Др (комедија у четири чина)/13
XIII

ЖИВОТА, ВЕЛИМИР 

ЖИВОТА (кад су остали сами): Па шта је ово, брате? 
ВЕЛИМИР: Које? 
ЖИВОТА (даје малочашњи телеграм): Ево ово. 
ВЕЛИМИР (загледа потпис): Гле, доктор Рајсер! 
ЖИВОТА: Ко ти је то, бога ти! 
ВЕЛИМИР: Доктор Рајсер? То је један врло знаменит професор универзитета у Фрајбургу. Велики оријенталиста; зна све језике источних народа; јеврејски, арапски, коптски, старогрчки; од словенских језика зна наш и чешки. Њему долазе са разних  
светских универзитета да га слушају; члан је многих научних института; писац монументалних дела. Ја нисам био његов ђак, али сам редовно посећивао његова предавања, и како је том приликом студирао словенске језике, спријатељио се са мном. 
ЖИВОТА: Стани, човече божји, не питам те то него зашто он телеграфира мом сину. 
ВЕЛИМИР (загледа адресу): Па да, како би друкчије! 
ЖИВОТА: Кад си се ти спријатељио с њим, што не телеграфира теби? 
ВЕЛИМИР: Али забога, газда-Живота, докле ћете се бунити? Ви знате да сам ја тамо студирао под именом вашег сина, и он ме је само под тим именом могао знати. ЖИВОТА (разбере се): Јес`, боме, право кажеш, ја сам, знаш, то сметнуо с ума. Добро, нека је тако, али видиш ли ти, брате, да твој монументални професор хоће да дође. 
ВЕЛИМИР: Да, увек ми је говорио, кад буде пошао у Атину, да ће свратити код нас на дан-два.  
ЖИВОТА: Како код нас? Шта има он код нас да дође; код тебе ваљда? 
ВЕЛИМИР: Па да, свакојако долази мени, али могло би се рећи вама. 
ЖИВОТА: Како мени? 
ВЕЛИМИР: Зато, забога, што ја пред њим важим као ваш син. Ја пред њим морам и даље носити име вашег сина. 
ЖИВОТА: Па ти га под тим именом прими, па ето ти! 
ВЕЛИМИР: Друкчије не бих ни могао, али ако он, рецимо, пожели да учини посету мојој кући, мојим родитељима... ја сам му толико причао о вама и о вашој љубави према мени. 
ЖИВОТА: Па што си, брате, причао такве ствари? 
ВЕЛИМИР: Морао сам: он је био тако пажљив према мени, призивао ме је често својој кући, задржавао ме је гдекад и на ручак и на вечеру.  
ЖИВОТА:А тиме као хоћеш да кажеш да би требало да ја сад њега позовем? 
ВЕЛИМИР: Кад би могло, било би то врло згодно... 
ЖИВОТА: И да изигравам том приликом твог оца? Још ми само то треба. Е јеси чуо, младићу, лепо си ти то мени замесио! 
ВЕЛИМИР: Видим и сам колико је непријатан положај у који сам вас ставио, али верујте, нисам могао друкчије.Ти позиви се увек чине форме ради. 
ЖИВОТА: Па кад си га форме ради позвао, а ти га форме ради прими сад. 
ВЕЛИМИР: Ја осећам, ви се љутите, ал верујте, то је потекло из обичног разговора. Он ми прича како му је жеља да види Атину, а ја му, онако уз реч, велим: па кад већ том приликом пролазите кроз Београд, могли бисте да свратите. Морао сам му тако рећи из учтивости. ЖИВОТА: Па да, и он ће сад из учтивости да сврати.  
ВЕЛИМИР: И још нешто, он ће из учтивости и из пажње према вама извесно захтевати бар да вас посети. 
ЖИВОТА: Море нек се остави, Бога ти, ја му нећу замерити ако буде непажљив. 
ВЕЛИМИР: Па онда, он зна да сам ја син имућног оца. 
ЖИВОТА: Ко син имућног оца? 
ВЕЛИМИР: Ја. 
ЖИВОТА: Ти? Па је л ти отац фамулуз у основној школи у селу? 
ВЕЛИМИР: Да, али ја не мислим на тога оца, него на вас. 
ЖИВОТА: Ама што ти све мене мешаш? 
ВЕЛИМИР: Јер, видите, ја ћу морати штогод и потрошити, рецимо: кола или какав излет, или можда ручак. 
ЖИВОТА: Ајд па сад опет трошкови. Још ако тај професор има обичај да разбија огледала?  
ВЕЛИМИР: Ја нисам рад да вам правим непријатности и трошкове, али шта могу? 
ЖИВОТА:Ти ниси рад да правиш трошкове, а ја нисам рад да их плаћам... Ја већ видим да ће то тако испасти: ви се, форме ради, позивате, а ја форме ради плаћам. Него, да ја теби, младићу, дам прилике да зарадиш, па га дочекај ти о твоме трошку. 
ВЕЛИМИР: Зашто не? Врло радо! 
ЖИВОТА: Ето мени сад треба једно јавно предавање, па би ти могао да ми га напишеш. ВЕЛИМИР: Вама треба? ЖИВОТА: Милораду треба. Позвале су га најугледније госпође да одржи јавно предавање. ВЕЛИМИР: Па зар је он пристао? ЖИВОТА: Није он, али сам пристао ја. Разуме се, рачунао сам на тебе.  
ВЕЛИМИР: Треба ли то брзо? ЖИВОТА: Што пре. 
ВЕЛИМИР: Ја баш сад радим једну ствар. 
ЖИВОТА: Е, таман, сврши то. 
ВЕЛИМИР: Хоћу, свршићу, јер Рајсер сутра долази. 
ЖИВОТА: Разговараћемо већ о њему, имамо времена. Ти мени само сврши то предавање. 
ВЕЛИМИР: Свршићу. Требам ли вам још што? 
ЖИВОТА: Не! Не требаш ми. 
ВЕЛИМИР: Збогом, газда Живота. 
ЖИВОТА: Збогом пошао! 
ВЕЛИМИР (оде) 

Др (комедија у четири чина)