О српском језику/5.2


-{II}-о Оцена Београчева речника.
По што је Даничић прегледао речи од слова
п из речника. г. Ј. Београца, предао је по
жељи књижевнога одбора и мени на преглед
рукопис тај од 65 полутабака. Већ при првоме
читању видех, да посао тај, тако израђен неје
за одобрење. Али ја сам рад био да покажем
у својој оцени између осталога и то: колико
је на број речи изоставио г. Веоградац из 
речника, пишући овај свој речник, и 
је и каквих је прикупио нових. Како сам
пак ове године из ненада преоптерећен био
својим службеним пословима, не само 
него и недељом и свецем, то сам морао
одгодити да напишем ову расправу, док не 
времена, као на пр. сад о школском .
Мимо то, сваки књижевник зна, како је
заметан посао судити о делу које нема ,
у коме би разложена била начела, која

писца руководише, и из кога би књижевни 
брзо могао дознати обим дела и начин
радње, него му је остављено да он (критичар)
све то тек из дела самог изнађе. С тога се
надам, да ми књижевни одбор не ће замерити,
што сам се с овом својом оценом мало задоцнио.

Пре свега ваља ми напоменути, да сам ја
овај речник свуда поредио с Вуковим од године
1852-ге, по ономе: ни једна књига не 
да је има у књижевности, која или не
доноси нешто ново а добро, или не поправља
оно, што већ има. Па сад да пређем на саму
ствар.

1.
Речник, као што је познато, може бити или
садашњега живог говора народног, или само 
језика, или и једно и друго, или .
Речник г. Београца неје ни једно од тога.

Неје прво, то јест само садашњега „“
говора (као на пр. Вуков), јер у њему
има не само српских књижевних речи, него и
руско-словенских (као: печал, посведневно, ,
поварња и т. д.), па и самих кованих
(на пр. -{пиштац = крофна}-, -{пѣнушика}- =

  и т. д.) У осталом да је
писац хтео да покупи само „народне“ речи,
онда не би ваља да ни писао нова речника,
него само попунио Вука, који у предговору к
своме речнику добро вели: „Нити мислим ја
нити ваља да мисли ко други, да су и у овој
књизи све ријечи народа нашега и сва значења
наштампанијех ријечи, него ја још мислим да
се у живу језику све народне ријечи не могу
ни покупити, јер гдјекоје постају једнако, а
кашто и нова значења већ познатијем ријечима“.

Али тај речник неје ни само књижевних
речи, или књижевних и народних. У њему имају
истина гдекоје књижевне речи, (код многих неје
казано шта значе, на пр. код речи: поредак,
порота и т. д.); али нема ни најобичнијих 
израза, као: пажња (кад значи позор),
повод (), полутак (по цванцике),
прилика (), падеж (у граматици),
пречњак (не само у печењу, него и у )
и т. д. и т. д. — Нарочито ради
техничких речи ваљало би да је писац 
проучио све школске и остале научне

књиге, као и све новине наше од једно 16 
амо.

Најпосле речник тај зна само за садашње
стање језика, а не и за историјски развитак
његов. Па и ту, као што видесмо, писац овога
речника не покупи ни новији приплодак свога
језика, то јест све оне књижевне речи, које
у новије време постадоше по законима српскога
језика. Њему стара књижевност српска неје још
помоћни извор живоме говору садашњега .
Кад се каква реч двојако говори, он
не пореди новије облике са старим, да би 
које је правилније. Тако напр. реч рђа,
коју народ правилно говори без х, (рђо једна,
рђо и чађо! — према староме ), он пише
„“ (похрђати); — тако је исто погрешно
и „“; — пише „“ место
применити (); — „“ (код речи
„придошлица“) српски се каже дошљак, а према
староме  било би ваља да пришалац.
— Кад би овај речник био историјски 
онда би на пр. код речи: прћија стајало,
да се у староме српском налази  и ,
и да је то грчко -{προίχιον}-, турски мираз а
српски жени̑нство, опрема. Тако исто стајало

би и за старинско поклисар (посланик) да је
грчко -{ἀποχρισιάριος}-. — У опште код туђих
речи неје нигде казано из кога су језика, туђих
на пр. код речи: пенџер, пеш, пештемаљ и т. д.
не стоји да су турске; а кад се тако ради,
колико ће читалаца знати на пр. да су ово 
речи: ланац () српски: вериге,
јутро земље, — ашов (, копати), —
фарка (, реп;  вук, управо репоња)
у нас само рибљи реп: фарка пред Марка; —
биров (судија), — латов (позорник, од 
гледати), — кењача (коломаз)? и т. д., или
да је ма = али, италијанско , (француско
)? и т. д. и т. д. — Вук каже да је реч
„пангалоз“ (скитач) чуо у Београду, а 
нам Београдац не показује да је то грчко
-{πάγχαλος}- = прекрасни, лепи, у црквеноме
„“, које Срби грађани говоре само
у иронији; њима је та реч остала по овој 
од некадашњих грчких попова и трговаца.

