Лажа и Паралажа/15
3.

АЛЕКСА, ПРЕЂАШЊИ

ЈЕЛИЦА: А, господин барон, процес на вас. 

АЛЕКСА: Зашто, господична? 

ЈЕЛИЦА: Ви ми нисте ни полак приповедали што се ваше фамилије тиче, и да није било вашега момка, не би ни знали готово ништа. 

АЛЕКСА: А у чему то? 

МИТА: Опростите, господин барон, ја сам у разговору приповедио и оно што ви нерадо спомињете; на пример, како сте постали обрштером, како сте једног генерала у дуелу убили; како вам је Демидов 

род и тако даље. 

АЛЕКСА: Јесам ли ти казао да о таковима стварма никада не приповедаш. 

МИТА: Господична су били љубопитни. 

ЈЕЛИЦА: Опростите му, господин барон, ја сам крива. 

АЛЕКСА: Вами за љубов нека му је опроштено; али више да не буде, разумеш ли? 

МИТА: Неће, ваше сијателство. 

АЛЕКСА: Но, ја губим време. (Марку.) Господине, ви сте желили ваш прстен натраг имати; ево ја вам га доносим, и желим да тако шчастљив успјех принесе као што се помислити може. 

МАРКО: Забога, господине, како добисте овај прстен? 

АЛЕКСА: Кад човек не жали мало трошка, може све постићи. Цјељ је мога путешествија по могућству сила мојих добра чинити; а ја у цјелом мом животу нисам срећнијега часа имао него сада, 

причинивши вашој господични малоје задовољство, која је всјачески достојна усред Беча живити. 

МАРКО: Господине, ја не знам шта ћу да мислим. Јелице, оди мало у другу собу. 

ЈЕЛИЦА: Господин барон, entѕchuldіgen Ѕіe auf eіnen Augenblіck! 

АЛЕКСА: О, изволте без женирања. 

ЈЕЛИЦА (с оцем одлази). 

МИТА: Ког си врага радио, те ниси задржао прстен; бар би поштено неколико дана поживили. 

АЛЕКСА: Ћути, дедаче, овако ће боље бити. Не видиш ли да су ово мáме? Она се ћурка заљубила у књиге, а отац блеји у њу, и чуди се шта га је снашло. 

МИТА: А како си га добио? 

АЛЕКСА: Зар не знаш? Алат прави занат. Одем његовој кући, ту нађем једну бабу и заиштем прстен, да могу и ја такав начинити. Е, то она неће; али кад јој пружим пуну кесу тантуза у залогу, баба 

се промени у лицу и одма ми да. Чисто би волила да га никада не вратим. 

МИТА: Пак сад шта мислиш? 

АЛЕКСА: да изварам прстен од ови, пак да га дам Батићу. 

МИТА: То ће рећи: гди си био, нигди; шта си радио, ништа. 

АЛЕКСА: О, глупоумне! То није тако. Сад долази ред да добијем од ови новаца да намирим Марију, пак онда да просим ову ћурку. 

МИТА: Охо! 

АЛЕКСА: Богатства има доста; кад се венчамо, онда нека дува у прсте за кога је пошла. А зар би ово прва свадба била гди се није или младожења или девојка преварила? Ја ћу старцу толико лагати, 

докле најпосле не изгуби разум. 

МИТА: А девојка?... 

АЛЕКСА: Она га није ни имала. 

МИТА: Ја најволим кратак рачун. Прстен у руци, сигурна ствар, а ово, оно... 

АЛЕКСА: Тако мисле сви бединтери и служитељи; барони пак и отмјени људи морају имати и планове отмјене. Али, пст!

Лажа и Паралажа