Смрт Уроша Петога/18
ПОЈАВА II
Богдан и Царица.

 
БОГДАН: 
Ти си замишљена. 
ЦАРИЦА:
Доносиш ли каквих в'јести, брате? 
БОГДАН: 
Пук по граду неспокојно врви; 
Охрабрен је падом Крушевачким, 
Па подиже све смјелије главу. 
Бојати се да се опет метеж 
Не извргне. 
ЦАРИЦА: 
Све је то још рано. 
Док на челу завјерена племства 
Арсојевић и смјели се Бојо 
Не приближе граду, требало би 
Да се дотле наши Приштињани 
И не кажу живи. То ја желим. 
БОГДАН: 
Тако им је и препоручено; 
Ал' свјетину мржњом заражену 
Ко довољно да умудри, сестро? 
ЦАРИЦА: 
И још нема са Приморја в'јести? 
БОГДАН: 
Сад их добих. Ливер и Алтоман 
Крећу сутра са супротних страна 
На кнежину зетску. 
ЦАРИЦА: 
Вукашину 
Тим је л'јево одсјечено крило. 
БОГДАН: 
Остаје му десно, и трупина; 
А то војске Угљеше и Гојка. 
ЦАРИЦА: 
С једним крилом неће ждрал далеко. 
БОГДАН: 
Док Угљеша к Нишу ступа, Гојко 
На Приштину смјера; а дотле ће 
Лако моћи. 
ЦАРИЦА: 
Предухитрићу га: 
Само шаку пепела ће наћи 
Овдје на свом гн'језду, и залуду 
Тражити ће у пепелу томе 
Кости брата краља. 
БОГДАН: 
А међу тим 
Ја с Родопе моје упасти ћу 
У Маћедонију. Тад ће бити 
Ти Мрњавци клети са свих страна 
У средину нашу сатјерани, 
И сатрти. Вријеме је, Јело, 
Да отидем тамо, и све спремим. 
Чекам само да нас ти угодиш 
Са Урошем. Шта с њим сврши јутрос? 
ЦАРИЦА: 
Скоро ништа. 
БОГДАН: 
Како! 
ЦАРИЦА: 
Најприје му 
У ушима хтједох омекшати 
Омрзнуто Лазарево име. 
БОГДАН: 
Па? 
ЦАРИЦА: 
Слуш'о ме и шутао. 
БОГДАН: 
Даље? 
ЦАРИЦА:
Тад му живо кнежеве описах 
Све успјехе до сад постигнуте, 
И будуће што му ми спремисмо; 
Па му клизнух најпослије предлог 
Да с' упусти вјешто преко тебе 
У потајне са њим договоре. 
БОГДАН: 
А он? 
ЦАРИЦА: 
О том не хтје ни да чује. 
БОГДАН: 
Све једнако невјешт и тврдоглав! 
ЦАРИЦА: 
Памти кнежев у Сријему дочек, 
Па тим гњевно заклопи ми уста. 
БОГДАН: 
Ха, слијепац! не увиђа да се 
И времена и кнез пром'јенише. 
ЦАРИЦА: 
Краљевића чисто пријатељство 
Још га веже, и не да му, мислим, 
Да с' отргне коначно од краља. 
БОГДАН: 
Стопут сл'јепац! Он не разликује 
Дивљу врану од питома коса. 
Па шта ћемо? 
ЦАРИЦА: 
Раставит' их треба. 
БОГДАН: 
А како ћеш? 
ЦАРИЦА: 
Стишај се, и чуј ме. 
Овај случај ја сам предвидјела, 
Па на вр'јеме и л'јека му нашла. 
БОГДАН: 
Да га чујем. 
ЦАРИЦА: 
Докле овај вихар 
Не прелети преко иаших глава, 
Ми цареву склонимо ван царства. 
БОГДАН: 
Шта? ван царства! Гдје то? 
ЦАРИЦА: 
У Дубровник. 
БОГДАН: 
И ти мислиш да ће Дубровчани 
Изложит' се за Уроша гњеву 
Завађених страна, измеђ' којих 
Он би сада к њима добјегао? 
ЦАРИЦА: 
Читај. (Даје му писмо) 
БОГДАН: 
Печат дубровачког в'јећа! — 
Како! том радила си дуго, 
А н'јеси ми ни ријечце рекла? 