Али етимологија, у опште као да неје јака
страна, пишчева. Он пише на пр. „“, „преврхнуло се вино“ место ,
које се говори место превр(т)нути (
превртати). Код речи пар („у овај пар“)

стоји „“, али „пор“ неје корен, него
иста реч по руски. За руско-српску реч пећи
= -{sorgen}-, вели да долази од „печал“; та ваља
да је именица „печал“ постала од основе пек
старинским наставком ! У њега је „пошта“
једна реч са два значења, а овамо је пошта
= -{Post}- туђа реч, а пошта (-{почьта}-, )
српска. Пише „“ место .

Даље, писац брка предлоге пре и при;
пише „“ место пре-, а „“ и т. д.
место при-.

Пише  где му неје места, као: „“
(), „“ () — а не
пише где би требало, као у посипати, и ,
пропитати, при- и приу-, 
(), покипети, прихитати, 
(а пише ), прогристи и ,
погибао, приказивати, повикивати,
презивати и т. д.

Пише  где му неје места, и то:
а) где би требало е (старо ), на пр. 

б) где би требало просто е (које и у 
гласи ): .
в) где би требало је, н. пр. „“,
јер глагол прионути (руски ,
и чешки , од корена ,
пољски  од истога корена ) говори
се не само прионути него и „пријенути“ (види
у Вукову речнику), дакле је место јо; а отуда
је јамачно и пријењати.
На против не пише  где би требало (а
сам поставља правило да треба), већ место тога
слова стоји:
а) -{е}-: -{погорелац, подгревање, подгреяти,
подлевати, поболевање, прелезги, позадремати,
позлеђивати}- (старо  = зло, у Црној Гори
и данас жље, као и старо -{добрѣ}- = добро),
полевати, понеговати, претерати; — даље, код
глагола на ети у староме  (као: -{погорети,
поблѣдети, подаждети, подадрети, подлетети,
повѣдети, пренети, по-, под-, прохтети, ,
пожелети, поживети, покипети, ,
попрети}-), код речи сложених с 
пре () и код многих са преко ().

б) -{и}- као: -{повидати, побѣснити, пресиати,
подримунак}- (испореди „дремовац“ и ).
в) -{є}- или -{ье}- (је) место -{ѣ}-, као: -{прелетєти
и прилећети, посироћети, поскупљети, ,
проєдрити и преєдрити}- (од  и ).

2.
Али ни с друге стране неје писац на чисто,
какав речник пише, да ли то јест велики, који
треба да је што потпунији, у коме се не 
речи, или само за неку потребу, као
на пр. за школу, па према томе колеба се које
речи да задржи, које ли да изостави.

Тако на пр. изоставља имена српских ,
места, река, гора, и т. д., и сва крштена
имена мушка и женска. Од свију таких имена
задржао је само ова: Пољак, Посавље, ,
Подунавље, Прекодринац, Прекоморац,
Пирлизина -{(Gegend)}-?, Петка и Петров дан;
осим тога има још ове речи од такових :
покаурити, посрбити, пошијачити се, 
се, потурица и потурченик. Али где
да нађе онај коме треба, ако не у речнику,
да се на пр. полуострво  зове :
Пѐљешац, да су од имена Пѐраст изведене

речи Пераштанин, Перашкиња, перашки, од 
(множина женског рода): пљеваљски и
т. д. — или да је према Павле женско име
Павлија и Пава? Где ли ћемо наћи, ако не
у речнику, толика народна (не календарска)
крштена имена? Може бити да ће на крају овога
речника доћи списак таких имена; али ту
обично бивају само нека главнија, а не што
више њих.

Коме је намењен овај речник, кад писац
изоставља речи као што су: пиш, и т. д. а
задржава: помижати, помочати (које то исто
значе т. ј. помокрити се), прпорење, прцање,
пуздра, покилавити, прокурвати се? Нема:
попрд -{(unnütze Dinge)}-, попрдица, (вавољак у
пређи), код којих се речи заборавило од 
долазе, као и код прдаљка (у гадљама),
краставац (од краста) и т. д., или код 
 (уступити, устукнути) од 
(стражњица). Зазорно му је: погузијаш ()
а има „подводница“!

Писац овога речника изоставља неке туђе
речи, као: пајташ, палисад, пантљика, пара
(новац), парада, паор, персона и т. д. а има:

пан, плундре, потревљен (), предикатор
(проповедник), порција (пореза) и т. д.

