Десет заповиједи Божјих
Јован Илић 

Десет заповиједи Божјих

На Синај, свету гору, 
     С пр'јестола сиђе свог 
Ко облак у вихору 
     Јехова, Господ Бог.

У грому гром се ори, 
     Св'јетли се огњен плам, 
Тресу се неба двори, 
     И Сион, свети храм.

Купина горјет стаде, 
     Задркта свијет вас, 
Израиљ к земљи паде: 
     »Господе, спаси нас!«

Не дркћи, горо света! 
     Што стрепи бр'јег и до? 
Не идол овог св'јета, 
     Аврамов Бог је то.

И кле се Господ тада, 
     Кле се у сину свом, 
Из свога рукосада, 
     Узвисит вјерни дом.

Мојсеју сада ето, 
     Запов'јест даје Он, 
Нек хвали име свето, 
     И Сихем и Сион!

Запов'јест прва гласи: 
     »Ја јесам Господ твој! 
Нек Божје име краси, 
     Избрани народ мој!«
 
Пред богом шта су бози, 
     И Ваал истукан? 
Телету златном рози, 
     Ероган, Магоган.
 
Идоли, ено, бјеже, 
     Господ је жив и јак! 
Длијетом Мојсеј реже, 
     На плочи свети знак.
 
Купина горјет преста, 
     Зан'јеми свети збор, 
Облака сјајног неста, 
     Јехова оде гор'.
 
А Мојсеј с горе сиђе, 
     Захори с' неба свод, 
С трепетом Мојсеј виђе 
     Аспидин, змијин род.

Израиљ танце води, 
     Диго се пљес и јад, 
Телету златном годи 
     Невјера стар и млад. 
  
»Ах, маррон ата!« јекну, 
     Па удри плочом гад, 
О главу плоча звекну, 
     Телету златном сад.

И неста игре клете, 
     До б'јеса оде све, 
Од једне плоче свете, 
     Осташе плоче дв'је.

Напомене 

 Ова песма издата у: II рукопис ; С. К. Задруга, књ. 17.

Извори 

 Јован Илић: Целокупна дела, страна 253 - 255 , Библиотека српских писаца, Народна просвета.

Јован Илић