Сонет - XXVII
Милутин Бојић 

Сонет - XXVII

Завршила се једна тиха драма, 

Ветар је цвеће разнео пољаном, 

Шинула бура над нежношћу саном, 

Ти не знаш шта се одиграло с нама. 

Ти си ми срце узела што плама 

Да пакосно се сладиш новом раном, 

данима душу варала би маном, 

Да тобом задња заврши се гама, 

Стара се прича поновила снова: 

У стари гроб је дошла туга нова 

А мислио сам младалачком чашом 

Да певам химну, појен срећом нашом. 

О, зашто, дуси, црном руком вашом 

На старом крсту позлатисте слова! 

Милутин Бојић
С