Смрт попа Мила Јововића
Божо Ђурановић
Смрт попа Мила Јововића

<poem>
У данима кад на Никшић
Црногорци ударише,
Кад бијаху дошли дани
Да не буде турски више.
У логору црногорском,
Покрај куле Лековића,
Неко књазу оклевета
Попа Мила Јововића.
А књаз Мила дозиваше
У присуству свих војвода
Па му рече: „Попе Мило,
Нит'си вино, нит'си вода!“
Плану Мило као муња,
Полеће му сабљи рука,
А два ока ко стријеле
Сијевнуше у хајдука.
Војводе се уплашише
Од изгледа вука горског,
Да оружје не потегне
На владара црногорског.
Као да му оштрим мачем
Срце мушко расијече,
Па завика: „Господару!
Бог са тобом, шта то рече?
Зар признање то је твоје
Што учињех Црној Гори,
И зар има неко ко би
Мого Мила да прекори?“
Књаз не рече ништа више,
Већ у страну некуд гледа,
Док чувеном харамбаши
Срце пуца од иједа.
Па се с тешком љутњом бори,
Савлађује бијес у се
А на прси златне токе
Од иједа тресу му се.
Па љутито напуштио
Господара и војводе,
И под шатор свој свилени
Са мислима тешким оде.
Јекну као лав рањени,
Неправда га пече, боли;
Мисли како осветит' се
Господару – књаз Николи?
Па у љутњи гусле зграби
Одјекнуше танке струне
Кликну Мило као соко,
Па се мајком, Ћетном, куне.
Да ће поћи у град Никшић,
Сам, без иког истог дана,
И на мегдан позват силног
Мушовића капетана.
Баци гусле, узја вранца,
Преко Зете пређе воде,
И на хату помамноме
Преко поља граду оде.
Лети вранац низ Растоке,
Као да га носе крила,
Док с бедема турска стража
Опазила попа Мила.
Па излазе из шанаца
да чуднога госта виде,
А питају један другог:
„Ко је, куд ће, откуд иде?
То је неко полудио,
Или иде на предају,
Или иде да погине?!“
Турске страже нагађају.
А поп Мило све је ближе
До турака и шанаца,
Пред собом је заморио
Бијеснога свога вранца.
Као што му доликује
Бира турске породице;
На најтврђе иде шанце,
На најљуће градске злице.
Па ако би погинуо
Да погине од јунака,
Од чувених и признатих,
Феризових потомака.
Устави га турска стража
На капији од Никшића.
Каза им се, и нареди,
„Зовите ми Мушовића!“
Када чуше Турци ко је,
Отрчаше капетану;
Мало затим и Мушовић
На капију градску бану.
Па кад виђе попа Мила
На бијесном вранцу своме,
Доласку се изненадном
Обрадова његовоме.
„Откуд јутрос, Јововићу?“
Веселијем гласом рече,
„Зар од књаза црногорског
У мој тврди град утече?
Примамо те објеручке,
Све ћемо ти опростити,
Животу ти, харамбашо,
Вјеруј, неће ништа бити!“
Плану Мило: „Доста више!
Не будали без потребе;
Ја сам доша, капетане,
Да на мегдан зовем тебе!
Да докажем господару,
Да нијесам што он каже,
И ономе што ме пањка
И о мени свашта лаже.
Но се среми и изиђи
Бирај мјесто за мегдана!“
Те ријечи као муња
Погодише капетана.
Преблијеђе пред хајдуком
Из јуначке Марковине,
Јер је знао да од сабље
Његове се лако гине.
Не смје мегдан да прихвати,
Препаде се својој глави,
А на славу и на прошлост
Куће своје заборави.
Нијесу му као и он,
Страшљивице били стари,
Но јуначки, три вијека,
Са Никшићем управљали.
Излазили на мегдане
Најбољијем јунацима,
Сјекли главе црногорске
По брдима и кланцима.
Данас сабља Мујагина
Наче славу куће ове;
Нема срца да позиву
Јуначком се одазове.
Већ у страху, кукавички,
Знак на кулу стражи даде;
Јекну плотун са главице,
Поп погођен с коња паде.
Вранац стрекну и побјеже
Натраг, преко воде Зете,
А на Мила са сабљама,
Низ главицу Турци лете.
