Српска граматика (1894)
Моја „Српска Граматика“, у којој се збира рад 
двадесет и пет година, више пута прекидан и на ново
започињат, излази сад први пут овако у целини, у 
књизи.

У намери да покажем како је постала ова књига, 
овде како су израђивани, штампани, прерађивани или
прештампавани поједини њени делови.

Први почетак јој је у једноме збијено штампаном 
о синтакси глаголских облика и сложених ,
који сам, још као професор Београдске Гимназије,
штампао за своје ученике у почетку 1869 године. 
синтакса се, по ондашњем наставном плану, предавала
у другом гимназијском разреду. Поменутим табачићем о
другој половини синтаксе покушало се да се на брзу руку
попуни оно што се није налазило ни у Српској Синтакси
Ђ. Даничића, ни у изводу из те Синтаксе, који је, 1864.
штампао Ј. Бошковић. Иначе се у њему налазила друга
половина оне ученичке ручне књиге, по којој сам ја тада
гимназистама -{II}- разреда предавао српску синтаксу. 
се поглавито зато, да би се за анализу и друге
послове заштедело време које се на школским часовима
онда употребљавало на писање ручне књиге по казивању
професорову.

С тим се свршио други семестар школске године
1868|9. За први семестар школске године 1869|70 изађе
целокупно издање те Синтаксе. То је прво издање њено.

Оно је већ унесено и у библиографију године 1869. 
то, штампано опет као оглед, распродало се брзо, и
у години 1870 имао сам већ да се бавим новим издањем,
које је пуштено у свет при крају те године. Ма да је то
издање прво потпуније издање, ни оно ме није могло .
Чим се примакло време новоме штампању, ја
сам унео и опет много нових допуна и измена. Тако је
постало „треће на ново прерађено и раширено издање“,
које је штампано у Београду 1874 године. У то време је
и предавању народнога језика у гимназијама поклоњена
већа пажња, и синтакса се није више предавала у -{II}- ,
као при првим издањима моје Синтаксе, него у -{IV}--ом.
Пет година после тога издања, 1879, показала се опет
потреба новога издања. И ја сам на ново бацио доста
времена на допуне и исправке, којима је постало „
поправљено издање“. Нисам бележио колико ми је
времена које издање заузело, али памтим добро, да су ми
сва нова издања односила исту количину труда и ,
без обзира на раније већ уложени рад.

Старајући се у пролеће 1879-те године о четвртоме
издању Српске Синтаксе, смислим да према синтакси 
и остале делове граматике, те да тако употребим
белешке, студије и размишљања дугога низа година. У тим
мислима и по тој одлуци четврто издање дотадашње Српске
Синтаксе први пут се наштампа с натписом целокупнога
дела „Српска Граматика за ниже гимназије и реалке у
Кнежевини Србији. Четврти део. Наука о реченицама“.
И одмах, још те године, изађе у првоме издању први део
Граматике „Наука о гласовима“, а на скоро за њим и
трећи део „Наука о облицима“. Неизрађен остао беше
други део граматике, „Наука о основама“, за коју се, осим
научних дела Ђ. Даничића и Ф. Миклошића, тада истом
у свет пуштених, у нас налазило само нешто претходне

радње у ранијим пословима Ђ. Даничића. Довршивши први
и трећи део, „Науку о гласовима“ и „Науку о облицима“,
који су школама били од преке потребе, навалим да 
и други део, „Науку о основама“, те да започети
посао до краја изведем. Та „Наука о основама“, прва у
лакшем излагању (колико га је у том делу граматике 
постићи), изиђе у првом издању у почетку 1880 .
Тако се, мало по мало, потпунце довршило дело,
започето једанаест година раније, у 1869 ој, као што је
горе показано.

Од 1881 почињу већ нова издања, мање или више
прерађивана. „Наука о гласовима“ штампана је у новом
издању са знатнијим допунама већ године 1881. Треће
издање тога одељка, од 1884, и четврто, од 1888, 
је без икаквих промена.

„Наука о основама“ штампана је још само једанпут,
године 1885, и то са другојачијим распоредом материјала. У
првоме издању „Науке о основама“ просте основе су биле
распоређене у две групе, у групу непосреднога и у групу
посреднога (од готових основа) образовања. Свака се та
група даље делила по врстама речи. У другоме издању,
рађеноме после израда „Граматике старога словенскога “
(1884), променим тај распоред, и узмем врсте речи
за основицу целокупне поделе, те по њима изложим како
посредно, тако и непосредно образовање, свако за се, а
једно за другим. Тада ми се чинило, да ћу тим начином
унети више прегледности у тај део граматике, претрпан
многоразличним материјалом.

„Наука о облицима“ штампана је у другом издању с
исправкама године 1882, а по том је то издање године
1890, као треће, просто прештампано.

