Исток
Војислав Илић 

Хајде, о хајде са мном, мој љупки, пролетњи цвете,
На даљне, чаробне путе, у крило чуднога света!
Хајдемо где палма расте и ружа и лотос цвета,
Где мирне газеле пасу и рајске тичице лете
    И Гангес вечито шуми,
Носећи свештене вале са даљних индијских гора
    У недра сињега мора...
Да, ми смо већ стигли тамо. Око нас младост је бујна,
Под нама руине стоје, одломци времена давни';
Над њима бокори шуште и ружа мирише рујна
    Већ много векова тавни'.
Суморна старост ту се са бујном младошћу срела,
И сањалачки - тужно столећа над њима лете...
Гробнице канова силних трава је висока сплела,
И древне палате њине, и њине пагоде свете
    И Гангес поред њих шуми,
Носећи свештене вале са даљних индијских гора
    У недра сињега мора.

20. јуни 1887.

Извори 

 ''Војислав Илић: Лирско песништво, страна 60, 2. књига Вук Караџић, Београд.

Војислав Илић