Последња деспотица смедеревска/4
ДРУГА РАДЊА

ПРВИ ПОЈАВ
(Двориште у Абоговићевом двору у Вишеславу.)
БОЖИЋ, ДРИНОВИЋ, ТВРТКОВИЋ, ЈАКШИЋ.
(Више војвода и властела. Жагор.)

БОЖИЋ:
Ево свима у лице вам кажем,
Да је сваки хула и невера,
Који од сад холу удовицу 
За кнегињу призна и поштује!
Зар оваким храбрим витезо’вма, 
Потомцима косовских јунака,
Да гиздава жена заповеда? —
Ха, свеца ми, док је ове руке,
И докле ми мач о бедру виси! — 
Најбољу ћу крвцу източити,
Уд по уд ћу прије дат’ посећи, 
Него што ћу и даље трпети,
Да Гркиња та проклета, гнусна, 
Похотљиво Палеологово 
Тело што је роди похотљиву,
Са престола србског господари.
ДРИНОВИЋ:
У пакао са вештицом старом! 
Тако м’ вере, дође ли ми руке, 
Овај мач ћу још у њеној крви 
Окупати, ил’ ме не ће бити.
БОЖИЋ:
Од онога несрећнога дана —
Кад крваве сузе прадедова — 
Оросише проклето Косово;
Где још и сад на извору ладном 
Место воде црна крвца тече, 
Напајајућ’ околину целу 
Мученичком крвљу србском,
Да по пољу место цвећа бајна 
Сада трње бодљикасто расте 
И кукута, коров и коприва,
У којима с’ место препелице
Или шеве, зорне певачице,
Сад гуштери, гује једовите,
Јежи, жабе и скорпије легу —
Од несрећног тога дана, браћо,
Не могосмо јоште дочекати,
Да се срећа Србији осмене!
Пак зашtо је? — Сад ћу да вам кажем! 
Није наша рука малаксала;
Још јуначка крвца прадедова 
У жилама pраунука тече;
Ми смо вредни наших прадедова. —
Ал Деспоти, који од тог доба 
Србску круну на глави носише, 
Доводише себи жене, снаје,
Из гњилога двора цариградског,
Те синови и унуци њини 
Похотљиви и гњили посташе,
Кукавичку насљедише крвцу 
Мајка својих, блудом измождених,
Од којих се и Грци стидеше. —
Доле дакле са таким изродом!
Нек нам јунак чисте крви србске 
Деспот буде, а не кукавица 
Угађајућ’ само својим страстма 
И с женама грлећ’ се у ладу!
ТВРТКОВИЋ
Абоговић нека Деспот буде —
Живео нам Деспот Михаило!
ЈАКШИЋ:
Пре нег’ што ћу верност своју стару 
Што дугујем лози Немањиној,
И у једној речци повредити — 
Пролеваћу крвцу до капљице!
Ха, зликовци; глупи бунтовници! 
Тако с’ гази вера и поштење? —
Ал’ тако ми мога светог Ђурђа! 
Овим мачем верност погажену 
Свакоме ћу у срце урезат’,
Да је више погазити не ће!
БОЖИЋ (тргне мач):
Ха, Јакшићу, светога ми Луке,
Којег славим сваког божјег лета! 
Овом ђордом, што се турском крвљу 
Напојила на мучном Косову,
Кад ми деда још њоме витлаше,
Ту поругу са себе ћу спрати;
На груди ћу твоји отворити 
Десет врата од десет педаља,
Да избљујеш своју црну душу. —
Амо, браћо, кој’ нуз мене држи!
(Дриновић, Твртковић и неколико властела приђу Божићу; остали Јакшићу.)
ВИКА:
Доле, доле, гњиле кукавице!
ЈАКШИЋ:
Оћеш крви? Дакле нека тече 
Докле ова десна не малакше!
ДРИНОВИЋ (с више њих):
Доле, доле с худим неверама!
(Јакшић са својима уступа; Божић и остади изгоне га с виком.)
АБОГОВИЋ (дође нагло):
Шта је ово? — каква је то врева? —
Зар је дотле непослушност мрска 
Већ нарасла, да у моме двору,
И пред мојим очима,
Холу главу своју разбацује? —
Стојте, — стојте, холе јогунице! —
У корице са оштрим мачима,
Ја то велим, ја, кнез Вишеславски!
(Обе се странке са спуштеним мачима натраг враћају.)
Зар вам мачи тако захрђаше,
У лењости проводећи време,
Да их веће опрат’ на умисте 
У крвавим грудма браће своје? 
Зар сте с’ крви тако зажелили, 
Да вам очи веће заслепише,
Те хоћеге жеђу своју љуту 
Мрком крвљу браће једнородне 
Да згасиге? — Опаки породе! 
Зар ни толко не живи поштења 
У срцу вам, да бар моје дворе 
Не каљите крвљу братовљевом? 
У корице са жедним мачима! — 
Ти, Божићу, повод свађе кажи.
БОЖИЋ:
Кукавицом назвао сам сваког, 
Кој’ се од сад усклања Јелени 
Као Деспотици србској;
Или коме од проклетог рода, 
Што у белом граду Смедереву 
Дан проводе у дремежу глупом, 
А ноћ тавну гоне пировањем,
Не марећи за беду народа,
Нит’ бранећи отачбину нашу
