Osman/2. pjevanje
O mladosti tašta i plaha
koja srneš s nerazbora
bez bojazni i bez straha
gdi poguba tva se otvora,

  smiona si i slobodna,
zašto ne imaš misli u sebi;
trudna dila tim su ugodna
i najteža laka tebi.

  U ponosnoj tvôj pohlepi
sinje more mlaca utopi
komu vosak perje oblijepi,
a sunčani zrak rastopi.

  Tebe uza se i oni ima
ki sred voda u ognju zgori,
gdi se s koli sunčanima
satarisa i obori.

  Car Lesandro s tobom hode,
sit jednoga svijeta slave,
plaka da se još nahode
novi svijeti i države.

  S tebe i otmansko plaho dijete
sada srne svojom vlasti,
ne razbiruć otprije štete
u ke pak bi mogô upasti.

  Ah, u Istok, care Osmane,
mlađahan se još ne puti,
dokli verne i uzdane
tve svjetnike budeš čuti!

  Mudro su oni razmislili,
što još mlados tebi ne da,
u sve volje samoj sili
ka nadalek ne pogleda.

  Pršeće su tvoje odluke,
prividjenstva er ne imaju;
prednje zgode za nauke,
ljeta bo ti još ne daju.

  Tvom zelenom primaliću
zrelijeh dana jesen doć će:
prije vremena nemoj u cviću
slavi tvojoj trunit voće.

  Pridobivat neprijatelje
i podlagat nepodložne,
plemenite toj su želje,
misli hrabrene i uzmnožne;

  nu od pogube ne čuvati 
ni tvrdit se od zasjeda
smiona će se plahos zvati
bez razbora i bez reda.

  Tako gusti gaj sred gora
lijep se i zelen zdvor zamjeri,
a u tamni skut zatvora
ljute zmije, vrle zvijeri.

  Tim Dilaver, pokli začu
prešne odluke mlada cara,
svakčas misô ćuti jaču
i pogube nove stvara;

  sveđ nahodi u pameti
veće sumnje, vrlje strahe,
da ne može tim neg rijeti
carske sprave sasma plahe.

  Zato prije neg se krene
mlad car izvan Carigrada,
podiže se da spomene
što ga straši i pripada.

  S učiteljem i stražnikom
ženskijem k caru hrlo poje,
znav pod kletvom da velikom
car se i njima otkrio je.

  Došad svaki glavu skloni,
sprijed na prsi desnu stavi,
skut na usta carski doni
i ponižen svim se objavi.

  Usred mjesta ispisana
zlatnijem cvijetjem više modra
pristolja su carska izbrana
u prilici zlatna odra.

  Vrhu sagâ tkanijeh zlatom
stoji tugdjela zgar crvena,
zlatnom žicom i bogatom
sva napravom izvezena.

  U zelenoj tuj haljini,
zlato i biser ku nakiti,
s podvitijem sprid kolini
sjedi Osman car čestiti.

  Veo na rusoj glavi okolo
snježan svit mu je u sto dijela,
a u kamenu dragu oholo
sunce sja mu vrhu čela

  Vrh kamenka svîm bogata
sinja perja trepti kita, 
tankom žicom čista zlata
u drag način lijepo svita.

  Mlađahan se car ponosi
ispod toga lip nad svima:
crne oči, zlatne kosi,
a rumeno lice ima.

  Mahnu rukom, i uputi
na mjesto se svjetnik svaki,
otkli, za otkrit sve što ćuti,
poče vizijer govor taki:

  „Saviše je (on pokliče),
gdi car slavni zapovijeda,
da se jedan rob ističe
ulagati svîh besjeda.

  Nu čâs ova na koju me
milos carska uzvisila
udahniva smjenje u me,
a za slavu carskijeh dila.

  Viteški uče neposlusi,
s kih poljačka dobit slidi,
da tko jednom zlo okusi,
drugi put ga tja prividi.

  Kud kučaju me besjede,
ako tvoje carstvo prosi:
jedno sunce vrh nas grede,
svijet jednoga cara nosi.

  Mustafa ti dundo žive
i š njim mnozi u željenju
s nove tvoje suprotive
da opet na taj stô ga uspenju.

  I bratja ti živu istino;
ali mati Mustafina,
žena ohola, ne misli ino
neg uzvisit sebe i sina.

  I da joj se toj kad zbude -
višnja ukloni što desnica! -
ne bi ošla tvorbe hude
za utvrdit se vik carica.

  Bratju bi ti bez milosti
podavila i poklala,
neka u tmine iz svjetlosti
i drugi put ne bi upala.