*

Сва та издања штампана су тако како је изложено,
у појединим књигама, за школску потребу. Штампање се
то чинило по већој или мањој употреби у школама и 
је и од промена у наставним школским плановима.
Међу тим ја сам поодавно помишљао, да, после посебног
издавања свију појединих делова граматике, приредим и

једно целокупно издање, и очекивао сам кад ће ми се
указати време и прилика да ту мисао остварим.

Од разлога, из којих сам то помишљао, један је, што
је ова Српска Граматика у нашој књижевности још 
једино дело, у којем је целокупна настава о 
језику израђена једноставно и по једној потпуној
основи. Читав низ нараштаја и у Краљевини и по осталим
српским крајевима, кроз пуних десет година (1880-1890)
учио се по овој граматици. Претварање оних појединих 
Српске Граматике у један целокупан граматички 
чинило ми се као још једна дужност не само према тим
нараштајима, који сад улазе у зрели век, него и према
осталој образованој публици српској у свима крајевима
народа нашег. Мислио сам да је узалуд изискивати од
образованих Срба да својим језиком чистије и правилније
пишу, ако се не би спремила књига која би олакшавала
вршење те дужности, данас већ, хвала Богу, свакоме драге.
Може бити да ја за то нисам погодио баш прави пут;
може бити да нисам био кадар да учиним све што треба;
али се, опет, надам да ће ово на ново прегледано, ,
попуњено и у целину склопљено издање „Српске
Граматике“ томе, барем за први мах, довољно помоћи.

Као други разлог да се с овим целокупним издањем
пожурим послужила је потреба једна, која се од не давно
почела у нас живље осећати. То је потреба да се и у
нашем језику што ближе и што потпуније одреде правила
интерпункције и правописа. Осећање те потребе без сумње
је само по себи очевидан знак напретка у нашем 
језику. Оно се јавило у једанпут и на источној
и на западној страни нашега народа. Овде у Београду је
то било у пролеће 1892, када је образована Српска 
Задруга. Одмах чим се Задруга почела бринути о
штампању првих својих издања, истакнута је потреба да
се у издањима Задруге мотри колико се више може и на
једноликост или следственост правописа. Хтело се да наш
књижевни језик и у тој својој спољној страни ојача и да
се у свему до појединости примакне великим европским
књижевним језицима, који су природан углед нашему 

језику. Да се то постигне, управа је Српске 
Задруге одредила одбор, поставивши му у задатак
да изради у том правцу упутства за коректоре издања
Задругиних. Осим мене су у тај одбор изабрани били г. г.
П. П. Ђорђевић, Љуб. Стојановић и Љуб. Јовановић. Одбор
је држао неколико састанака, и споразумео се у главним
тачкама, које су обележене као неодређене или подложне
неједнакостима и непостојанству писања у наших .
То је Српска Књижевна Задруга поставила као 
за своје коректоре и уреднике издања, у колико су
ови последњи вољни били да се тих правила држе. На
западној, хрватској, страни наше књижевности исто је 
расправљано више службеним путем, али је томе
онамо и потреба била далеко већа него у нас, јер је било
много више и много озбиљнијих спорних питања за .
У књизи дра Ивана Броза о -{Hrvatskom }-
читамо о томе ово: „Г. 1889 прихватила је власт
трећом да ријеши питање о јединственом правопису .
Особити одбор, у који су били позвани струковни
учитељи, расправио је у неколике сједнице то питање и
изрекао своје увјерење, да је од пријеке потребе за школе
један правопис, а тај треба да је основан на начелима
фонетичкога писања. Висока кр. земаљска влада, одио за
богоштовље и наставу, прихвати то мишљење за своје, па,
желећи да би се што прије постигло јединство правописа
у свјема школама, поставила је у почетку г. 1892 кр.
свеучилишнога професора за хрватску филологију г. 
Павића, ревизором свих књига, што ће се о њезину
трошку и о њезиној заклади штампати, а мени је наложила да
израдим не само правила за правопис него и правописни .
Тако је постала ова књига, коју је у свему одобрио
г. проф. А. Павић“. Исту мисао, којом се бавила Српска
Књижевна Задруга и којом се, према својим приликама.
бавила хрватска влада, кретао је самостално и засебице
и др. Љубомир Недић године 1894 у 

заједници у Београду, у којој је једно вече разлагао
свој предлог „О правопису и интерпункцији“.

Као основица правилима о правопису што су у овој
књизи изложена, послужило је оно што је поменути одбор
Српске Књижевне Задруге својим споразумом утврдио.
Мени је ваљало да по тој основици листу примера ,
да правилима облик и распоред дам, и да их с
граматиком у склад доведем. У томе раду неколика су ми
питања под другојачију светлост дошла, те сам на два три
места и одступио. Најглавније је одступање у писању групе
иј (чл. 64 в, чл. 807 б) при извесним творбама језика и у
бележењу дијалектичког сажимања самогласничких група
ао, ео или уо (чл. 66 а, чл. 807 в), где сам, после 
размишљања, нашао да је боље и књижевном језику
прикладније овако како је у мојим правилима.

