Судбина једног разума/4
ПОЗОРИЈЕ 4. 

(ИСАЈЛО И МАНОЈЛО, ВРАТЕ СЕ И ПРЕЂАШЊИ) 

МАНОЈЛО: Еј наопако! 
ИСАЈЛО: Еј тешко мени! 
ШАЉИВАЦ: Шта је, момци? 
ИСАЈЛО: Нема. Како сам јутрос наместио собу, тако и сада стоји, а разума ни од корова. 
ШАЉИВАЦ: Јесам ли вам казао? 
ИСАЈЛО: Еј, тешко мени, не смем му изићи на очи! 
МАНОЈЛО (жалостиво): А како ће мене учити без разума? 
ШАЉИВАЦ: Сад гледајте што ћете радити; ја вам помоћи не могу. (Смешећи се отиде.) 
ИСАЈЛО: Знаш, шта је, Манојло? да ми не казујемо доктору. Он како је забораван, неће ни знати да нема разума. 
МАНОЈЛО: Е, како то говориш; а да се сети после неколико дана, па још горе. Боље да му кажемо сад. А, може бити, да га је гдигод сакрио, пак смо се бадава уплашили само. 
ИСАЈЛО: И то може бити. Ево га. 

Судбина једног разума