Сонет - XXXI
Милутин Бојић 

Сонет - XXXI

Kô устремљене две буктиње свеже, 

Уз праскав пожар растопљене смоле 

С вриском фауна и нимфи, што голе 

У сусрет јуре, кроз вијор што реже, 

И крше стабла и кидају мреже, 

Наша су срца што се вечно воле 

Скрхала стреле, што су се заболе, 

Стопила худе сметове што снеже 

И уздрхтала и жедна и жудна 

У крвавом се загрљају слила, 

Здеравши чежњу, што се врх њих свила. 

Кô танки вео и кô магла студна, 

Пијући пламен, да стопе и спрже 

Растанка звоно, што звони све брже. 

Милутин Бојић
С