Три путника
Три витеза одабрана, лавског срца, дивске снаге,
Кренуше се у бој свети, због слободе своје дра́ге.

Кад су били насред поља, на ноћишту прво вече,
Најстарији витез тада друговима својим рече:

„Ја се кренух у бој страшни, а у тузи и у јаду
Код куће сам оставио своју лепу, љубу младу.

Погинем ли млађан сада, — ја вам, друзи, нећу крити,
Све страхујем и бринем се: шта ће с њоме тужном бити?”

Проговара витез други: „Заборави љубу, брате,
Јер она ће, кад се уда, заборавит’ брзо на те.

Ал’ ја имам сеју добру, коју љубим силно тако,
Њу оставих дома саму и за њу се бојим јако.”

Трећи витез погледа их, па с уздахом проговори:
„Немој да те зарад сеје нити брига, ни јад мори.

И она ће наћи војна и пашће му око врата,
А тако ће лако моћи заборавит’ тебе, брата.

Ал’ ја имам мајку своју, којој бијах цигла нада.
Њу оставих дома тужну и за њу се бринем сада.

Јер ако јој не вратим се, знам, како ће њојзи бити, —
Гробак ће јој хладни само ра̏ну ову изл’јечити.”

Извор 
1896. Бранково коло за забаву, поуку и књижевност. Година -{II}-, број 5, стр. 146.

Светозар Ћоровић