Господин Београдац има у своме речнику:
писаров и писарски, а овамо изоставља таке 
код других речи, као: пекаров, ,
пашински и т. д. Али колико ће њих
знати, да пекаров значи , а 
 и ?
Кад би неке надрикњиге по градовима знале
за српске придеве: агински, пашински, гостински
и т. д., заиста не би градиле наказу „“!

У овоме речнику има: преоноћ и преосред
— а нема: прео (преко) и преодан. Као што је
од него постало нео и но, тако је од преко
постало прео и про; творевина дакле прео
важна је да се види прелазак.

Писац у опште изоставља неке формације
без разлога. Има „“, а не ће да зна
за палетковати. Изоставља умањене и увећане
речи на пр. пасина, пасић, пачица, пушче,
пљуцкати и т. д., а зар неје знатно, што ми
имамо аугментацију и деминуцију не само код
имена, него и код глагола, на пр. људина и
презорно људескара, човечић и човечуљак;
великачак, оволички — величак, пуначак,

мајушан; — дрекењати се, вуцињати се,
чамуњати, — гипкати, говоркати, сецкати,
туцкати, возакати, мољакати, ,
живуцати, светлуцати се, пујуцкати,
врцкати, стрицкати, труцкати и т. д. Па
и самим предлозима постаје деминуција: на-кисео,
о-маслен, по-велик, су-луд. — Изоставља
формацију „“, заборављајући да има
десетак речи, које из српске-словенских 
књига пређоше од вајкада у народ, као:
богојављеније, васкрсеније, вазнесеније, ,
јеванђелије, поученије, спасеније,
и т. д. поред српске народне формације 
је место , као: богојављење, јеванђеље,
спасење, поучење, или на други начин, на пр.
Ускрс, Спасов дан, Благовест и т. д. — Најпосле
г. Београдац узима неке речи само у женском
роду, а не и у мушком, на пр. „“,
„“, а не и претек, пресек и т. д.;
али има речи које се говоре у оба рода, а
гдекоје и у сва три, као: завес (превес) и
завеса, основ и основа, осек (одсек) и осека (
морски), јава и појав, нада, на̑д и надање,
и т. д. — па зашто да то речник затајава
од онога, који жели знати?

Ево сад поименце оних речи (на број 420
само код слова п, осим напред поменутих 
и крштених имена), које имају у Вука
а г. Београдац нашао је за добро да их изостави:

Паветина, пазарија, -зарлија, паја, ,
паједница, пајташ, -шица, паклењача, ,
паланга, палетковати, палиђак, ,
палипушка, палисад, паличњак, палуцање,
паљ, памрак, памуклија, пандара, пандуров,
-рски, -овати, пантљика, паор (са свима ,
на пр. паорија), папоњак, папош, ,
папрац, папра́ца, папрењача, ,
паприца, пара (новац), парагун, ,
паракнути, парасити, парати (без значења
), параџик, па̑ри, парија, парта, парцоз,
пасина, пасић, пасмарковац, пастрмица, пата,
паткин, патков, патргање, патријаров, -ев,
рски, патрола, -ити, -ица, -љење, пауков, ,
пафтица, пацити, пачек, пачићи, пачица,
пачји, пашајлија, -шалија, пашин, -нски, ,
пеана, певачев, пе́вачица (кукавица), ,
-ити; педевсија, пекаров, -ски, пеленак,
пеливански, пембе, перајница, пергаторија,
пе̑рда (вео), перде, перишани, персона, ,
перчинић, першун (дивљи), пе̏те, 

петиња, петлов, петлова, прести, петљање
(бунцање), петњак, петопрсница (кокош), ,
-ронаест (у Ц. Г.), петрусин, пећарица,
пећиница, печак, пешкирина, -рић, пи! ,
-рски, пијанчовање, -ати, пијаца, -чар, -ски,
певница, пијукање, пикнути, пила, пилац, ,
пиноког, пињав, пипавица, пиплићи,
-плица, пир (жито), пиштољски, пјандура,
пјаница, плавити се, плавка (грожђе), плаир,
плајвас, плакати се, пламеник (), 
(тањир), плацарина, плачињати, -ање,
плашњача, племеник, плетикотарица, ,
плењење, плованија, пловчји, плочаџија,
пљувача, пљу́скати, пљуцнути, поарнаутити (се),
похарчити, побавучке, побашити (се), побегнути,
побискати се, побити (побудем), побљувати,
побожићна част, побоја, побоке, побугарити
(се), повлашити (се), повраћати се, поврћи се,
поганити се, погановић, поглаварица, -варов,
-вички, поглати, поглејати, погленути, ,
погорелица, погрубети, погузијаш, ,
пода́ћи, подаштрати, -ање, подбијати
се, подбрективање, подбријавати, подјажје,
подјазница, поткривање, -ати, подложњаци, 
се, -лупљивање, подрепина, -репљивање,

