Женик слободе/ПОЈАВА V
ПОЈАВА V
(Долази баба Павлија подупирући се о штап; на лееђима натоварила једно детенце-одојче)

ЧАРАПИЋ:
Шта, јадна, откуда са дететом тим? 
ПАВЛИЈА:
Јадна, прејадна! На јад, гори јад!
Ту скоро сина, а сад унук мој.
Сина ми у град, унука нод нож,
А снаху собом срамотио у хан. 
ЧАРАПИЋ:
Јаднице, казуј шта у селу би?
Јесу ли Турци?
ПАВЛИЈА:
Куку, несретној!
Ко сухо дрво остала сам ја;
Младице свеже поломљене све.
Олује крвне разнео је бес! 
ЧАРАПИЋ:
Откуда она?
ПАВЛИЈА:
С овим дететом,
Од унука ми што се затече,
Домилех амо. Тамо крвна смрт 
Гости се рајом; Турци пирују.
ЧАРАПИЋ:
Одахни стара, тежак беше пут 
Уз горску стрмен с’ годинама тим!
(Посади је на један камен а дете узима на руке)
Сироче јадно! Руке хајдучке 
Нису што мајке милостиви скут. 
Придрж'те који!
(Марко, Милун, Станко и остали хајдуци, сви пруже руке да прихвате дете Милун размиче их све.)
МИЛУН:
Одмакните се! (зграби дете)
Је л’ мушко, стара?
ПАВЛИЈА:
Јесте, мученик!
МИЛУН (диже дете обема рукама па га гледа):
Море, осветник!
Најмлађи хајдук у дружини свој. 
Одрасте л’ само, чућеш његов глас. 
Ха, ти се смешиш? Виш, разуме тај! 
(тепа му) А—гу! а—гу! (носа га и гуче му) 
МАРКО:
Не урлај море као вучина; 
Расплашићеш га! (пружа руке да га узме) 
МИЛУН:
Макни отален!
Упустићеш га, видиш, руке ти 
Ко две пракљаче — удавићеш још. 
Охо-хо, погле, баш се мршти тај!
А, тако, душо, е, гледај га сад.
У мало што ми не очупа брк!
И нако предуг, поткреш’ га де!
(руке детиње заплеће у Марков брк; хајдуци узимају дете из руке у руку.)
СТАНКО (превлачи руком преко својих очију а за тим отресе руку).
Проклета суза како навире!
Још у пелени, па већ мученик!
ПАВЛИЈА (замишљено):
Све ми узеше, до ноката све.
Људе и стоку. А што остаде 
То пламен гладни прождера у час. 
ЧАРАПИЋ (који је дотле са Алексом разговарао):
Чу ли Алекса?
АЛЕКСА (сетно):
Чујем! Крвна смрт
Већ четир' века рајом крстари.
Знам вапај овај, он нас прати све 
Од зипке, докле не спусте у гроб! 
ЧАРАПИЋ:
Па није л' боље ’вако него роб
О кога Турчин свој огледа нож? 
АЛЕКСА:
Куд сломљен народ тамо ћу и ја,
Под свој кров идем, па Бог шта ми да! 
ЧАРАПИЋ:
А то ће рећи у ископан гроб!
АЛЕКСА:
И у гроб, нека! Боље једну смрт,
Но с’ овог виса слушати из дан 
Како ми душман чељад срамоти! 
Гледаш и трпиш, то су смрти две! 
ЧАРАПИЋ:
Али освета?
АЛЕКСА (горко):
Ох, на што ми то,
Кад они тамо гробље посеју 
Осветом кад би оживео гроб,
Хајд’ да прегорем, нек потече крв 
Нејачи моје. Ал’ овако, не!
ЧАРАПИЋ:
Дижимо народ!
АЛЕКСА:
С’ голим рукама?
Де дижи овце против вукова!
Где су ти зуби, канџе? збориш тек! 
Зар није Кочо народ дизао,
Па Аустрија, не диже ли нас? 
Закрвисмо се и гле шта се зби:
Место слободе, ропство, колац, гроб, 
Место витеза, оковани роб!
Погледај, ено! (показује у шуму) 
(Жагор с поља).
ЧАРАПИЋ:
То су бегунци.
АЛЕКСА:
Мученици, ох!
ЧАРАПИЋ (гледајући тамо):
Кукавна нејач како посрће 
Смождена јадом!
(диже песницу према Београду.)
Београде црн!
Хаждајо гнусна, што нам пијеш крв, 
Ко гадна гуја сколутана, ти 
Сикћеш и бацаш свог отрова гад. 
Векови кужни у проклети град 
Безбожним дахом што се савише 
Несретан народ распеше на крст.
Тебе да сурвам, развејем у прах,
А твом породу смрскам гадну кост, 
Живот ћу дати! — Марко, Милуне! 
Прихватај нејач! момци, на опрез! 
Ноћас нам ваља газити у крв,
У крв, чусте ли, до колена крв! 
Турчину крви да се напијем,
Ни гласник да им не умакне!
МАРКОВ ГЛАС: (који је с Милуном отишао)
Хеј!
Замном те само!