , латинско и италијанско ,
француско , — немачко , 
, — руско , пољско , — 
. — Така речца за порицање стоји
у некима од тих језика пред глаголом, у 
за њим, а у францускоме језику једна
испред а друга иза глагола, на прилику:  (не могу се не смејати),
—  —  —  —  —  —  — , —  (не могу ).
И из самога се свог језика можемо 
о томе; јер кад би речца „не“ са глаголом
била једна сложена реч, онда би морало бити
и оваких облика и реченица: невидети, невидим,
невидех, невиђах, невидео, невидео бејах, ,
невидео бих, и тако даље, — које
очевидно не ваља, јер се говори: не видим,
не бих видео, не ћу видети, и т. д.

Дакле „не“ уз глаголе ваља писати ,
па и уза саме глаголске придеве (), кад су више глаголи придевскога
облика, него ли прави придеви, који су само
постали од глагола (девербативни), на :
хтео не хтео; — то је обичајно право,
а не писано.

Од тога се правила изузимају:
а) сви облици садашњега времена: не̑сам
(место: не јесам, нејсам, ), — немам
(место: нејмам, не имам), — и заповедно: немој
(место: не мо’и = не мози, испореди: помози).
— Овде крњим речима као да беше потреба
да се споје с другом речју, ма било и маленом;
б) ови сложени глаголи, у свима променама
својим: немоћи и занемоћи (кад значи: ,
разболети се), — и нестати, понестати,
нестајати (кад значи: ишчезнути, ишчилети).
— Те сложене речи, кад су раздвојене, имају
са свим друго значење, него свако, на прилику:
немо̀гу (болестан сам) и не мо̀гу (неје ми );
нестаје (ишчезава) и не стаје (не наступа).

-{II.}-
Да има саставно „не“, које се слаже с
придевима и именицама, уверићемо се такођер
не само из туђих језика, него и из својега.

Нашему саставном „не“ — одговарају
све туђе речце истога значења: грчко  или
 (), латинско , немачко
 или  (садашње =), словенско не,
, и мађарско (прилепачно) — , на :
 (недостојан),  (несрећа).
—  — 
— , , — 
(немогућан).
У нас се то „не“ — слаже:
а) с придевима, као: нехатан, невесео,
невешт, недо̀ход (пути недоходи), неук, нејак,
незнан, и т. д.;
У оваким догађајима се и трпни 
придев слаже са прилогом „не“, у 
реч; он је ту више прост придев, који је
само постао од глагола (),
као: небројено благо; — то је јед
неописани; — невиђен човек; неначета вода;
и тако даље.
б) с именицама, на пример: небојша, ,
невид, невиделица, невера, невоља, ,
невреме, неглед, недаћа, недаша, недеља,
недостиж, недрага, незгода, незет, незнајша,
неималица, не̏кр̑ст, нелагод, немар, нѐмати,

немир, немоћ, необика, неопера, непело,
неповрат, неподоба, непоменица, неправда, ,
неприлика, нерадња, нерадост, ,
неродица, нероткиња, нерука, несан, ,
ненасит, неслога, неснага, несрећа, нефаљ,
не̏чи̑ст, нечовек, невеста, заједно са речима
које су од њих изведене.
Тако се исто слаже ово „не“ и са 
које су постале од глагола, на пример:
нечување, неспавање, и т. д.

Саставно „не“ — замењује кад и кад
предлог без, као: безазлен, безакоње, безбожан,
безверник, безгрешност, безимени, безмитни,
безобразан, безродан, безуман, бесмртан, ,
бесребрни, бѐстужан (немарљив), бесцен,
бесцење, бешчаст.

До једноликости у писању, у колико је
потребна, моћи ћемо и ми доћи, ако мало по
мало узрасправљамо оне ствари, које су заиста
под питањем.

Вила 1868.

О српском језику