Другарици
Сада си негде на Волги, и везући ланене кошуље са другарицама са села, учиш их чистоћи, раду и писмености. Сејеш неуморно на обалама реке „матушке“ зрна слободе која ће исклијати и расцветати се из малих мужика, деце садањих другова твојих.

Подсећаш на сејаче душа и лепота, другаре што се сретну у животу за тренутак, тек да измене осмех и стисак руку и продужују нагло припреме са неке далеке и веселе жртве. То су бела и топла сунца што путују по земљи, од оцена до оцена, од града до града, и плаве зажареним бојама снова старинску кору природе.

Сеј, другарице са Волге, црвена зрна слободе, сеј!

Извори 

 Владимир Дедијер, Сарајево 1914, Просвета, Београд 1966. — стр. 349

Владимир Гаћиновић
Први светски рат
Проза
1916.