Јерко Стрмоглавац
Јован Илић 

Јерко Стрмоглавац

I.
 
Јерко Стрмоглавац
 
�     »Са наученима и са простацима и којекако, ама са надрикљигама баш никако!« уздахнувши рече Трпко Тутуновић, који је седео на ћепенку свога побратима бакала Зејтиновића на Дорћолу, пушећи наргиле. »Овога Јерка не могу никако очима да гледам; баш је прави Стрмоглавац ! Погледај га, молим те, како иде: укрутио се као да поси јаја на глави, а кад види кога од велике господе, а он се повија као ђаво!« 
     �»А шта му знаш; свет је — свет! Није ни он толико крив, колико су други. Да је бољи, ко зна, можда би по њега горе било ! Која је вајда теби од твога поштења? Ти седиш ту, а он се укметио на твоје место, па кока!« 
     �»Вала, видећемо«, рече срдито Тутуновић; »он је, истина, твој муштерија, али, јеси чуо, он је прави нитков!« 
�* 
�Ја управо нисам ни знао око чега се они кавже. Зато наумим да помирим оба побратима. Замолим  
гавда Зејтиновића, да ми измери оку грожђа, платим 
м у и одем. 
�После неког времена добијем писмо из Крагу- 
јевца, у коме ми мој ортак јавља, да је на моју по- 
руку опремио осам стотина комада дебелих свиња. 
То ме јако обрадује, јер је цена врло добра била, 
и вратим се опет у бакалницу господара Зејтино- 
вића. Ту опазим једнога финог господина са кала- 
јисаним шеширом на глави, са белим рукавицама, 
држећи у десној руци рајтпајч, а у левој 8апаљену 
цигару. Ја, како се бејах 8агледао у грожђе, и за- 
боравих побдравити га, и тек да поправим моју 
погрешку — кад али ето ти од некуд упаде унутра 
некаква незграпна људина. Он се и не осврте че- 
стито, а већ загрми његов горопадан глас : 
�»Срећно, брат-Јерко, срећно I ама је ли истина 
да су те јуче ва великог судију ванџирали ?« 
�»Тако је, да !« махнувши главом одговори го- 
сподин. 
�»Ех, вере ми, морам доћн код тебе на ванат I 
Ја ево двадесет година како служим, па ништа ; 
архивар, те архивар 1 Докле ће овако бити ?« 
�»Догод се не опаметиш!« планувши у лицу 
одговори господин. 
�Видећи ја да господину није баш по вољи 
што га архивар онако горопадно предусрета, скло- 
ним се у авлију, седнем на ћошку и станем јести моје- 
лепо грожђе, што га хануме београдске у харему 
овојим белим ручицама беру. 
�»Вала, ја не внам каква је особита памет к у тебе ! Нисмо ли заједно у школу ишли ? Нисам ли 
ја боље читао псалтир од тебе ? Знаш ли, кад оно 
поче чнтатп : внезапу нападоша мја — како си за- 
муцао био ! Зар си заборавио ? . . .« 
�»Друго је онда било, а друго је сада, јеси 
чуо ? Што помињеш којекакве лудорије ! Треба, 
мој драги пријатељу, да знаш, да школа није у школи, 
већ у свету. Видиш, ти си све школе у Богословији 
карловачкој изучио, а ја само једну ; па шта си 
прокопсао ?« 
�»То је истина. Ја сад видим да нисам са мојим 
школама онако прошао, како сам се надао. До душе, 
ја се нисам бог-зна-како ни трудио, али — бар 
сам се трудио, да добре атестате набавим, у чему 
ми је и моја покојна стрина — Бог да јој душу про- 
сти ! — доста припомогла. « 
�»Тако је, да ! па кад знаш да је тако, а тн треба 
да си мало смернији, па да признаш. Сад смо, хвала 
Богу, сами. Газда Зејтиновић мој је добар пријатељ. 
Ја ћу ти казати тајну.« 
�»Молим те, кажи ми тајну !« уздахнувип рече 
понизно архивар. 
�»Пази ! Знаш ли кад смо се расталн из Кар- 
ловаца ?« 
�»Знам, кад те оно отац Макарије истера из 
школе.« 
�»Било како-му-драго. Еле, ја оданде одем у Пе- 
шту и постанем келнер у кавани, близу Беле Лађе, 
у некаква Чивутина. Испрва ја нисам знао да је 
мој газда Чивутин, но тек доцније, пошто сам се као момче заљубио у његову јединицу. Ја сам био не- 
