Из науке о светлости/4


ОДБИЈАЊЕ СВЕТЛОСТИ
Кад је било говора о изворима светлости,
рекли смо, како има тела, која светле својом
светлошћу, а има их и таквих, која у наше
очи шаљу светлост, која није њихова, већ коју
су од неког другог светлог тела добила. То
су тако звана осветљена тела. Та тела 
на тај начин осветљена, што ону ,
која до њих од неког светлог тела дође,
одбију и упуте на другу страну; због тога
се још и каже, да се та тела виде „у 
светлости“. О томе одбијању светлости и
о законима његовим имамо сада да говоримо.

Кад светлосни зраци на своме путу наиђу
на какво тело, ограничено било равним или
кривим, било правилним или неправилним ,
она једним својим делом (ако могу)
улазе у то тело, а другим, некад већим некад
мањим делом, одбијају се од њега. Какво ће
пак то одбијање светлости бити, зависи од

природе самих површина, које светлост ;
ако су те површине зрнасте, неравне,
рапаве, дакле у опште неправилне, онда се
светлост, одбијајући се, растура на све стране,
те се зато и каже, да је то растурена
(дифузна) светлост. Таква се растурена 
шири на све стране тога тела; другим
речима тело се ма са које тачке може видети
у одбијеној или у растуреној светлости. Лист
обичне хартије, и ако се у другом погледу
може сматрати као раван и гладак, за 
је рапав, и за то шаље дифузну 
и види се, ма са које тачке посматран,
више или мање на исти начин.

Сасвим ће се одбијена светлост другојаче
понашати, кад се одбија са углађених .
Онда се одбијена светлост не растура
на све стране, већ иде само у једном извесном и
одређеном правцу. Око, које тако одбијену 
тражи, не може је угледати са ма које
тачке (као код рапавих површина), већ само
са једног извесног низа тачака, којима се
светлост праволиниски даље простире. Осим
тога док се код рапавих површина (нпр. код
хартије) у одбијеној светлости види сама ,
која светлост одбија, дотле се код
углађених површина види само одбијена ,
а површина се види само у толико, у
колико је непотпуно углађена, те шаље и
извесан део дифузне светлости. Зато се и прави
разлика код одбијања светлости: да ли ће се
она одбити са углађених или рапавих ,
јер у оба случаја последице нису исте.

И кад се обично говори о одбијању светлости,
онда се разуме одбијање са углађених .
Такве углађене површине, које правилно
одбијају светлост, називају се огледала.

Ако су углађене површине равне, и 
се зову равна; а ако су углаћене 
криве, онда су и огледала крива. Ми
ћемо се најпре забавити са одбијањем 
са равних огледала.

Много пре него што је уметност људска
дошла до тога, да, услед потреба хигијене или
раскоши, глади металне или стаклене 
и да од њих прави огледала, која ће
правилно одбијати светлост, природа нам је
сама давала прилике да видимо, како се 
може правилно одбијати и давати слике
оних тела, која светлост шаљу и која се у
огледалима огледају. Свака мирна површина
бистре воде шаље у наше очи верне слике
свега онога, што је око ње, па било неба или
облака, било сунца или звезда, било дрвећа
или стена, као и живих створова, који су на
обали или на самој њеној површини. (Види
слику Огледање на млавском врелу.)

Пре него што дознамо, како се огледају 
тела, да проучимо законе одбијања једног
само зрака или још боље једног танког снопа
зракова. Нека у једну замрачену собу кроз
отвор -{A}- (сл. 33) падне један сноп светлих
зракова на равно огледало -{B}-, он ће се одбити
правцем -{BC}- на више. Ако на оно место (-{B}-),
где је зрак ударио у огледало, подигнемо једну
управну линију -{BD}-, она ће преполовити онај

угао -{ABC}-, који заклапају упадни зрак (-{AB}-)
и одбијени зрак (-{BC}-) на два сасвим једнака
дела. Најтачнијим мерењем нашли бисмо, да је

угао -{ABD}- једнак са углом -{DBC}-. Па како се
први угао назива „углом упадања“, а онај
други „углом одбијања“, то постоји овај закон о
одбијању светлости: Угао одбијања 
увек је једнак углу упадања.

Проучавајући из ближе правац, којим иде
одбијени зрак, нашло се да тај зрак не скреће
ни лево ни десно, него продужује свој пут у
оној истој равнини, у којој је и пао на .
Зато постоји још и овај закон о 
светлости: Упадни и одбијени зрак,
као и управна спуштена на тачку
упадања, леже у једној истој ;
према томе, равнина, у којој се налазе

оба зрака, увек је управна (перпендикуларна)
на огледалску површину.

Овим се законима може додати још и овај
трећи: Упадни и одбијени зрак налазе
се на истој страни огледала. Другим
речима, одбијени зрак остаће на истој ,
пред огледалом, и неће отићи негде иза
огледала.

Одбијањем светлости са равних огледала
постају огледалске слике, које су истоветне
с оним телима (светлим било својом, било туђом
светлошћу), са којих светлост пада на 
или која се у огледалу огледају.

Кад кажемо, да су слике истоветне са
телима, која се у огледалу огледају, онда ,
да је огледаласта површина сасвим
равна; јер огледала, која су крива, па била
лоптаста (кугласта, сферна) била цилиндрична,
купаста или каквог другог облика, више или
мање мењају како облик тако и величину
слике онога тела, које се огледа у њима.

И обичном се животу под огледалом 
највише огледало од стаклета или још
и од углађених метала (челика, бронзе, ).
Међу тим имамо да напоменемо, да се
огледалом назива у науци свака углађена ,
која правилно одбија светлост, па
била она чврста, течна или гасовита. Већ смо
видели, да и мирна водена површина одбија
правилно светлост, а тако исто и свака друга
површина течности. На исти начин и ,
које раздвајају гасове разних густина,
могу одбијати светлост и дају повод 

природним појавама, о којима ће мало
доцније бити речи.

