Судбина једног разума/16
ПОЗОРИЈЕ 8. 

(ИСАЈЛО И МАНОЈЛО) 

ИСАЈЛО: Шта је нашем господину? 
МАНОЈЛО: Тако нас гледао страшно, да сам мислио: сад ће нас прогутати. 
ИСАЈЛО: Ја му више не смем излазити на очи. 
ШАЉИВАЦ: Моја децо, и треба да се узмете у памет. Разум вашег господина прогутао је један магарац! 
ИСАЈЛО: Јао, куку! 
ШАЉИВАЦ: Па што је прогутао, ни по јада, него је побеснио! 
МАНОЈЛО: Да неће прећи то и на господина? 
ШАЉИВАЦ: Ако се не излечи, за четрнаест <дана>, богме, обрао је бостан. 
МАНОЈЛО (Исајлу): Па да бежимо из службе. 
ШАЉИВАЦ: Не, ево овај је господин лекар. 
ИСАЈЛО: Оће л’ да му сече испод језика? 
ШАЉИВАЦ: Он ће га излечити; само му морате и ви помоћи. 
МАНОЈЛО: Ја не смем да му више на очи изиђем. 
ШАЉИВАЦ: Немате шта много радити. Само га ухватите, па га држите добро. 
МАНОЈЛО (отежући): Е, а кад ме довати зубма? 
ШАЉИВАЦ: Ваша је дужност своме господину помоћи. 
МАНОЈЛО: Богами ја не смем. 
ШАЉИВАЦ: Та он није јошт побеснио. 
МАНОЈЛО: Шта знам ја, оно се показује на шест недеља. 
ДОКТОР (иза сцене виче): Освиме! 
ИСАЈЛО: Ено виче. 
МАНОЈЛО: Јао, куку! 
ДОКТОР: Освиме! 
МАНОЈЛО: Иди ти, Исајло! 
ИСАЈЛО: Мене не зове, него тебе. 
МАНОЈЛО: Али ја се бојим. 
ДОКТОР: Освиме, Перзерине, зар не чујете? 
МАНОЈЛО: Ено сад зове обојицу; сад можеш ићи. 
ИСАЈЛО: Да видиш, ђаво<л>ски је посао. 

Судбина једног разума