Питање о интерпункцији задало ми је много више и
муке и труда.

Још стара наша књижевност оставила је у самој
практици трагове размишљања о овоме питању. Издајући
по џепним народним издањима наших млетачких штампара
живот св. Петке у -{Starinama IX}-, интерпункција је тих
издања сама собом обратила ми пажњу на се. У предговору
к томе издању читају се о томе ове врсте: „Пошто 
има и своју уређену интерпункцију, могао сам и ње
држати се у велике и с малијем додатцима, да изведем 
интерпункцију, а ево како. Гдје су сад пред 
словенске цифре, ту је чланак у Божидаревом 
почет новом врстом и великијем црвенијем словом,
а на крају су пређашњега двије црвене тачке упоредо;
гдје је сад чланак без цифре, ту му је у Божидара 
у врсти, али опет почет великијем (но ситнијим од
онога напријед поменутога) црвеним словом, и од 
чланка је одвојен двјема упоредним црвеним .
Од осталијех знака долази највише црна тачка и
запета, и обје махом имају вриједност садашње запете,
ако иза тачке слиједи мало слово, јер иза запете никад

друкчије слово и не долази; ако ли иза тачке слиједи
велико слово, па ако је уз то и тачка црвена (што чешће
долази), онда тачка има вриједност садашње тачке, а негдје
и садашњих двију тачака (:) као знака пред ријечима које
се наводе. Тога држећи се и одступивши на врло мало
мјеста, могао сам и чланке и изреке (фразе) са свим по
Божидареву издању подвојити. Одвајање реченица и 
дијелова у изрекама узето је по данашњем, ма да
се и ту оба начина врло мало у ствари разлазе, пошто
у Божидара тачка служи махом за одвајање крупнијих,
а запета за одвајање ситнијих дијелова изреке и реченице
(на које се разликовање данас и не пази), и ти знаци
махом ријетко недостају ондје гдје им је мјесто“. 
пре неколико година призренски рукопис 
Законика за ново издање, обратно сам опет пажњу
на стару интерпункцију, у намери да се уверим да ли она
нема утицаја на овако или онако разумевање текста. И
уверио сам се да се и писац тога рукописа служио 
(само тачком и запетом) на начин који
пажњу заслужује и који се, од почетка до краја, мора
недирнут сачувати.

С почетком писања народним језиком у новој ,
с почетком стварања народнога књижевног ,
и ово је питање почело занимати књижевнике онога
истог часа када су се почеле штампати књиге, у којима
су писци ради били да су у овом погледу следствени и
правилни.

Познато је да има два главна начина у бележењу
интерпункције или реченичних знака. Један је граматички,
који пажљиво следује граматичком чланању реченица̑ и
њихових саставних делова; други је логички, који тражи
главније, само логичко, чланање, мало се обзирући на ,
тешње подређене или јаче везане са својом главном
речју. Први начин, којим се нарочито Немци служе, имао
би за се ту добру страну, што би се њиме можда најпре
могла извести оштрија следственост интерпункције, премда
у нашем језику има примера, у којима су речи двеју 

тако испреплетане, да их није могућно знаком .
Други начин, којим се служе нарочито романски
народи, тешко би се извео до следствености онога првога,
али је очевидно природнији, зато што следује логичкоме
чланању, и у случају разноликих анализа или начина 
(посве неизбежних у ствари овако индивидуалној
као што је склон и чланање ми́сли̑) показује свагда на
какво је читање и чланање мислио писац сам.

Од писаца нове књижевности, Доситије нема још ни
правописа ни интерпункције. Вук Ст. Караџић, творац
граматике и први уредник књижевнога језика нашег, 
у овоме послу врло карактеристичне ме́не. Његови
списи у „Даницама“ показују нам интерпункцију начина
немачкога, изведену често с врло пажљивом следственошћу.
Али главно Вуково стилистичко дело, које нам и у овом
погледу има да остане као главни и коначни исказ 
умовања о овим питањима, одступа већ од тога правца
и показује нам ону другу, логичку, врсту интерпункције.
Тим се начином Вук и после до смрти служио. Ђ. 
је у ономе следовао томе последњем Вуковом ,
и нарочито је запете врло штедљиво употребљавао.
Али његова интерпункција у преводу Старога Завјета, 
главног стилистичког дела, пуна је поуке, и
носи обележје чисто логичке интерпункције. Ти основи
као да су везани са самом природом нашега језика, јер
извесне његове синтактичке конструкције упућују саме
собом на овај начин реченичног бележења. У М. Ђ. 
наћи ће се много више запета̑ него у Ђ. ,
али има много конструкција које ни он, с великом
следственошћу, никада запетом не двоји.

