Епилог (Милош Видаковић)
Обилне, строге редају се риме,
Помпозне риме далеких времена,
Витеза, људи и прелепих жена
Чије је славно опевано име.

Озбиљне, строге редају се риме,
Блиставе риме о трептању душе,
О ветру који кроз пољане пуше,
И белом снегу невеселе зиме.

Ал’ када као светлосна поплава
Мину са блеском који засењава,
Са свирком која одмерено јечи,

У души увек заостане један
Неказан, дубок, дубок недогледан
Бол, што га неће испевати речи.

Извор 

 Петровић, Б. 1971. Српска књижевност у сто књига, књига 57: Песници 1. Нови Сад: Матица српска, Српска књижевна задруга. стр. 281.

Милош Видаковић
Сонети