Па се грабе ко ће прије
Махнут сабљом по соколу,
За чије је име чуо
И цар Хамид у Стамболу.
На мртвога попа стиже
Феризовић Хасан први;
Звизну сабља – глава паде
У сточену локву крви.
На највећу градску кулу,
На врх хара Мушовића,
Истакнуше Турци главу
Попа Мила Јововића.
Са стржевог оштрог коца
Гледа Мило са висине,
Како му се Турци зоре
И по граду шенлук чине.
А гавран се – црна птица,
Обрадова изненада,
Кад крваву видје главу,
Па се вије изнад града.
Примиче се изнад табље
Да на бедем падне тврди,
По старијем навикама
Мушку главу да нагрди.
А кријући – из харема,
Кроз пенџере вире буле,
Да чувену виде главу
Српског попа на врх куле.
Не могу се нагледати
Ни ишчудит буле младе,
Па питају једна другу:
„Што поповске нема браде?“
Но кад вранац зарзао
Пред шатором попа Мила,
Сва се војска црногорска
У логору узбунила.
Јер се јаду досјетише,
Па планове тајне граде;
Мало затим турска стража
Обезглављен леш предаде.
Кад видјеше труп без главе
Чувенога харамбаше,
Све војводе и војноци,
У логору заплакаше.
Смркнуло се књазу лице,
Много жали попа Мила,
Јер његова ријеч, јутрос,
Повод му је смрти била.
Па дозива перјанике
И овако каже њима:
„Сахраните попа мила
Са највећим почастима!
Јер је Мило заслужио
Кроз сто тешких окршаја,
Да с јуначким почастима
Сахранимо љутог змаја.
Учесник је свих битака,
Од Бојане па до Дрине,
Па иако данас лудо
Оде у град да погине!“
А ујутро, у свитање,
Једна храбра жена млада
Провуче се кроз шанчеве
Из Никшића – турског града.
А устави је наша стража,
А Госпава њима каза:
„Носим нешто много важно
За Николу – вашег књаза.“
Кад је прими књаз Никола
Црногорка кршна ова,
Дар потеже необични
Господара те дарова.
Књаз мараму одвезао,
Кад крвава у њој глава,
Али познат не могаше
Попа Мила, љутог лава.
Крв се смрзла и покрила
Дивно лице у јунака,
Познати га не би могла
Ни рођена Ћетна мајка.
Крвљу очи заливене,
Умршена коса дуга,
Кад господар дозна ко је,
На срце му паде туга.
А Госпава причат поче:
„По поноћи ноћас, књаже,
Провукох се кроз шанчеве
И кроз густе турске страже.
Успузах се кроз зидине
Тврдог хара Мушовића,
И украдох са врх табље
Главу Мила Јововића.
Зар јуначку главу ову
Гледат како кљују птице,
А да срце наслађују
Никшићани – љуте злице!“
Књаз крваву узе главу
И овако проговара:
„Попе Мило, зашто јутрос
Ожалости господара?
Ја се с тобо нашалио
А ти као муња плану,
И однесе на дар галаву
Никшићкоме капетану.
Ко би мога помислити
Да ћеш тако учинити
И без ништа, без потребе,
Главу своју изгубити.
По јунаштву и памети
У прве те бројих људе,
Данас твојој црној смрти
Црногорци сви се чуде!“
Па Новаку Рамовоме
Књаз Милову главу даде;
Новак главу пољубио
И овако зборит' стаде:
„Стрико Мило, грдна рано,
Какве су те тешке муке
Наћерале да улетиш,
У град Никшић – међу Турке?
Ко те, стрико, оклевета
И отрова љутом злобом;
Што ме не зва када пође,
Да погинем и ја с тобом?
Тебе Турци не убише,
Већ лаж, мржња и клевета,
Оних што им твоја слава
И јуначко име смета!“
Погледа га књаз љутито,
Па наредбу хитну дава
Да се Милов гроб откопа
И сахрани с трупом глава.
Ето тако попа Мила
Плаховитост скупо кошта,
Под тврдијем зидинама
Крвавога Оногошта.
Да докаже своју вјерност
Пред Николом господаром,
Ко Обилић некад што је
На Косово пред Лазаром</poem>

Српске епске народне песме