Дунаво
Молио је Дунај Бога,
Постао је мелем р’јека,
Потекао, однео је,
Однео је Србу л’јека.

Старе ране испирао,
Старе боље мелемио,
Док је ране изапрао,
Сав је Дунај исушио.

Опет ’ује мутни вали,
Дунај опет протекао:
Са још већег јада Србин
Нов је Дунај исплакао!

Извор 
 Ракитић Слободан, Антологија поезије српског романтизма, Београд: СКЗ, 2011, стр 366

Дамјан Павловић