Сонет - X
Милутин Бојић 

Сонет - X

У теби ми је младост погребена, 

Сунчана јутра, подневно пламење, 

Љубави чедне последње прамење 

Сазрео цвет се расуо нечујно. 

Опело чујем и песма црквена 

Сипа на мене маглине јесење, 

Уморно плачу пољане и стење, 

Модро је све што беше тако рујно. 

Зар ниси горда као бесцен урна 

У којој лежи прах мртвих царева? 

А ти си тужна. Стид ти образ прели. 

Разумем. Ова ноћ светла и бурна 

Тражи у нама блесак палих днева. 

Умрлог Бога ми би васкрс хтели. 

Поноћ је. Задња звезда догорева. 

Милутин Бојић
С