Интерпункција је по себи тако жива ствар, а у исти
мах тако деликатна, да се самом практиком, без каквих
год напред утврђених правила, може расправити само у
главноме. И горе поменути признати наши писци и 
тражили су начин интерпункције не по напред 
правилима, него по разумевању које су ради
били да своме излагању реченичним знацима назначе, по
своме мишљењу. С тога њихова дела још не могу 
потпуну систематичност у правилима интерпункције.

Али је потпуно очевидна њихова доследност и сагласност
у главним основима, и изван сваке је сумње да та 
одсудно утврђује интерпункцију логичку за наш
језик. У том погледу је значајно што је Вук у 
покушавао да се служи интерпункцијом граматичком,
а што је, у зрело своје доба, коначно усвојио начин ,
којим се, после, и Ђ. Даничић свега свога века
служио. Ово не треба да је чудновато, кад се зна да се
језик првим својим одељком, науком о гласовима, 
са физиологијом и музиком, а завршетним својим
одељком, науком о реченицама, служи само као стварни
облик логике и њезиних гдекојих формула и категорија.

Следујући овоме што сам навео, и ја сам у 
интерпункције, штампаним у додатку ове књиге, узео
за основ интерпункцију логичку. Како се у четвртом делу
ове граматике, у науци о реченицама, излажу и описују
све врсте подметних и прирочних додатака и подређених
реченица, у којима се ти додатци само ширим начином
исказују, ја сам се старао да по тим врстама и правила
интерпункције распоредим. Држећи се природе тих 
као главнога упутника, ја сам се старао да у 
интерпункције што тачније назначим где се што
реченичним знацима одваја, где ли не, и где који знак
писати треба. Ово што је главно и што се свуда може
потврдити примерима из Вука и Даничића, попунио сам
правилима о раздвајању осталих реченичних делова, и у
томе сам се држао поглавито правила француских, пошто
се и иначе поменути начин у своме основу највише 
с француским. Ако у свему и не будем погодио,
довољно је, ако будем добрим путем упутио. У том ће
се последњем случају лако попунити што ја сад будем
омашио, или исправити што не будем погодио.

*

На реду је да неколико речи кажем и каво је ово 
издање склопљено и како стоји према посебним
књигама пређашњих издања.

Ређајући чланке пређашњих књига под број, који се
до краја дела не прекида, ја сам свеколи́ке чланке на
ново с пажњом прегледао и испитао, исправивши и 
где сам год мислио или опазио да што треба
исправити или допунити. У току тога рада „Наука о “
нарочито је добила доста исправака, прерада и
допуна. „Науку о основама“ целу сам из нова уређивао
према распореду који ми се сад учинио најподеснији. 
образовање простих основа изложено је сада по
врстама ре́чи̑, а подела на посредно и непосредно 
(где би јој места било) извршена је при дотичним
наставцима. Тим се начином о сваком наставку говори у
свакој врсти ре́чи̑ једанпут, и на том се месту разматра
и разлика међу посредним и непосредним образовањем,
где би је било. „Наука о облицима“ само је на 
местима исправљена или допуњена, и она је у овом
издању понајближа пређашњим издањима. „Наука о “
остала је, такође, већином у пређашњем облику,
али је ипак на неколико места допуњена, и у две ,
ради везе с интерпункцијом, прерађена (чл. 567–570,
чл. 731–737). У примерима су свуда главне речи .
Додатак је, као што се из напред наведенога види,
сада са свим из нова рађен.

Јединству књиге и лакој употреби свију њених 
намењен је поглавито Кључ, који је на крају. Свако
правило из књиге, свака поједина реч, употребљена ма
где у књизи као предмет правила или пример, наћи ће се
путем Кључа, и Кључ упућује увек на онај члан књиге
који о томе говори. Надам се да ће Кључ добро 
и онима који су ради да нађу правило о којој речи
или о којем предлогу и без домишљања на ком је месту
граматике дотично правило. Кључ је склопљен управо зато
да се свако правило нађе и средством које било речи о коме
оно говори.

Како на цео посао овога издања, тако и на само 
уложено је много труда. Покрај свега старања поткрало
се и нешто погрешака, а може бити да је и у самој књизи

још којегде остало трагова који ће сведочити да је први
пут у четири засебне књижице израђивана. То би се могло
исправити тек у новом издању, ако одзив српске публике
према овоме да̑ прилике да се књига у овом облику још
који пут штампа.
25 новембра 1894
у Београду.

Стојан Новаковић.

ПРЕГЛЕД

Стојан Новаковић
Граматика
Српска граматика (1894)