  Vele ona zna i smije,
vele se od nje pripovijeda,
šapat, žamor vas umije
vilovitijeh od besjeda.

  Ona sama usred tmina,
u najgluše doba od noći,
kad zasjede ke zapina
zovuć pakô k svôj pomoći, 

  s lijevom nogom stane izutom
raspasanoj u haljini,
prospe kose, crnijem prutom
oko sebe krug učini;

  pak, nakazni i sve srde
po imenu zvati klikne,
i strašive kletve i tvrde
neposlušnim dusim vikne.

  Glas je da ona od djetinje
mliječne puti pomas kuha
i na ovnu priko sinje
noći leti vragoduha,

  na kom jaše sveđ bez straha
k planinskomu vilozmaju,
gdi vještice podno oraha
na gozbe se strašne staju.

  Riječ je da prije čarajući
glad ti u vojsku posla iz pakla,
ki ti veće neg mogući
mač poljački vitez zakla.

  Vilenika roditelja,
vješticu joj mater glase;
na granicah od Rdelja
u Ugrovlasijeh rodila se.

  Od njih na zao put se stavi
i na djela strašna i kleta,
da bio mjesec okrvavi,
žarkom suncu svjetlos smeta.

  Crnu vedrinu od nebesa,
sitne zvijezde zgar priteže;
more smuća, zemlju stresa,
povjetarce vihrim žeže.

  Zgrade ori, njive hara
trijeskom, gradom, zlom godinom;
priobraža se i pritvara
pticom, zvirim, dubom, stinom.

  Odmetna je kaurkinja,
a u vjeri toj se zače;
nevjerna je sad Turkinja:
svi zakoni se od nje tlače.

  Ne ima od duše sve spoznanja,
ni drugoga boga sluša;
njoj su u njoj sva uzdanja:
ona njoj je bog i duša.

  Ljubi sina, ukoliko
po njem se uzda svijet vladati,
i, za to steć, nijedno priko
djelo izvršit vik ne krati.

  Do carskoga ištom stola,
otkli pade, da uzrasti,
ne gleda ona (tač je ohola)
zlata, snage, vjere i časti.

  Nije lijepa; nu hitrosti
zna s kojom se vid zaslijepi;
u raskošah, u milosti 
oblijepi se, dokle olijepi.

  Ugrovlaški vojevoda,
sudeć ljepos po pogledu,
za poklon ju caru poda
Mahumetu, tvomu djedu.

  Sve se ovo od nje kaže;
sve ovako je li, nije li?
Ja mnim mnogo da se laže,
nu se istine vele veli.

  Tim potrebne ja tri stvari 
tve svjetujem carstvo sada,
ako u Istok poći mari
iz staroga Carigrada:

  da drugoga cara prvo
ovdi živa ne ostavi,
er se u suho lasno drvo
oganj primi i pojavi;

  pak da mater i Dauta,
Mustafina zeta, umoriš
i sve što ti priječa puta 
da rastrijebiš i oboriš;

  a za bratju najposlije
među mudrijem riječ je taka,
da velika rijeka nije
ka se u vele dijeli trakâ.“

  Vizijer, cara ki je najbliže,
veće usta svâ zatvori;
učitelj se hodža diže,
i ovako progovori:

  „Rob, ki verno dosle uči
da se u znanju carstvo uzmnoži,
da se umnaža sad odluči
s carskom slavom zakon božji.

  Kroz mâ usta čuj svjet stavni
ki me nebo rijet nadiše; 
ja redovnik, ti car slavni,
a Bog višnji svijeh je više.

  Nemoj, slavni care od carâ,
u pogubi tvoje glave
da otmanska kuća stara
trepti i š njom sve nje slave,

  ter joj s prijekom pak nezgodom
zgine u tebi što nju resi,
gdi čestitim još porodom
utvrdio stola nijesi.

  Prosti, prosti, gospodine,
ako budem rijet odveće:
zatajati ne ima istine
tko u svjetu izdat neće.

  Neka istina mjesto ima,
a ma glava tajčas padi
pod nogami evo tvima
roba starca, care mladi!

  Hvalim carstva tvoga odluke
i vizijerove uspomene,
nu ako dobre kad nauke
ču od tvoga sluge mene,

  vidi mi se spomenuti
da tve carstvo ljubi pravu
uzme otprije neg se uputi 
boja istočna slidit spravu;

  ne robinju nepoznanu
od koljena potištena
neg gospođu izabranu,
svijetle kuće, slavna imena;

  zašto, ako te sam na licu
ures lijepi usprimaga,
ter robinju za caricu
od neznana uzmeš traga,

  u kojoj se nać će muci,
spomenujuć zgodu hudu,
tvoji sinovi, tvoji unuci
i nakon njih koji budu?

