И када
Владимир Васић 

Да л' ме...

И када сунце греје 
И када сунце зађе, 
Увек се душа моја 
Са душом твојом нађе.

И када нојца мине 
И зора кад заруди, 
Увек ме сенка твоја 
Из тихог санка буди.

И усред тамне ноћи 
И усред белог дана, 
Грли те душа моја, 
А срећом уздрхтана.

Ох, ал' се често сећам 
На вече оно тио, 
У твојем загрљају 
Како сам срећан био.

И од то доба више 
Не сневам о том рају, 
Но молим Бога да сам 
У твојем загрљају.

И од то доба, увек, 
Кадгод се Богу молим, 
Кунем се да те љубим, 
Да тебе само волим!

У Ерфурту 1864.

Напомена 

Објављено у књизи Песме, стр. 57-58. и у часописау "Даница", 1864, стр. 149-150.

Извори 

 Владимир Васић: Целокупна дела, Библиотека српских писаца, Издавачко предузеће " Народна просвета, Београд, страна 69.

Владимир Васић