сташко — она ме је волела. Ја то опазим, и станем 
се спремати. Једном, а то је било ноћу, опазим, 
где свећа у њеној соби у неко доба гори ; приближим 
се, куцнем полако на врата и замолим је, да ме пу- 
сти унутра. Запита ме шта ћу, а ја јој рекох да 
имам врло хитна посла. Она ме пусти. И сад ми 
слатко пада, кад се сетим како ми изгледаше кра- 
љица моја у тананој свиленој кошуљици, — као 
бела вила ! Шта сам друго знао чинити, већ оно, 
зашто сам и дошао био. Одмах је загрлим, станем 
је ватрено љубити и закунем је, да ми сад или ни- 
кад испуни најватренију жељу срца мога ! Она то 
не хтеде, а ја је шчепам и . . . утечем на једној срби- 
јанској лађи, која је баш онда у Београд полазила.« 
�»Вере ми, јеси ђаво ! Бре каква ти је та твоја 
вила, и ја бих се помамио !« 
�»Тако је, да ! Треба знати ! Треба сваки посао 
умети н почети и довршити, а то се само у свету 
научити може ! Ја да се нисам по свету са вештим 
људима дружио, бог-зна, шта би од мене било. Про- 
пао бих као и ти, а можда и горе.« 
�»Ама, човече, куд ти оде са твојом приповет- 
ком ! Кажи ми како си ванџирао ?« 
�»Онако, као што обично вешти људи ванџирају. 
Чим у Београд дођем, оденем се брже-боље од пете 
до главе. Турим крогн на врат, а на прси чивутскн 
оченаш ; обучем шарени прслук, лепе панталоне н 
фрак, а на ноге глазиране ципеле ; натакнем шешир 
на главу од најновије моде (а то сам све на вересију узео био од једног београдског Чивутина, док службу 
не добијем) ; обесим златан сат са златним ланцем, 
што ми је од мога газде Чивутина претекло — ■ па 
хајде управо господину попечитељу. Ех, то ти је 
рајска душа била — прави, овејани Србин из Шу- 
мадије ! Како ме виде, хтеде да ми се поклони, али 
•се брзо трже, пружи руку и питомо рече ми да 
седнем. Ја одмах опазим, да ми неће много муке 
•требати, и не скидајући очију с њега, који за све 
време разговора гледаше преда се, изговорим му 
■сијасет којекаквих речи, утрпам неколико латин- 
ских пословица, и управо кажем му, да је он први 
и једини, коме се ја молим, и то не себе ради, већ ради 
напретка ове младе државице, којој много и много 
треба, да се са изображеним европским државама, 
н. пр. са Аустријом, успореди. 
�— Па шта захтевате ви од мене ?, запита тихо 
господин попечитељ. 
�— Мало, врло мало, управо ништа : једно по- 
штанско место ! 
�— То је врло мало, рече господин попечитељ. 
— Ја и сам видим, да је то за вас врло мало — али 
шта ћу, кад управитеља не могу да отерам ; он је 
зубат, а има доста и пријатеља ! 
�— А ви отерајте помоћника. И тако сви на њега 
вичу, да није за тај посао. 
�— Шта ? Трпко Тутуновић ? викну зачуђено 
господин попечитељ ; он је поштен човек ! 
�»Ја се збуним, али се брзо тргнем, и премда 
то смешно име никада ни чуо нисам, нити сам тога човека познавао, опет се сетим, да то презиме мора 
бити шпицнаме, па зато куражно рекнем госпо- 
дину попечитељу : 
�— Ви имате право — имате у свему право, висо- 
кородни господине ! Он је, доиста, поштен човек г , 
само што много пуши,а тиме,наравно, занемарује своју 
дужност, а ако икоме, вама, високородни господине,, 
мора познато бити, да је свакоме чиновнику прва 
и највећа светиња дужност ! 
�Сутра дан ја постанем помоћник свију пошта, 
а Трпко Тутуновић, у пензију, са пуном платом.«- 
�— Врло добро,врлодобро — то ми се јако допада; 
ти си прави мајстор ! Хе, камо мени та памет онда !. 
�— Тако је, да! Треба знатн. Треба једно мислити г 
а друто говорити ; а то се само у свету научити може !• 
Ти кад би хтео, могао би почети и сада — зацело,, 
могао би почети и сада. Учити се није никаква сра- 