подробак, подотавити се, подригнути се, ,
подстрешје, потпрдица, пожбунити, ,
пожњакиња, пожунац, (меров, оканица),
појединце, појечати, појти покајање, 
се, поклоњање, покривац, полагачице,
похлапан, полатинити (се), полевка, полеваћи
(убрус), полевачина, помаџарити (се), помести се,
пометно гумно, помицати (се), -ање, помишљање,
помештање, -ати, поморац, -ски, помосковити,
понедеоничар, понемчити, понукати, -ивати, -ање,
поњаветина, -вица, -вски, (брдо), -вчина,
попадијин, попасковати, -ање, попасно доба,
попјанити, попрд, -ица, попрштити, поранити,
порат, поребарац, поребрити се, поребруша,
поредовнички, похришћанити, порон, -нути, ,
посвадиште, поседлица, посиначки, посинко,
посећи се, поседник, поседовати се (с ким),
посеклица, поскурни, послед, посни, -ник, -ница,
посребрнити, постојање, постоловина, посупљати,
потапсати, потијати, потиљак, потрапити, ,
потрпети, поукивати, поунијатити (се),
поученије, пофермати, похајдучити, поциганити,
-ганчити се, поцркати, почасница, ,
поштански, праведнички, празник
(светац), празнословљење, пратња, 

се, працеп, прачевина, прачић, прдавац
(птица), прдељуска (ћушка), -љуснути, прдоња
(грах), прдосија (духан, барут), прдлати, -ање,
преборски, превесити, превожење, прегињање,
прегљача, -љица, преграчић, прегребати, -ње,
пређурина, през, презданка (кокош), прекаја,
прелевати, ање, прелетнути, прѐлетити (лето),
прѐлећи (прећи), премалеће, преноћити, прео
(преко), преобући, пресалдумити, преседнути,
пресецање, престо претек, претерати, -ивати,
-ње, преткутњица, претљи, преходњак, ,
прешити (-шим), пржница, приват,
привенчати, приздрети (се), прија, 
се, -ење, -љев, прекладник, преклет,
пријенути, пресадница, пресед, пресек, преснац,
пријин, прикумица, принцип, -ов, -овина, ,
-ње, припунити, присвијеђети, ,
-ње, пристајати, -ње, притеривање,
причесни, приштић, прњаворац, -рка, -рски,
-чад, -че, прдњадовит (пањ), про, провати,
провизур, -ов, -овица, провунта, проглати,
продо (-ли), проз, проигумнов, прокаскивати,
-ње, проклетњак, пролетњи, промисао, 
и т. д., промрмљати, промумљати,
пророчки, просјаков, проскура, просуљица,

против, протопопа, -пин, проћеретати, ,
процаптети, процвасти, прочка, 
се, -ње, прћијаш, прћије, ,
псовачев, птрше! пулчаз, пупчити, ,
пуће, пуцарати (се), -ров, -ев, ,
пу̀штати, пушче.

Ваља узети на ум, да гдешто несу 
речи, него само поједина значења, и да често
код глагола изоставља заменицу се. Али несу
сви глаголи повратни, којима се додаје 
се, него их има и узајмичних као љубити
се (један другога), свађати се (један с другим),
поседовати се (с ким), и т. д.; друго, има
их који се двојако говоре: постити и постити
се (у староме само ), и најпосле,
што је у нас повратно, не мора бити у 
језику и на против, као: играти се: ,
звати се, , — захвалити (коме на
чем), , (то јест ).

На послетку, има у овом речнику 67 речи,
код којих неје казано шта знача, а у Вука
стоје заједно са значењем; ево их: пасмењача,
паструга, патуца, пенџе, пероњика, перцера,
писаљка, -љица, пискор, плаветник, плетњица,

плећаш, пљускавица, побурити, повратич, ,
подложара, потквасница, поткечак, ,
подносити, покоњ, покопица, попина
капица, попленити, попригати, попевати, -ње,
поредак, поривање, потребач, пошав, пошити,
-ивати, -ивач, поштити, празити, -жење, праскоч,
пратљача, прекретати се, прекретња, преписник,
преходница, придруга, придевак, преход, ,
пробирање, пробирач, пробити, проводити,
прокап, прометати се, просеч, просторија,
прохуља, прпоруша, прпошка, прстенак, ,
пулија, пусат, путити, пучанин, -нка,
-нски, -нство.

Примедба. Кад кажем да у Вуковом 
нешто има, онда разумем ту: и оне
напред „“, и оне што су
само јужним говором написане.

3.
Па и оно што има у овом речнику, неје
онако удесно као у Вуковом.

