ЂУЛИЋИ УВЕОЦИ VII
Сунце с’ роди, па завири 
У поноре мојих груди; 
Ужасне се, па ме мане, 
Пође даље путем својим. 
Ја останем с јадом мојим 
У ужасно вел’ком свету 
Сам; 
Сунце с’ диже, спушта, зађе, — 
То се зове дан. 

Све се тиша, све се мири, 
— Свет је канда сад још шири — 
А бескрајност у црнини 
Жели негде да одане, 
Па на моју душу пане, 
Ту пребледе, као да је 
Црна рани моћ, — 
Гледи на ме, оставља ме, — 
То се зове ноћ. 

 Јован Јовановић Змај: Одабрана дела, књига 1, страна 270 , Матица српска, Нови Сад.