мота ! Што није било јесенас, може бити вечерас. 
�— Али како ћу, за Бога ? 
�— Почни, почни само паметно, па се не бој ћ 
Ваљда си за двадесет година стекао коју цркавицу ;, 
не жали је ; макни се за неко време одавде ; прео- 
дени се ; скини ту шубару с главе ; поседи два три 
месеца на страни, па се врати натраг. Кажи да си 
био по »горњим местима«, да си тамо »почерпавао 
просвјешченије,« и баш управо можеш казати по- 
именце и места где си био, н. пр. у Шарошвару, у 
Кежмарку, у Шарошпатаку, па — и у Паризу. Не- 
треба да се стидиш. Кад говориш, треба свакоме- 
управо у очи да гледаш, али не као што ти чиниш, ,да те сваки одмах по очима познати може шта ми- 
�•слиш. Почни само, па се не бој. Ја ти добар стојим ; 
�јнећеш се кајати !« 
�* 
�Ја дуже нисам могао трпети ; сиђем се са ћошка, 
ллатим газда Зејтиновићу што сам био дужан, и 
одем не рекавши ни једноме од њих ни збогом. 
�После две године кренем опет један крд свиња 
из Шумадије, и дођем у Београд. Били смо на вечери 
код мога пријатеља Славка, ја и још неколико од 
господе и два трговца из Београда. Док ми вече- 
расмо, сеђаше у једноме буџаку чича Раденко, отац 
мога пријатеља Славка, који је војевао са Карађор- 
•ђем и са кнезом Милошем. Он се беше поднимио на 
■свој штап, сеђаше замишљено, и не хте вечерати. 
Били смо прилично весели, кад уједаред устумара 
се мој пријатељ Славко, изиђе напоље и брзо се 
врати унутра : 
�»Помакните се . . . опростите . . . молим вас, 
малко се помакните — ето господина помоћника !« 
�У тај мах отворе се врата. Ја одмах помислих 
на господина Јерка ; но то не беше Јерко, већ ње- 
тов пријатељ. Прекрасан човек — једва сам га могао 
познати ! Учини ми се као да Јерка гледам. И за- 
иста, он се сасвим променио беше. Његово господ- 
ско одело, његов пријатан поглед, његов тихи, из- 
мерени разговор, — све то прибавило би му зацело 
мало веће поштовање, да није у по весеља дошао био. 
Осим јединога домаћина, као да га остали гости 
слабо узимаху на ум ; но он се тиме не даде смести. 
Пошто се поздрави с домаћином, смешећи се поклони 
се нама, и да би нас окуражио, узе и сам чашу & 
вином и поче наздрављати домаћину. То ме јако 
развесели ; али, на несрећу, подену се некакав раз- 
говор, који нимало нашем весељу не доликоваше . . . 
о некаквој идеји, и као да су се договорили били„ 
сви, осим чича Раденка и домаћина, нападоше 
на господина помоћника. Он се јуначки брањаше,. 
али — кад већ не имаде куд, позове се на господина 
Јерка и рече, да и он тако мисли. 
�— Тај је твој Јерко будала ! рече набусито је- 
дан војник. 
�— Не знам је ли будала, али је вешт ; он се при- 
лично и у трговини разуме, прихвати један трговац. 
�— Па баш зато га ваља још већма поштовати I 
повика са највећим решпектом један од нижих,, 
онде десивши се чиновника. Он, истина, не разуме 
се у војеним пословима — али шта има друго у чему 
се он не разуме ? Како ти велиш, чича Раденко, а ? 
ко има право ? 
�— Ја бих рекао, да ни један нисте на правоме- 
путу. Зар не видите, да је зора забелила ! 
�Ми се сад тек сетимо, да смо се дуже задржали 
него што смо мислили. Устанемо, захвалимо дома- 
ћину на части а староме чича Раденку на опоменц 
и — одемо кући. 
�Ко оно пева пред оном ниском каваницом на 
Дорћолу ? То је Трпко Тутуновић ! Таламбас му 
свира, чочек му игра, а он, пусти„ накривио капу, дигао боцу у вис, па виче, колико га грло 
носи : »Живела Скупштина Светоандријевска ! Нећеш ми више, Јерко, завртати киком — не!«

Напомене

Извори 

 Јован Илић: Целокупна дела, страна 335-343. Библиотека српских писаца, Народна просвета.

Јован Илић