Писац не казује нигде генитива, а од 14
облика сваке именице (7 падежа у једнини и 
у множини) често 11 до 12 имају генитивну
основу. Знамо да вла́далац има у 2 падежу

владаоца, а палац: палца; према томе,
ко ће погодити како има подмукалац, ?
и т. д. Погибао има погибли, према
томе помисао: помисли; али промисао ()
има промисла, и расо: расола, а со:
соли и т. д. Како имају у генитиву: преконож
и „“, добит и клет и „“?

Осим тога генитивни нагласак имају обично
7 до 9 облика, а номинативни само 1 до 2
1-ви и 4-ти падеж, или 1-ви и 5-ти; јер
7-ми падеж једнине (а каткад и 5-ти) и 2-ги
множине имају често своје особите акценте.

Тако опет код глагола не казује садашњег
времена, а од 30 и више глаголских облика
често 16 имају основу садашњега времена, као
на пр. код глагола: клети: кун-ем, донијети:
донес-ем, мрије-ти: мр-ем, виде-ти: види-м,
мле-ти: мељ-ем, бра-ти: бер-ем, зва-ти: зов-ем,
клати: кољ-ем, држа-ти: држи-м, писа-ти:
пиш-ем, мета-ти: мећ-ем, вика-ти: вич-ем,
капа-ти: капљ-ем, кова-ти: ку-ј-ем, купова-ти:
купу-ј-ем; па онда уме-ти има уме-м, а живети:
живи-м, чува-ти има чува-м, маха-ти: маш-ем,
држа-ти: држи-м, а каја-ти: ка-ј-ем (сеја-ти:
се-ј-ем), дава-ти: да-ј-ем; — даље, вез-и-в-а-ти

има везу-ј-ем, доказива-ти: доказу-ј-ем, а — :
закива-м, оснива-ти: оснива-м, тако
исто: заднивати, умивати, покривати, снивати и
т. д.; — осим тога, гнати има гнам и женен,
ткати: ткам и (т)чем, купати: купам и купљем,
зидати: зидам и зиђем, јести: једем и јем и
т. д.; — најпосле, хтети има: хоћу, а :
захтем, бити: будем, а добити: доби-ј-ем,
(од тога је старији облик — добудем).

Како ће и овде на пр., слични глаголи и
с истим нагласком у неодређеном начину, као:
подвѐсти: подвѐде̑м, подвѐсти: подвѐзе̑м (:
подве́зе̑м), по̀пити: по̀пи-ј-ем, по̀п-и-ти:
по̀п-и̑м и т. д. — да се разликују у речнику
друкчије до садашњим временом и — акцентом?

Нека нас писац тога ради не упућује
граматици. Кад би цела граматика израђена
била по новој системи, онда бисмо у 2-гоме
де̑лу нашли све речи (основе) са својим значењима,
у 3-ем де̑лу све облике именске и глаголске
(речи), а у 4-оме реченице (фразе). Али а) то
још неје учињено за српски језик, а б речник,
и ако стоји изван научне системе, ипак ће бити
потребан свагда као практична књига, у којој
се брзо и лако може наћи све оно, што нам

код које речи треба да знамо; нарочито 
добро протумачени туђим речима и 
осветљују врло матерњи језик.

Писац не разликује пожутети  
од пожутити  (наставак ити значи
), већ пише само пожутити.

Па ни облици глаголски не пролазе боље
код њега. Од реченице „“
начинио је он пеодређено „“; али
од „“ било би садашње време
парбишем се, а глагол „парбим се“ има 
парбити се (од парба, парница). У
Вука има реч памћење, а писац овога речника
хоће тобоже да поправи, стављајући „“;
али сви глаголи на ити имају у партиципу
наставак ј-ен, а не ен, на пр. мутити: мућен
(мути-ен, мутј-ен), претити: прећен, крстити:
крштен, пустити: пуштен; родити: рођен;
молити: мољен, хранити: храњен, мислити:
мишљен, испразнити: испражњен; возити: вожен,
просити: прошен, бацити: бачен; тако: љубљен,
купљен, слављен, ломљен и т. д. — а од тога
глаголског придева постаје именица наставком
је, дакле и памћен, памћење.

Тако је исто погрешно од генитивне основе
паоц-а — начинио номинатив „паоц“ 
па̏лац (ген. па̑лца у људи, а па̏оца у
точку).

По више речи пише као једну на пр.
.

Код њега је „поноћи“ . Ако је 
(по дне, по дана) , онда је и .
Још је велика незгода, што је писац изабрао
баш речник за возионицу, у којој ће да вози
у књижевност свој особени правопис и своје
у нечем друкчије акценте. Он не чека да се
тај његов предлог прими у књижевности, или
бар да стече себи партију, па онда да уводи
то у речник, већ ради  — ужива
у напред. А баш је речник књига, што поступа
веома смотрено; која све оно, што неје народно,
или опште примљено, или што лексикограф (као
стручан човек) сам предлаже, назива новим
речима (), па тако и у правопису и
у свему осталом не трчи пред књижевност,
већ је прати, или иде уз њу напоредо: да не
би чинио забуне, него да би речник заиста био
права практична књига.