Од навале клетих Азијата!
Ја се заклех на своје поштење, 
Бритким мачем и овом десницом, 
Да од сада никог слушат’ не ћу, 
Осим тебе, нашег господара!
ВИШЕ ЊИХ:
Ти господар, ти нам Деспот буди! 
ЈАКШИЋ:
Не ће бити, докле Јакшић живи! 
Рекох веће, ево опет кажем:
Пре нег’ што дам и једну искрицу 
Одкрњити од права кнегиње,
Које има на господство србско,
Ил’ ма којег њеног насљедника, 
Пре ће крвца сва ми изцурити 
И ова се десна искр’ати 
У жестоком боју за кнегињу!
ДРИНОВИЋ:
Ха, почекај, охоли Јакшићу!
Кад те нађем у боју крвавом 
Овим ћу ти мачем са твог срца 
Састругати то твоје јогунство.
ЈАКШИЋ:
Издаицо, кукавицо худа!
Безобзирце побећеш с’ бојишта,
Док засијне мач ти пред очима,
Што Јакшићу од дедова оста.
ТВРТКОВИЋ:
Ћути скоте! — Живога ми Бога! 
Или ћу ти овде доказати,
Да т’ јунаштво у петама лежи.
БОЖИЋ:
Браћо моја, крај нек буде свађи;
Ко год жели своме роду добра,
Нек’ повиче са мном једним гласом: 
Живео нам кнез наш Абоговић.
ВИШЕ ЊИХ:
Живео! Живео!
ЈАКШИЋ:
Ха, ниткови, у пакао с вама,
С кнезом вашим и вашом господом! 
За три дана сви ћете с’ поклонит’ 
Својој правој кнегињи Јелени,
Ил’ ће Јакшић још под старост своју 
Издаицом постат’ на оташтву,
И обавит’ око седе главе
Чалму турску, поругу ришћанства!
АБОГОВИЋ:
Шта то рече? — коме ти то збориш? 
Ал’ почекај слуго Јеленина,
Преломићу ја твоје јогунство ;
Бичем ћу те, псето, нагонити,
Да се мораш мени поклонити,
И кнегиња она хола твоја,
Што ме јучер с презрењем одбаци! — 
Ко презире кнеза Вишеславска
Хоће платит’ са својим животом.
ЈАКШИЋ:
Подла раго, простачкога рода!
Та да имаш само капљу једну 
Племените крви оца свога 
У жилама тима јогунастим,
Не би данас бунтовником био 
Против своје законе кнегиње.
Твоја мати, кад те је зачела,
Мора да је глупога простака
У постељи својој загрлила;
Јер глупост ти твоја доказује,
Да с’ простаку од срца одпао.
БОЖИЋ:
Доста, — доста, клета удворицо! 
Јер, тако ми тог сјајнога сунца, 
Што нам данас над главама сија, 
На потиљак језик ћу ти гадни 
Изчупати из глупе главуре.
ЈАКШИЋ:
Ћути, бабо, знам те врло добро; 
На језику све ти је јунаштво.
Ал’, причекај; до два до три дана 
Право ћу вам Деспотице наше 
На леђима вашим истумачит’!
(Оде са својима.)
АБОГОВИЋ:
Ха, ово ћеш платит’ ми, Јакшићу! —
Ево вам се кунем србском вером: 
За презрење охоле кнегиње 
И поругу њених удворица 
Љуто ћу се осветити! —
Изтребићу онај гњили пород, 
Право ћу им ногама погазит’;
Док не видим све их у прашини 
Где с’ предамном као црви вију – 
Неће с’ стишат крвца раздражена. — 
Мач огњевит раздора крвава 
Нека с нова суне из корица,
Нека тлачи мало и велико,
Нек’ растури дворе и кућишта, 
Нек’ разори њиве и усеве —
Труд знојавни раденог ратара; — 
Нек’ пропиште деца у утроби 
Мајке своје; нека свет уздркће, 
А Србија пустињом постане, — 
Кад неслога, та стоглава авет,
С нова своје чељусти отвара,
Да прогута земљу свуколику! 
Хајд’ Божићу , иди куни војску; 
Дриновићу, и ти Твртковићу, 
Сваки своје витезове дајте,
Па да једним махом смртоносним 
Сакрушимо оне одпаднике.
Као олуј када са Балкана, 
Витлајући пред собом камење 
И на својим безбројним мишцама
Стогодишље растове носећи,
Немилице груне на долине,
Све тлачећи, што пред собом нађе: 
Тако ћемо ми на њи напасти 
И истиснут’ из земаља србских;
Нека траже станка у туђинству! — 
Хајде, браћо, па журно полаз’те,
У Голубцу све ћу вас дочекат’! — 
(Сви оду.)
Чекај мало, охола кнегињо!
Љубав моју са презрењем гордим 
Од себе си отиснула? —
Потражићеш ово срце врело;
Ал’ ћеш наћи на место љубави — 
Јед и отров од сада у њему. —
Место жеље за твојим пољубцем — 
Сад ми жеља за осветом крвном 
Срце трза, груди распаљује!
Или ћу те видет’ понижену,
Као просјак где за милост молиш, — 
Ил’ ће ово срце сво у крви 
Огрезнути црној, а сва вемља 
Мртвацима бледим посути се!

Последња деспотица смедеревска