Издајици
Свака ј’ тица у свом јату,
Свако тежи своме брату,
Својим братом тугу блажи,
У свом јату срећу тражи,
А куд тебе носи крило,
Издајицо, срам те било!

Кад неправда духом крутим
Стане шибат’ бичем љутим,
Братац брату шапће тио:
Бич ме није одродио
— А ти лижеш туђе биче,
Издајицо — несретниче!

Пропате се муке многе
Док се дигне кула слоге,
У њој олтар наде живе —
Душмани се на њу киве —
Ти помажеш да је сруше,
Издајицо, кам’ ти душе!

У народу срце здраво,
На њ’ се баца црни ђаво,
Ал’ не стиже из даљине;
Ти си ближе, српски сине, -
Да ко би га тако уј’о!
Издајицо, мрска гујо!

За чим деди крвцу лише,
За чиме ти мајка дише,
За чим сеја сузе лије,
За поносом Србадије:
Све то т’ дере рука смела:
Издајицо, крв те клела!

Српском сину цвет је миља,
Кад га народ благосиља,
За то чува своје име,
Да с’ у души дичи њиме.
А ти с’ волиш вуком звати,
Издајицо, јадна т’ мати!

Али гутај меда клета
Из кошнице српских штета,
Благуј, благуј, време ти је,
Док ти народ чемер пије
Благуј брзо, благуј море,
Издајицо, слепи створе!

Кад се роди сунце наше,
Попадаће тиран-паше,
На развали врашких снага,
Грлиће се браћа драга —
Ти ћеш свиснут’ од срамоте,
Издајицо, не било те!

Извор 
1907. Стармлади. Год. 1, бр. 1, стр. 2.

Јован Јовановић Змај