Хајдуци/5
5.
 
СВИ ХАЈДУЦИ (дођу и на две стране поделе се), пређашњи

ОБРАД (својима): Браћо, ви добро знате, зашто се ¬по гори потуцамо, и шта би' најрадије желио. Ево овде нађо' јунака бољега од мене, који нас у друштво прима и обећава матер ми искупити робовања. Је ли вам по вољи, да се ја оставим старешинства и да он један буде над свима нама харамбаша? (Жубор се простре међу момцима Обрадовим). 
СТАНКО: Бре шта се мигољите тужан, у друштву се шала тера; што је веће друштво, то је слађа црвеника. 
СРЕЋКО: Весело, јунаци, ово је за нас! 
СВИ: Да живи нови харамбаша! 
МИЛЕТА: Јесте ли задовољни, јунаци? 
ХАЈДУЦИ: Јесмо. 
МИЛЕТА: Кад јесте, а ви ми задајте веру, да ћете ме слушати. (Извади мач, такође сви Обрадови момци поваде своје и наслоне их на Милетин). Ово је мени доста од Србина. Сад се здружите с мојим момцима и добро се паз'те. 
ИВАН (ухвати Срећка за руку): Еј, побро, та с тобом ми се црвеника суче! 
СРЕЋКО: Хе, хе! Како се браћа од часа познаше. Не бој се, нећеш ме претећи! (Међутим се други момци поздрављају, откуд читав жубор произиђе). 
МИЛЕТА: Е, јунаци, како ћемо мајку нашег побратима избавити? 
ЈЕЗДИМИР: Ја велим, да провалимо кулу, па да је извучемо. 
ОБРАД: То се не може, јуначе, јер је кула свуда наоколо водом окружена. 
НЕНАД: Најбоље да му пошљемо блага, па ће је пустити. 
МИЛЕТА: Ми благо узимамо, а не дајемо. — Ко ће да ми пашу жива или мртва у руке донесе? (Тишина). Нико од јунака? 
ИВАН: Да је на какав харем, нашло би се доста браће. 
МИЛЕТА: У заседи ћутати и подмукло пљачкати, та свака кукавица уме, а прави хајдук изилази на мејдан јуначки, с грудима у груди. Ако нико не усхте, ја ћу сам. 
ЖИВОЈИН: Не, харамбаша, срамота би била код толике чете да ти идеш, а ми да смрдимо у хладовини. Дај ми само два момка још, па ћеш видети хоћу л' посао свршити како ваља. Ај, браћо, ко ће са мном? 
СРЕЋКО: Ја ћу. 
ЖИВОЈИН: Ко ће још? 
НЕНАД: Хајде и ја за љубав Обрадову. 
ЖИВОЈИН: Е, то је доста. 
МИЛЕТА: Живојине, знаш ли како хајдук полази? 
ЖИВОЈИН: Ја л' његова, ја ли моја глава. 
МИЛЕТА: Еј, весела ти мајка, јуначе, ти си ми за хајдука! Иди и срећан ти пут! Ми ћемо донде мирно спавати, док се ти не вратиш. 
ИВАН: Ми ћемо по коју искапити теби у здравље и за срећна пазара. (Јездимир шапне нешто Милети на уво). 
МИЛЕТА: Још једно, јунаци, док се нисмо растали. Ви знате, да је завет још под старим харамбашом био са женама не мешати се. 
ИВАН: Бре мани се тога посла, харамбаша; завет био па и прош'о, 'вала Богу, нећемо ни ми бити најгори. 
ЖИВОЈИН: Не, добро ти спомену, харамбаша. Сви знамо, да хајдук живи највише од среће, па чему ће се надати, ако завет погази? Зато нека остане, браћо, као што је и дојако било: жене пет дужи њива од нас. 
ИВАН: А, Живојине, запевао за љубом, ти нам свима дође хака! 
МИЛЕТА: Уречено, запрећено; сад хајдете да се ужина. 
СРЕЋКО: Да ти нисам таку тврду веру задао, харамбаша, Бог и моја душа, овај би те час напустио. 
ИВАН (пљесне га по рамену): Ово је момак! (Сви се разилазе). 

Хајдуци