Али да видимо какав је то правопис.

Писац је из своје буквице избацио ъ и ь,
узео је из Вукове љ и њ, а после слова ш
додао је још ове знаке: ы, ѣ, я, є, и ю.

Правопис тај неје основан на фонетичком
(гласовном) начелу, јер има за два гласа: ја,
је, ју по један знак: я, е, ю, — и задржава
знаке ы и ѣ за гласове Србима непознате.
Још и томе не може да забележи ји, већ пише
и или ии.

Али правопис тај неје ни историјски. Неје
историјски-српски, или старо-словенски, јер би
онда ваљало да пише . Неје ни
руски историјски, јер онда би те речи биле 
овако:  (),  ()  (ље, ње, љи, њи) — ,
, (ле, не), ли, ни (ли, ни).... Већ по 
г. Београца то се пише овако: .

Даље, како хоће писац да му се чита ѣ?
Оно се у старо-словенским споменицима (који су
до данас познати) читало као ( или) е́,
стари су га Срби читали као е, Великоруси га
и данас изговарају као е (), а Малоруси као
и; ну у другој половини прошлога века „“

књижевници почели су ѣ, пишући
га и путно и беспутно (видѣ, читанѣ), читати
као је, а то је по јужноме српском изговору.
Сад како хоће писац да му се чита ѣ: или
свуда као је, или како ко хоће — према своме
дијалекту — дакле као: ије, је, е, и?

Ако ће свуда као је, онда натерује јужне
Србе да не говоре, на пр. дијете, дјетета,
љепше, њедра, времена, видио, при̏ђе, сијати
— нити источни Срби да говоре: дете, детета,
лепше, недра, времена, видео, пређе, сејати — 
сви заједно да изговарају те речи овако:
дјете, дјетета, лјепше, нједра, врјемена, видјео,
прјеђе, сјејати — како нико не говори, дакле
учи сав народ, да треба да промени свој језик
— његовој машти за љубав.

Ако хоће пак да се ѣ чита према ,
онда би требало свако ђаче да учи
најпре старо-словенски, да би знало где треба
писати ѣ; а да то неје ласно знати, види се
већ отуда, што ни сам г. Београдац, који пише
речник, не зна сваки пут где му је место — као
што смо напред видели.

Што писац овога речника пише ы, кад Срби
немају звука који би гласио као старо ꙑ (т. ј.

-{ъ+i}-=уи=ӥ)? Да ли коренитости за љубав,
т. ј. да се види, да српски глас и не одговара
само староме  него и староме ? Али онда
би требало то начело и даље извести, или га
и код та два гласа изоставити.

Кад би се то начело и даље извело, онда
бисмо видели, на пример:
а) да наше а, не одговара само староме
а него и ъ и ь, као: баба, да́нак — сан,
бах — тама, дан, ноћа-с, ();
б) да наше е не стоји само место старога
, него и место  и грчкога , на пр. јелен,
— пет, блед, тресем, свет — кестен, кревет,
( —  — );
в) да наше о заступа не само старо 
него и , па и туђе а без акцента на пр.
кост, — котао (), — коризма,
сотона, коледа.
г) да наше у одговара староме  и туђему о, као: румен, — у, унук, ,
удовица, уз, — рука, угао, трус, блуд,
пут, () — пун,

суза () — ружица, рузмарин, уље,
дужд, копун, лимун.
Шта ћемо ту да радимо за љубав коренитости?
Да ли да пишемо не само , — него и:
 и т. д.?

Та највећа је заслуга фонетичкога ,
што ко год зна написати 30 писаћих
знакова срскога језика, тај зна српски писати
и читати, а г. Београдац својим правописом
чини потребу, да Срби уче најпре стари 
језик, да би знали своје речи како ваља
писати. Или другим речима: Вукова школа рада
је, да што више чланова српскога народа знају
писати и читати, а правопис г. Београца иде
на то, да се патентом обдаре само виши 
народа, т. ј. само они, којима је 
стари словенски језик. Али шта би било
онда са образованошћу што већег броја српскога
народа и са свешћу народном? Од 6 милијуна
Срба — 9|10 су сељаци а 1|10 -ину (данке
600,000) чине сви остали редови заједно.
Красна ли би то народна књижевност била,
која би само из по милијуна људи изводила
своје писце и читаоце! Немојте тако. Најбоље

би било да узмемо стари словенски језик за
свој књижевни, па бисмо онда ближи били
староме индијском, то јест санскртскоме језику,
томе — мајдану од корења!

