ЂУЛИЋИ УВЕОЦИ LIX
„Видиш ону звезду горе“, 
Астроном ми један рекô, 
„Мозак стане, кад помислиш, 
Како ј’ звезда та далеко. 

„Далеко је, високо је, — 
Сто година дугих прође, 
Докле њена светла зрака 
До нашега ока дође.“ 

„Ми видимо звезду ову, 
Видимо је како трепти, 
А ње можда давно није, 
— Верујеш ли? — Верујем ти! 

Јер с’ и мени кашто чини, 
Усред ноћи сам стојећи, 
Кô да чујем слатке гласе, 
Кô да чујем миле речи. 

Чини ми се кô да видим 
Светло лице звезде своје; 
Ја је видим, ја је видим, 
— А ње давно нестало је...         

 Јован Јовановић Змај: Одабрана дела, књига 1, страна 334 , Матица српска, Нови Сад.