О српском језику/10.1


О староме словенском језику.

1о Миклошићева предавања.
Између осталих предмета филологије и 
на университету бечком, особити 
заслужују предмети предавања доктора
Миклошића, на име: „граматика старога 
језика“ и „тумачење новијих споменика
словенске књижевности“, (ове године 
закона). Овим дописом позивам уљудно
све оне младе Србе, који долазе у Беч да
слушају више науке, и који се кадгод мисле
бавити књижевношћу, да полазе предавања г.
Миклошића.

Да оно знање језика, што се научи код
куће и у првим школама, неје довољно за ,
био он кога му драго народа, сваки

ће ми одобрити, који је иоле мислио о томе;
јер иначе како би могло бити, на пример код
Немаца, који кроз 8 школа уче немачки језик
и књижевност, и све предмете изучавају на
матерњем језику, који по 4 до 5 година 
још и своје стручне науке на истом ,
па кад постану књижевници и писци —
да се опет по гдекојем каже, да не зна језика?

Треба дакле са другим знањем саставити и
потребно знање језика, на ком се пише. При
учењу језика пак може бити неко самоук, или
може учити од другога. Да овај други начин
учења ваља претпоставити ономе првом, то ће
ми дати за право и онај, коме неје позната
она пословица:  (
недоук), — нарочито код добра ,
у ком је састављено знање његова ,
суштина знања његових саиспитача, и
оно до чега је он сам дошао својим трудом и
умом. И по томе сваком мора бити мило, што
у Бечу има катедра словенскога језика, особито
кад у Војводству, колико је мени познато, нема
више од 3 катедре српскога језика: у 
гимназији карловачкој и тамишградској и
у малој гимназији новосадској.

Али коме треба стари словенски језик? На
то су најбољи одговор ове Миклошићеве речи:
„Нема сумње, да је за темељно разумевање
живих језика од преке потребе изучавање онога
дијалекта, у ком су нам сачувани не само
најстарији, него и повећи споменици словенскога
језика. Ни код Немаца неје друкчије: и у
њих је повраћање на старе дијалекте .
Од учитеља живих језика треба дакле
искати знање старих наречја, а постарати се
да се они могу користовати књигама и ,
што на том пољу излазе, као и да
умеју судити о њиховој вредности или .“
(.)

Као што ће бити познато, споменици 
старим словенским језиком деле се, по
језику, на право старе словенске (),
бугарско-словенске, српско-словенске
и руско-словенске.

Ево неколико примера тога правог језика
старо-словенског:
Из науке о гласовима навешћу само:
Носне самогласнике:  (ен) и  (он),
на пр. . — Старим 

гласовима: ,  (ен),  (јен) одговара
у руско-словенском свагда: , (место којега се
пише и , које се у том дијалекту, по гласу,
не разликује од ), а у српско-словенском:
 .
 и  као самогласнике, на пр. .
Зев се укида по правилу у староме 
гласова:  (ј),  и , на пр. место:
, стоји:  (испор.
); место:  и ,
и т. д.
Из науке о облицима речи:
Именска промена, (ја овде наводим таки
пример, из кога се јасно види разлика и у
гласовима и у правопису): . — У :
. — У множини: .
Заменична: промена:  (ј), . — . — .
Примедба. После Једносложна предлога 
 пред: ,  и т. д., на пр.: ,

 (место: ј), 
и тако даље.
Сложена промена:  тако се мења и  и т. д., а 
друкчије: .
Од глагола споменућу четврту врсту на
, (које ваља добро разликовати од ),
и у њој само глаголски придев трпни. Основа
()  = ; али се тако не
каже, него се по познатим правилима из науке
о гласовима  претвара у  (ђ) а  у
 (ћ) на пр.: . — Ево
још неколико примера тога умекшавања: 
Од глагола , -{II}--го је пређашње време:
 или  (српски источно бејах, а јужно
и западно бијах, као сијати према ).
Отуда се види, камо је погрешно писати 
са „ы“.

Г. Миклошић, као што се види већ из
самих наведених примера, предаје стари 
језик по најновијем стању науке. Он
дакле дели своју граматику на четири дела,
на: науку о гласовима, основама, речима (
њиховим) и реченицама. Од њих је -{I}- и
-{III}- део штампан, и то сваки у два издања.

Што се тиче учења српско-словенског ,
време је да се једном пређе и на то, за
историју наше књижевности и културе важно
поље. Данас се истина више зна, него пре 
времена за тако зване „Србуље“; 
важних споменика већ је и наштампано
(напоменућу само Д. Аврамовића: Описаније
древности српских у Светој Гори (у Веограду),
Каранотвртковића: Српске споменике (у 
1840), П. Ј. Шафарика:  (у Златноме
Прагу 1851), Миклошића: .  (у Бечу 1853), , и т. д.) Неје ни то непознато, да има
два важна споменика, која чекају да се 
на свет: Животи краљева и 
српских, од архиепископа Данила -{II}-,
(1325 до 1338), и Хроника деспота Ђурђа

-{III}-, Бранковића, (1689 до 1711). Али многе
и многе рукописе ваља тек тражити, скупљати,
ваљано преписати, па наштампати и — критички
оценити.

Предавања г. Миклошића згодна су ,
да се човек упозна и са тим пословима.
Он мало којега течаја да не предаје о којој
српској старини; а летос је предавао и 
палеографију.

Ни то не треба превидети, да код нас има
још доста људи који, мислећи да је у данашњим
црквеним књигама најстарији облик словенскога
језика и поредећи с њиме језик ,
налазе да су у Србуљама све саме .
Таки људи дају сами себи слабу оцену
из историје српске књижевности. Један је узрок
томе, што су горе поменути сноменици међу
нама слабо распрострањени, а други ваља 
у историји. Нама пак не остаје друго,
него да се научимо познавати и ценити наше
старине, ако писмо ради да и ми упаднемо у
у тако грубу погрешку. А ко не би рад био
знати дела својих старих? „

(тежњом) 
(историји) . ()

И тако надамо се, да ово неколико речи
не ће бити глас ,
него да ће личити на она зрна, што падоше
на добру земљу, и доношаху род, једно по сто,
а једно по шесет, а једно по тридесет. На
послетку:  (њега) 

Седмица 1856.

О српском језику