  Ah, razmisli sa mnom sada,
što će rijeti od njih svaki?
Pun nemira, smeće i jada
daće tužbam govor taki:

  'Man se brojim od slavnoga
otmanskoga ja koljena,
ako je žena oca moga
pastirica zaplijenjena.

  Djedi mi su svi očini
cari istočni privisoci;
smerni gorštaci u planini
matere su moje oci.

  Djeda očinijeh bojna ruka
grad pod sabljom vlada ovi;
djed materin svaki huka
s teškim ralom za volovi.

  Djed car svaki zgradi i sasta
dvor, ki sunčan zrak opsiva;
djedom goranin splete od hrasta
kućaricu gdje pribiva.

  Dvorili su kitni zlata
jednim plemići usred grada;
druzijem grad je bio pojata
a dvorani drobna stada.

  Oni istočni Zmaji ognjeni
prikriliše svijet u slavi;
svaki gusar ovijeh splijeni
i na vrat im uzu stavi.'

  Ah, dvije vrste protivnije
i razlike toli u sebi
tko sad vidi, tko li prije
vidje združit vik pod nebi?

  Komar s orlom, a mrav s lavom
vik poroda ne izvede,
a ovčarica s svijeta glavom
hoć da rađat care grede?

  Česar nijemski, kralj franački,
španjska kruna, Leh čemerni,
i britanski mač junački,
i ćesel-baš poluvjerni,

  knez moškovski s prekopskijeme
haračarom, i gospoda 
sva od svijeta ištu pleme
suproć sebi cić poroda;

  a ti sam, ki na sem svijeti
kralj si od kraljâ, car od carâ,
za dostojan plod vidjeti 
kćer ćeš uzet tamna ovčara?

  Ah, nije čudo da nejači
trag Osmanov sveđ izlazi:
krv divjačna uzdivjači
plemstva u ženah tko ne pazi. 

  Da sred srca ne scijen' tvoga
ti bi čuo želje od boja,
da od koljena kraljevskoga
nije kaduna majka tvoja.

  Od ruskijeh cara ishodi,
Miholjskoga kći je pana,
svijetlijem očim bio dan vodi,
ljepota je nje sunčana.

  Tatarin nju ocu ote
i tvom ćaćku caru Ahmatu
za zamjernos od ljepote
svu u suhu posla zlatu.

  Grčkijeh cara i despotâ
raških kćeri gospodične,
rajska biješe kijeh lipota,
bijehu carom ljubi slične.

  Tvoji djedi toga cića
unuci su bili carâ -
slavna Ivana Palkošića,
Đurđa despota i Lazara. 

  Pače Zmaj se ovijem putom
u Orlovo gnijezdo umjesti,
i prid bojnom sabljom ljutom
prsten pirni ču se uljesti.

  Zato i milos tva čestita
ne robinje, neg gospoje
od koljena plemenita
za ljubovce išti tvoje!

  Uzmi dvije, tri i četiri,
rajske slike svaka budi,
iz svijeh strana izabiri
lipos ku ti srce žudi!

  S izbranom ćeš ljubi otiti
ti pokojit bojne trude,
a svekra ćeš ostaviti 
da ti carstvo ovdi bljude.

  Ti ćeš stjecat porod novi,
nova mjesta; nove sriće,
a on čuvat grad će ovi
i od bratje ti straža biće.

  Ni mož sumnjit da on tada,
kad se vidi u visini
sred staroga Carigrada,
odmetnik se ne učini.

  Tko Otmanović nije od starih,
sablju otmansku ne ima u ruci,
a on će imat dio u carih
koji mu će bit unuci?

  Tve ćeš carstvo potprijet tako
i bez misli putovati 
i, utvrđen krepko i jako,
najčestitiji car se zvati.“

  Hodža dospje; ali smino
slidi za njim hadum crni:
„Slavni care, tač jedino
vas trag gubit svoj ne srni!

  Caricu uzmi! Razlog prosi
da od nje stječeš porod mio;
nu ne davi prije nego si
sinovim se poštapio!

  Robu je ovo dosta otkriti,
diljit riječi trijebi nije
pred onijem ki na sviti
mnogo može, vele umije.

  Samo, ako je vaša želja
u Istok s vojskom putovati,
od Poljaka neprijatelja
utvrdit se prije ne krati!

  Dvjema sabljam na dvije strane
mučno vlada jedna ruka,
a sve pustit bez obrane,
za inih hitat, zla je odluka.

