Тренодија
в мир человјека вшедшаго а от всјех, и својствених, презренаго

Знају причину сјетоват бољно,
вес ја грозју сја в мисли довољно,
        бо как родил сја,
        на свјет јавил сја,
             то мње бједа,
             то мње бједа.

Ах, сам начаток бил мње нешчастљив,
что ја родил сја, всјак бил завистљив:
        вси удручали,
        дихат не дали
             мње бједному,
             мње бједному.

Хромо шчастије моје бивало
и чисто в свјетје оно згибало;
        кто мене љубил,
        но в том не пребил,
             измјењајас,
             измјењајас,

Ашче ли кому ја приклоњу сја,
злобној трудит сја да разлучу сја:
        вес он завистљив,
        да би ја шчастљив
             с кого не бил,
             с кого не бил.

Радујет сја он когда ја паду,
с чијеј клевети попанус в бједу:
        да не востану
        в шчастија страну
             крјепко стрежет,
             крјепко стрежет.

И отечество уж, ненавидит,
ибо в њем бољшој тут мње завидит,
        жит в том не даја,
        всјуду гоњаја
             опшчој Зоил,
             опшчој Зоил.

Ах, бједа моја, бједа повсјуди!
Њет мјеста нигдје гдје живут људи
        да би мње жити
        и себе свити
             за њекој ден,
             за њекој ден.

О чем ни начну бједној пешчи сја,
да би с честију чего с дожит сја,
        все худо идет,
        шчастија не видјет
             никако же,
             никако же.

Pјекоју шчаст'је једному пливет,
иној в шчастију чрез вес вјек живет,
        а ја как приспјел,
        того не имјел,
             ах, кромје бјед,
             ах, кромје бјед!

Фарисејској дух живет шчастљиво,
а смирен митар ненавистљиво,
        что он постојан
        и непреломан
             в словје живом,
             в словје живом.

Јест ли на свјетје такој человјек
как ја, нешчастљив, чрез вес, ах, мој вјек!
        Куда ни појду,
        добра не знајду,
             бједу же всјуд,
             бједу же всјуд.

Љубов с добрими вси не навидјат,
зломисљат серцем, отом завидјат,
        разрушит тшчат сја
        и всјем хваљат сја
             мене згубит,
             мене згубит.

И се печално нужно јест тужит
что свјет великој, а мње нигдје жит;
        куда ли појду,
        попаду в бједу
             у всјех људеј,
             у всјех људеј.

Но тамо добрје, там’ изрјадној свјет,
там’ жити благо, там’ гдје мене њет,
        куди ж’ верну сја,
        Злоб не мину сја
             ја пребједној,
             ја пребједној.

1762.

Извор 
 Лесковац Младен, Антологија старије српске поезије, Матица српска, СКЗ, Нови Сад, 1964, стр 41-43

Захарије Орфелин