Писац је за коренитост, а пише фонетично:
полошке, пожњака-воћка, пусник и т. д. (место:
-лож —, поздњ —, пустн — ) — не по изречноме
изузетку, него случајно.

Као што се у партиципу каже: пле(т)ла,
и кра(д)ла — без т и д, тако се исто каже и
расла, дакле пораслица, а не „порастлица“.

По неком закону у нашем језику глас д, кад
дође између два самогласна, испада, па се каже на
пр. два(д)ест, три(д)ест, четр(д)ест и двана(д)ест,
петна(д)ест и т. д. Неки хоће и ту да укину
зев између два самогласна умећући глас ј, па
пишу и говоре: двајест, тријест, петнајест.
Али како ће писац овога речника да оправда
своју формацију „“, која без невоље
нагомилава сугласна на крају? То би тако исто
добро било, као кад би ко рекао: двајст,
тријст, четрјст, дванајст и т. д.

Забуну чини још и то, што писац не 
свуда речи азбучним редом, на пр.  и т. д.

Као што код правописа писац одбацује
припознато боље и правије, тек да има нешто
своје, чим би се похвално, (ма́зу своје маште,
коју и за то може бити мисли, да му ваља
гајити и неговати, што му нико не пориче да
јој је он отац); тако и код акцената нашао
је да му ваља мрчити. Вук, који је први 
колико српски језик има нагласака, почео
је бележити кратки и оштри нагласак овако:
̀ ̏ а дуги и отегнути овако: ̑ ́. Г. Београдац
задржао је два кратка знака Вукова, а два
дуга хоће да се бележе овим начином ́ ̄ (први
му је дуг, а други врло дуг). Али шта ће
то рећи, гледати где год може, да пође новим,
очевидно не бољим, ни краћим, ни 
путем? Зар ради празно славе, да смо
први пошли тим путем? Писац овога речника
баш као да иде на то, да прогласи сав ,
што други донесе пре њега, за неподобан,
те да њему припадне слава, да је он извео
велику зграду. Али вара се г. Београдац, ако
мисли, да се у српској књижевности и данас
може отворити нова епоха којекаквим ситницама
на пр. каквим год изменама у Вукову речнику,
правопису и акцентуацији. Заслужне трудбе

Вукове утврдиле су српске писце у начелима
што се тиче језика и правописа и акцената;
а где то још неје, ту не ће никад ни бити,
докле год себезналост буде надвлађивала сваки
други поглед на ствари!

Даље писац брка акценте; пише: па̀бирак
место па̏бирак, па̄рац место па̀рац, па̀с место
пас (па̑с, појас), не разликује: па̏па, (отац) и
па́па (хлеб, код мале деце) и т. д. оваких
примера могло бих навести више, али би
тешко било у њима се наћи, због промењене
акцентуације.

4.
Сад да пређемо на оно, чега у Вукову
речнику нема, што је дакле принова г. Београца.

Он је умањио и увећао више придева и
прилога, прво предлогом по, а друго предлогом
пре: повише, поготову, подалеко, поблизу,
побрже, повећи, помекан, понайпотље, понайпрви,
понашире, поправ, постариє, потихо, почесто,
пошир, пояк, поизвишен, позелен, полош, ,
покучаст, (потекар); — премален, премлад,
пренеяк, препоштен, пресвет, превремен.

Партицип пасивни од неких глагола узео
је за особиту реч: претрвен, подрт, позатворан,
продрт и т. д.

Неким српским именицама додао је грчки
предлог пара, као: парадѣд, парарай, параклис,
парачудо.

Уврстио је у свој речник ових 190 речи
са њиховим значењима: паврзма, пагати (?),
падала, падеж, (), пайсати, палежати,
паметити, папаз-яния, патарица, патка, (дењак),
пепел, пендушити се, бела печеница и црна,
печити се, пик (), пипав, ,
пискати, писме, писмен, питач, ,
пишкорња, пиштац, пияда, пияћи, плана,
пласав, — аст, пласт сена, пластняча, ,
— ичара, плаћеник, плахаш, плећњаци, плик,
поайле, поборник, побудити, побѣг, поваљати,
поварня, повирати се, повѣрење, повѣстница,
погода (времена), погуба, подавати, подал,
подаплити, подарак, подивљити се, подкласти,
подкрасти се, подлост, подмесит, подметче, ,
поднадути, подобити се, подоље, подржати,
подручак, — ручковати, подсмѣхуша, — смѣшиво,
подстаћи, подстрек, подсеѣати, — ње, подједнако,
пожгадити се, позаймац, поизмаћи, поконабити,

