Београд некад и сад/18
6. 

ПИЈАДА, ПРЕЂАШЊЕ   
   

ЉУБА: Ево Пијаде, баш добро. 

ПИЈАДА: Ја сам, па реци. 

ЉУБА: Данас нећемо играти. 

ПИЈАДА: Засто? 

ЉУБА: Велимиру није ћеф. 

ПИЈАДА: Зао ми је. Могла би отичи у Топћидер, 

ЉУБА: Нећеш се кајати што си дошла. Скини виклер, пак ћу ти казати. (Пијада скине, па га метне на кревет.) 

СТАНИЈА (Пијади): А што си ти, кјерко, замочила руке у креч. 

ПИЈАДА: У какав крец? 

СТАНИЈА: Ете ти руке све бојадисане. 

ПИЈАДА: То су рукавице. 

СТАНИЈА: Па што ће ти то на руку? 

ПИЈАДА: Другојаце не мозе да се иде. 

СТАНИЈА: Е, видис, другојаце не може, него да бојадишеш руке. 

ЉУБА: Ћути, мајка, бога ти; што дираш девојку, кад ти није ништа крива. Немој се срдити, Пијада, моја је мајка од старог света. 

ПИЈАДА: Е, засто би се срдила. Мајка није видила никад рукавице, па јој цудо. Јелте, мајко. 

СТАНИЈА: Ама, кажи ми, кјерко, зашто то носиш? 

ПИЈАДА: Срамота је ици по сокаку и у визиту без рукавица. 

СТАНИЈА: Кад је јошт било срамота ићи, ка што је бог реко. 

ПИЈАДА: Па засто не идемо боси? 

СТАНИЈА: То је друго, зима је, и човек може да се и убоде. А руке нам дао да радимо. 

ПИЈАДА: Е, слускиње нека раде. 

СТАНИЈА: А ви да не радите? 

ПИЈАДА: За госпоџе срамота је да раде. 

СТАНИЈА: Лепо, лепо. Кад може оно друго бити, нека буде и ово. Само не знам ко ће да вас рани. 

ПИЈАДА (смеши се): Муз нека се стара. 

СТАНИЈА: Кад је луд, нека се стара, а ви да прекрстите руке. 

ПИЈАДА: Е, имамо и ми доста посла: да слингујемо, да стикујемо, да хеклујемо. 

СТАНИЈА: Тако, тако, само лакрдије. и безобразлук, а немојте посла. 

ПИЈАДА: Па то је посао. 

СТАНИЈА: Какав посо? Шта је то? 

ПИЈАДА: Казем вам: слинговати, нецовати, стрикати, хекловати. 

СТАНИЈА: Све вам је наопако, па и посла. А кам вам да везете, да плетете, да нижете? 

ПИЈАДА: Па то је, бога ти, мајка. 

СТАНИЈА: Како је то, кад не говорите? 

ПИЈАДА: Ми говоримо немацки, по моди. 

СТАНИЈА: Еј, убио вам Бог ту несрекну моду, да бежите од свој род! Ама добро и чините: боље се понемчите, кад и тако нисте Срби. 

ЉУБА (Пијади): Мани мајку, бога ти! — Знаш шта сам ти хтела казати? 

ПИЈАДА: Ста? 

ЉУБА: Удајем се. 

ПИЈАДА: Е, врага! За кога? 

ЉУБА: За Милана. 

ПИЈАДА: Ћеститам! Бас је лепа партија. 

ЉУБА: Је л’ даје леп? 

ПИЈАДА: Као уписан; благо теби. Одсад чу цешче да ти долазим. 

ЉУБА: И треба, имам млого којешта да посвршујем. 

ПИЈАДА: Кад поџес на венћање, да те оцесљам. 

ЉУБА: Дабогме. Само да буде леп цвет. 

ПИЈАДА: Нациницу ти титускопф. 

ЉУБА: Како је то? 

ПИЈАДА: Нецес оплести курјук, него це свуда наоколо висити гргуљаво. 

ЉУБА: То ће баш лепо стојати. 

ПИЈАДА: Знас, цвет нече дати да коса падне на страну, него це је дрзати. 

ЉУБА: Само ако буде леп привез. 

ПИЈАДА: Ко це ти бити кум? 

ЉУБА: Ја не знам. 

ПИЈАДА: Оцес ли на каруце, или песке? 

ЉУБА: Како им буде воља. 

ПИЈАДА: Само немој музику. 

ЉУБА: А, ваљда ћу зурле, да се плаши свет. 

ПИЈАДА: Па немој да спустис главу кад идес, него слободно, нобл. 

ЉУБА: Зашто би сагињала главу, нисам ништа украла. 

ПИЈАДА: Код нас младу невесту не води девер из цркве, него младозења. 

ЉУБА: И овде су неки почели. 

ПИЈАДА: Како мислиш ти? 

ЉУБА: Да видим шта ће рећи Милан. 

СТАНИЈА: А о шта ви ту говорите, девојке? 

ПИЈАДА: Говоримо како це да буде свадба. 

СТАНИЈА: Зар неће како је Бог уредио? 

ЉУБА (смеје се) А како је Бог уредио? 

СТАНИЈА: Да девојки метну код куће привез на главу. 

ЉУБА: Па да је воде као слепицу. 

СТАНИЈА: Ако је воде, не води је туђин, него девер. 

ЉУБА: И да се свакоме поклања до земље. 

СТАНИЈА: Ка млада невеста. 

ЉУБА: И да Цигани напред иду. 

СТАНИЈА: Зато је свадба. 

ЉУБА: То неће бити код мене. 

СТАНИЈА: Ајде, ајде! Пошокчите се. Јоште оставите закон и пост, па ће вас видити мајка. 

ЉУБА: А ко ће сад постити? 

СТАНИЈА: Што, што? 

ПИЈАДА: Ја нисам постила никад. 

СТАНИЈА: Је л’ истина? 

ПИЈАДА: Посна су јела теска. 

СТАНИЈА: Еј, несрећни свет, и закон му постаде тежак. Кјерко, ја сам се радовала да дочекам радост од моју децу, ама ја видим, нећу ти испратити сватове. 

ЉУБА: Зашто, мајка? 

СТАНИЈА: Како ћу да ти будем весела, кад је све наопако. Куку мајци, кад свако пева, ја морам да ги плачем. 

ЉУБА: Е мајка, чекај само док видиш, допашће ти се. 

СТАНИЈА: Да ми се допадне? Камо срећа, да нисам ни дошла. 

Београд некад и сад