Џандрљив муж/3
з.

 
ЈЕВРЕМ И СОФИЈА

ЈЕВРЕМ: Кад један бомбардира, други радо ретерира. (Остављајући капу на астал): Псује Макса, не шали се. 
СОФИЈА (смеши се и слеже раменима). 
ЈЕВРЕМ: Рекао би човек читаву бригаду ексерцира, тако се развикао. 
СОФИЈА: А шта ћете? Ја гледам, што је право, да му угодим, али он се срди, те срди. Већ не знам, како ћу. 
ЈЕВРЕМ: Хе, хе! Јошт је стари Макса. Снао, он је џандрљив, а са џандрљивим човеком не можеш другојаче, него пустити га нека бомбардира, али не излазити из своји шанчева. 
СОФИЈА: Жао ми је само што се љути, кад ја свашта чиним. 
ЈЕВРЕМ: Макса је човек који непрестано с упаљеним фитиљем оди. (Седне.) Оће ли покоји пут да заћути? 
СОФИЈА: То не, али увек по штогод нађе, зашто ће псовати. 
ЈЕВРЕМ: Опет се мало поправио. У детињству за ништа се набури, па не можеш реч од њега да извучеш. Зато су га и прозвали деда „срдило, бурило“. Кад је год празник, он неће да руча; зови га, моли га, удри га; он ћути. Мати покојна имала је доста невоље с њиме, али субординације никако. 
СОФИЈА: Шта знам; да је ваше нарави, волила би. 
ЈЕВРЕМ: Е, са мном се могло командирати, како си хтела. Зато сам доцније и мого авансирати. Но под приклад, ево команданта! 

Џандрљив муж