покушай, поливачина, положито, пољаска (у Ц.
Г.), пома, помазаник, помет, помѣстни, 
се, понеразити се, понос (пренос), пообѣхнути
се, поодлютити се, поодютрити се, поособ, 
се, попибиров, попикати, поплѣнити, 
се, попутбина, порабоћење, посиграти се, ,
пострѣш, посувратити, посѣдство, потипати
се, потмурност, потолито, поточити, поћулити, ,
похрђати, појак (воде), појачки, прамити,
праћеник, прауставка, првотни, пребирати се,
преводни, превоје, превршити, преговарати,
прегревица, прегрнути, предак, предводити,
предићи, предсрѣтати, предуставити, предузети,
преживити се, презорити (турско зор, зорт=),
прекалити, прекамукати, прекотешљив,
прекривати, прекрупа, прекужник, прелав,
премирати, премлавити, пренаглити, ,
пренебывати се, пренеразити се, ,
препитак, препѣвати, прерицати се, ,
престранити, преташити, претворан, ,
прешан, прибавка, прибытак, привидно,
придолица, придрнути се, призрак, прилагодити,
примирје, примладити се, примлавити, ,
пристасати, приудружити, причетник,
пришутати се, провести се, продор, пролаз,

(у Вука: продер, пролазак), пролок, пролука,
промућуран, -ћурла, пропытати, пропити се,
проплеме, пропрцати, прохтѣти се, прошић,
псогоня, пушан, пѣвун, пят.

Осим тога има још нешто нових речи, код
којих не стоји никакво значење, као: плат,
пиритлика, подстидан, -дност, подузглавље,
подчинити, послак, посланство, послатак, ,
пособити, постарити, потркла, потѣка, ,
починство, пошаст, празарица, пребанати,
преглавица, преговор, презѣвати, препоручити,
пренемагати се, пресиље, пресѣда, пресукати се,
прет, претежан, претран, прејутрити, прибиш,
прибрехати, прилицати, принимити, припежити,
приређење, приставка, присѣлица, притешњати,
причинити (се), пришушнути се, проредити се,
просахнути, просвѣтка, пустомашан, путен.

Нових пак реченица додао је писац само
код ових речи:
а) код именице: памет и правда;
б) код ових глагола: пасти, повратити,
подићи, понети, поћи, преметати, примити, проћи
(пролазити) и пустити;
в) код ових речца: по, под, преко, према,
при, пред; (па) пак, по што.

Али морам приметити, да су и ту реченице
само нагомилане без и какве уредбе, нарочито
код предлога. Та бар за предлоге је показао
Даничић (1858-ме) у својој синтакси, не само
које су им прва значења, него и како се из
њих развијају остала, и то стотинама поузданих
примера.

У опште се писац одликује непоузданошћу.
Он нигде не казује од куда му речи и :
да ли их је сам чуо, и где, или од кога их
је добио, или их је нашао у народним ,
или их је нашао у кога књижевника,
и то местимице где. Па и код оних речи, код
којих у Вука стоји од куда су, он врло често
изоставља покрајину, те ретко кад додаје: у
Приморју, Далмацији, Црној Гори. Срему, и
само један пут у „“ (зар Хорватској?)
код речи „“.

Вук тумачи српске речи немачким и 
речима, те тако на пр. код речи „“,
, разликује латинским језиком два
значења:  и . Писац овога
речника тумачи само немачки. Али код речи
„“ (остава) нема немачке речи, већ

стоји само латинска , а та реч може
значити и стражу.

Али ваља признати, да је писац гдекојим
речима додао нова значења, на пр. превести
преко воде и превести књигу, — и да је неке
изразе немачки одређеније ставио, као: пабирак,
 (а не , јер то
је пабирчење), али је у томе гдешто и
покварио, на пр. код речи парастос, (-{}-,
предстање, посредништво, задушница),
Вук каже ,
а г. Београдац преводи , ваља да ,
од латинскога , покој, дакле: счужба
за покој душе, задушница.

Сад нека свак суди, је ли вредно било
ради двеста и толико речи и нешто реченица
кварити Вуков речник. Та и кад би те речи
за себе изашле, имао би критичар посла, док
би одвојио: које су народне, које књижевничке,
које руске (или руско-словенске, данашње ),
које ли коване.

Ко хоће да пише речник, неје доста само
да скупи множину свакојаких речи, него се за
то хоће и лексикографскога знања; а писац

овога речника неје показао овим својим радом,
да има тога довољно.

По свему судећи, речник г. Београца, овако
израђен — а без приправних знања неје ни
могао бити друкчији — не заслужује ни да
га има у књижевности, а камо ли да може
заменити Вуков, и да га одобри књижевни
одбор Матице Српске.

Летопис 111, 1866.

О српском језику