Далида
Ко печат сам те метнуо на срце, 
И као печат на мишицу своју; 
И све сам дао, и, по љутом боју, 
Хладнокрвно сам покопао мрце.

И душа моја није хтела знати 
За тајну грижу и осећај  стида, 
Ни да л' ћеш бити добра као мати, 
Или си стара, вечита Далида.

Владај над мојом душом, моћно дете,
Са расцветаним ружама у коси,
И власт нек твоју ништа не омете,
Ни бол, ни плач, ни реч што милост проси.

У мојој души увек места има
За пун заборав, за све што ће редом
Навалити на мене као плима
И све, због тебе, заменити бедом.

Па што се плашиш и устежеш? Знам те! 
Царуј  ко увек, царуј  према себи, 
Ти, деспотице, што те вечно памте; 
Да ниси таква — волео те не би'!

Милан Ракић