Чудан сан
Мило Јововић 

На памет ми јутрос пану
Да ти кажем мила мати,
Грозно сн'јевах у мом сану,
Бог ће сами добро дати.

Виђех ђе ме заробише
Турци испред куће наше,
Живога ме ухватише,
И руке ми повезаше.

Стадоше ме тешким бичем
Немилице ударати
У помоћ ми зовем, вичем,
Саму тебе драга мати.

Па и ти ми доћи нешће,
Но ми велиш:  главу с њега!
Ово синку бјеше жешће
Но смрт сама што угледа.

Од тог страха сан искочи
Гледам, дрхшћем истим страхом,
Тарем своје сузне очи, -
Срце куца јаким махом.

Сан је лажа Бог истина!
Јунаку се сн'јева свака,
То је сине празна тмина;
Куша срце од јунака.

Што на помоћ твом лелеку
Нехте доћи мајка стара,
Него рече да те с'јеку,
Истина се томе ствара.

Јер Српкиња жели свака:
Да јој синак мртав пане,
Да га крије хладна рака,
Него робом да остане.

У Бару (Црна Гора), Мило Јововић, „Голуб“, број 14., у Сомбору, 15. јула 1892., стр. 211.
Јововићеве пјесме 1892.