ЦАРИЦА: 
Читај. (Час је огледању дош'о, 
Да измјерим колико дубоко 
Оданост му допире у срце.) 
БогдАн:
„И склониште и помоћ за поврат“. 
(чита) Па све ово тајаше ми до сад! 
(Баца јој писмо.) 
Гром у мене! видим на чену сам. 
ЦАРИЦА: 
Шта, Богдане, већ те гњев заноси? 
Право људи љутицом те зову. 
БОГДАН: 
Ти Јелено, дволична си са мном 
Као што си и с другима свима; 
Ти си... Б'јес сто пута, 
Б'јес у мене што сам, познајућ' те, 
Ипак ти се сл'јепо повјерио. 
Али... Ох, ох!... жалим што је доцкан, 
А иначе, вјечнога ми творца! 
Овог часа трг'о бих се натраг. 
ЦАРИЦА: 
Ето! реци сада да над синои 
Без разлога стрепим, и зазирем 
Од вас свију, колико год вас је. 
Што га краљу из ноката чупам, 
А не бацам зету твом' у крило, 
Већ сва твоја ишчезава ревност. 
Ох! ни једном доиста не стоји 
До ст'јешњена Душанова сина, 
Већ до своје и сродника својих 
Веће моћи... Вај, судбине тешке! 
Вај жалосна, неутјешна мати 
Сама себи худо остављена!... 
Иди брже, врати натраг зета, 
Заустави и све друге војске, 
Приштињане и племство им стишај, 
Па у кору кад сви мачи уђу, 
Кад овлада гробна свуд тишина, 
Дођи онда па уживај, брате, 
Како коље сестри ти у крилу 
Краљ Вукашин једина јој сина. 
БОГДАН: 
Поимам ти стрепњу, ну Бога ми, 
Не требаше сумњати о мени. 
ЦАРИЦА: 
Не о теби; али ко нам вели 
Да кнез гони за што друго краља 
Ван да сједне на његово мјесто? 
А ја, видиш, тако ми небеса! 
Ја, чим падне та краљевска круна, 
Скршит' ћу је, стуцат' у прашину, 
Да никад се више поред царске 
Не узможе пуста заблистати. 
Кнез ће бити до Уроша први, 
Ал' под круном ни он, ни већ ико. 
БОГДАН: 
И због тога не даш сада сину 
Да развије стијег Немањићев 
У кнежевом стану?.. Слијепа си 
К'о и Урош. 
ЦАРИЦА: 
Не дам ја!... већ рекох, 
И овог ми божијега дана 
Не варам те, ја му то предложих, 
Ма да ме је разум одвраћао; 
Предложих му да ти р'јеч одржим. 
Он не хтједе; а ја, не тајим ти, 
То и волим. 
БОГДАН: 
Ти то волиш! волиш!... 
Колико си проницава ума, 
Њим далеко ипак не досежеш. 
Кад цар стоји поред Мрњаваца, 
А с оружјем Лазар на њих ступа, 
Он изгледа к'о бунтовник прави, 
Кому с тога многи неће прићи. 
Тим и сама не јачаш ли краља? 
А Лазару да приступи Урош, 
Не би л' собом занио властелу, 
И пресудно од једнога маха 
Чвор пресјек'о измеђ' њих двојице? 
ЦАРИЦА: 
Па баш за то, да не буде с краљем, 
Нек се склони у град гостољубни, 
Из кога се многи већ владалац 
На свој престо срећно повратио. 
Изгледаће достојније тамо 
Но под ст'јегом свог ма којег кнеза, 
Отуд биће опаснији краљу, 
А и страшан сваком' 
Кој' би краља хтио да зам'јени. 
БОГДАН: 
Нека иде, тврдоглава жено, 
¬Нека иде; ну ријеч м' упамти: 
Чим је Лазар у одсудном часу 
Те помоћи лишен, 
Ту потпуна успјеха нам нема. 
Ја међу тим у своју се област 
Одмах враћам, да бар бдим над њоме. 
ЦАРИЦА: 
Да излетиш из ње с добром војском 
Чим и друга устану властела; 
А за цара ја ти ув'јек јемчим.

Смрт Уроша Петога