  Najprije mudar način gleda
da uzdrži što je njegovo,
prostire se pak naprijeda 
i prihitat ište novo.

  Carstvu tvomu cića toga
spomenut se meni vidi
s krunom kralja poljačkoga
sprva iskat da mir slidi. 

  I poznô si i vidio
sred krvava ljuta boja,
gdje sâm glavom tvôm si bio,
koli je teška sila svoja!

  Huđe i gore ne išti čuti -
Višnji ukloni tu nevolju!
Ako u Istok ti se uputi,
a on ostane sam na polju,

  koje strane, ki li puci
oprijeće se kraljeviću,
ako dobit nosi u ruci,
a na vedru čelu sriću?

  Tko vojevodi i vitezu
Kotkoviću da odoli?
Radovilskom tko li knezu 
bojnom slavom ki se oholi?

  Koji miri da ne padu
pan Zbaravški ke nastupi?
Ku li tvrđu i ogradu
da Zamoški ne razlupi?

  Ali obranit tve države
ka će oružja, čije desnice
od hrabrene Krunoslave,
Korevskoga vjerenice?

  Na konju se mnokrat ona
tište poljskijeh iz tabora
i slobodna i smiona
doprije do istijeh tvih šatora;

  gdje u slici ognja živa,
reseći je teško oklopje,
silno carstvo tve poziva
i na sablju i na kopje.

  Prosti, care, ako začu
smiono hvalit tve zlotvore:
sam si u poljskom poznô maču
istine ove me govore.

  Nu nije čudo da obrane
proć njima se ne nahode:
vojske im su izabrane
od vojevoda i gospode.

  Odrvat im moć se nije!
strašne i vrle njih su sprave:
svaki se od njih za čâs bije
i za ime steć od slave,

  među kopja, među mače
proz led teče i proz vodu,
i u oganj živi skače
u slobodi za slobodu.

  Tim ako mir š njima žudi
tva vlas sklopit, care od carâ,
s pomnom stražom čuva' i bljudi
Korevskoga tamničara.

  Pače tvrdijeh od obzida,
gdi je zatvoren, oblas vaša
pomnu i uzdanu stražu prida'
komu od vernijeh tvojijeh paša;

  er toliko junak slavni
glasovit je sred Poljakâ,
svikolici da su spravni
za otkup njegov činit svaka.“ 

  Prista svaki od svjetnikâ,
a car stavno kliče u glasu:
„Živi dundo, svakolika
i mâ bratja živa da su!

  Bog ukloni da onoga
smrtnom ranom vik ozledim
vrh pristolja ki ovoga
sidio je gdi ja sjedim!

  Ako sam ja sad uzmnožan,
i on u bitju bi mojemu,
i kô je život svoj podložan
meni, i moj tač bi njemu.

  Nu ću uzmnožit straže take
dundu i bratji na pohodu,
da od zasjede svake opake
utvrdiću mu slobodu.

  A maćeha oca moga
da od pastorka mrzi sina,
čudit mi se nije do toga:
to je općena svijeh krivina.

  Neka ona gore oblijeta
i po tminah noćnijeh jaše;
suđena mi ne bud' šteta,
vilinstva me nje ne straše!

  Nu sad hrlo, gdi prostiru
države se me velike,
sve gospođe da se izbiru
svijetle krvi, rajske slike!

  Zatijem, potom bio dan svane,
poklisar se naš odijeli,
ter Poljakom od me strane
mir ponesi, ki svak želi!

  A na stražu stani jedan
Korevskoga tamničara,
neka unaprijed nije vrijedan
utjecati vik s privara!“

  Crnac hadum odi skoči
i iznać se vile obeća
zlatnijeh vlasa, rajskijeh oči,
u kijeh svjetlos sja najveća. 

  A odluči se u Poljaka
Hercegovac Alipaša;
med njegova riječ je svaka,
il' spovijeda, ili upraša.

  Podsmijeh mu je sveđ sred usti,
svakomu se smerno klanja,
hitrina je sve što izusti,
unjigu'e s mudra znanja.

  Zna, vuhujuć riječcom blagom,
od besjeda sve nauke, 
i moguć je veće snagom
od jezika negli od ruke.

  S tijem načinom prve časti
u carevu dvoru steče,
i od pastira paša uzrasti 
poznan blizu i daleče.

  Od tamnice najposlije
Korevskoga straža je dana
Rizvanpaši ki bi prije
rob istoga slavna pana.

  Uto i noć nebu stavi
stražu od zvijezda svud okolo,
da prije reda ne objavi
svijetlo sunce zlatno kolo.

Osman