Милош Обилић (Јован Суботић)/43
СЕДМИ ПРИЗОР

БРАНКОВИЋ (умотан дође, за себе): 
Ха срећан сам... баш њу нађох...
(Гласно.)
Маро!
МАРА (тргне се, гледи ко је, па кад га позна повиче му): 
Иди од мене ти слико паклена!
Иди у пак’о, тамо ти је место.
БРАНКОВИЋ (покорно): 
Кад се цео свет на мене диже
Ваљда треба ти да ме прихватиш,
Моја жена...
МАРА (прекине му говор): 
Издајица никог свога нема: 
Нема жене, нема родитеља,
Нема мајке, не има детета;
(Узвишено.)
Ко род изда, рода се одриче!
Иди од мене: ја ти нисам жена;
Рекла сам ти... знаш кад сам ти рекла...
Да ћу донде зват’ се Бранковићком,
Док се тако могу звати с чешћу.
Твоје име поста проклетињом...
Нисам ни ја више Бранковићка!
БРАНКОВИЋ (блажећи): 
Освести се... ти си се занела. 
Не чека те код мене срамота,
Већ краљевска слава и поштење.
Ја сам с Турци добар мир склопио:
Пола царства Стевану је дата,
Половина мени је припала,
Докле живим у њој да краљујем,
А кад умрем сину да је оставим.
МАРА: 
Одричем се и тебе и царства,
Одричем ти се имена и господства.
Нећу да свет и помислит’ може 
Да сам знала за твоју издају,
Да сам ишла за очином главом.
Ти уживај, ако ти се може,
Што си душом од врага купио;
А ја идем тихој испосници,
Да сачувам име од навета,
Да покајем своју грешну холост,
Да намолим Бога на колени 
Да твој грех на децу ми не баци.
(Оде нагло.)
БРАНКОВИЋ (сам): 
На поруку не хтеде ми доћи,
Па ни самог мене не послуша.
А у кући преко ми је нужна.
Свет би реко: да издаде таста 
Не би жена код њега стојала;
А моји би били ми вернији,
Јер њу служе мене слушајући
А данас је свуда по народу 
Свако свето, што цар Лазар роди.
Па сад што ћу?.. Ха, ево Стевана!
(Увија се.)
Замишљен је... неће ме спазити.
(Повуче се у један кут.)

Милош Обилић (Јован Суботић)