Сваки у осталом зна, како изгледају слике
у равним огледалима. Величина слике остаје
иста са величином самога предмета. Осим тога,
кад огледало усправно (вертикално) стоји и
слика је у њему права, само су поједине
стране слике према предмету изврнуте; десна
страна предмета долази на леву страну слике
и обратно. Сви ти поједини услови, од којих
зависи постајање слике у равним огледалима,
могу се изразити овим простим законом: У
сваком равном огледалу слика је 
према предмету. (Сл. 34)

Да видимо сада, како поједини снопови
светлих зракова дају слике у равним .

На слици 35 види се запаљена свећа пред
равним огледалом. Са врха пламена полази

један танак сноп зракова, који, ширећи се,
иде према огледалу, одбија се од њега по 
нам законима и, ширећи се и даље,

пада у око посматрачево, Посматрачу, који
ове зраке у око прима, изгледа као да ти
зраци долазе иза огледала и то управо из оне
тачке, у којој би се они, продужени иза ,
пресекли. Зато посматрач и види слику
тога предмета као да је иза огледала, и то
исто толико иза огледала, колико је светао
предмет испред њега. И ма какав био 
посматрача испред огледала, даљина се
слике у огледалу неће променити (само ако се
и положај предмета испред огледала не ),
само што ће се, посматрана са других
тачака, виђати на разним местима у огледалу.

Као год што је постала у огледалу слика
врха свеће, тако ће исто и на исти начин 
слике и осталих тачака њених, док се
најзад из свих њих не састави целокупна
слика предмета.

Као што нам овај цртеж показује, и као
што нам је свима из практике познато, слике,
које ми видимо у равним огледалима, не 
у ствари; оне нису стварно тамо где их
ми видимо, већ само изгледају нашим очима
да су тамо. Због тога се те слике и називају
уображене слике, за разлику од слика, које ћемо познати мало доцније.

Мало час смо напоменули, како наше
слике изгледају усправљене у огледалу, кад је
и оно усправљено. Али ако је огледало 
(а ми наравно стојимо усправљено), онда
ће наше слике у огледалу бити више или мање
нагнуте. На послетку кад је огледало сасвим
положено (хоризонтално), као што је 

мирне воде, онда наше слике изгледају
изврнуте, и то из тог простог разлога што
ноге, најближе огледалу, дају слику и најближе
иза огледала; глава пак, која је најдаље испред
огледала, биће најдаље и иза огледала.

У огледалу се не огледају само они ,
који су непосредно испред њега; око
може угледати у неком огледалу и слике оних
предмета, који су далеко од њега, ако је само
згодно положено, да их по одбијању са 

у себе
прими. 
нам је, да у
мирној води
можемо 
слике и оних
предмета, који
нису над 
водом већ
и на обали, 
ван 

површине.
Како то бива,
види се на сл.
36. -{MM'}- је 
огледало,
и изнад њега
налази се 
стрела, која се у огледалу по истим 
огледа, као да је испред њега самога.
У осталом ми можемо у мислима замислити,
као да се огледало продужује и даље до 

спрам светлог предмета (тачкама продужена
површина огледала -{MM'}-), те у томе 
огледалу добити слику његову. Врх стреле
у огледалу видеће се правцем зрака -{QM}-, а
крај њен правцем -{PM'}-, којима су се пали
зраци са огледала одбили.

Обична се стаклена огледала праве, кад
се једна површина какве дебље или тање
стаклене плоче обложи једном танком 
покожицом, амалгамом, која правилно
одбија светлост. И што је год огледало веће,
у толико се ради издржљивости његове мора
узети дебље стакло. Та дебљина стаклета чини,
те се код равних стаклених огледала види
више слика од једнога предмета, нарочито ако

се у огледало косо
гледа. Ако нпр.
метнемо свећу 
близу огледала,
па онда сасвим 
посмарамо слику
њену, видећемо у
исти мах више ,
од којих ће 
бити најјача, а
остале слабије (сл.
37). То постаје од
туда, што се 
не одбија само
са амалгамисане
(задње) површине
огледала, већ и са предње (чисте) површине, и та
је слика због прозрачности стаклета врло слаба

према оној, која се са амалгама одбија. Затим
они зраци, који се одбијени враћају са 
кроз стакло, при враћању у ваздух, 
се одбију са предње површине огледала

и врате опет према 
те даду нову слику итд. На
сл. 38 виде се само две слике
од тачке -{A}-, и то слика -{a}-, која
постаје са предње, и слика -{a'}-,
која постаје са задње 
површине огледала.

Кад се два или више равних
огледала саставе на један или
други начин, онда дају врло
занимљиве слике, које постају огледањем у
свима огледалима у исти мах.

Најпростији би случај био, кад бисмо узели
два паралелна равна огледала, па бисмо између
њих метнули какав светао предмет -{O}- (сл. 39).
Тај се предмет први пут одбије и у једном и
у другом огледалу, те даје две слике -{a1}- и -{o1}-.
Ове две слике се даље засебно огледају и од
-{a1}- постаје у доњем огледалу слика -{a2}-, а од
-{o1}- у горњем слика -{o2}-. Сад ће -{o2}- дати у доњем
огледалу слику -{o3}-, а -{a2}- у горњем -{a3}- итд. Кад
се око згодно намести, оно види безброј таквих
слика, које су све слабије и слабије, док се
најзад у даљини не угасе. То огледање између
паралелних огледала нарочито је занимљиво у
собама, у којих су цели дуварови обложени
огледалима, или на наспрамним дуварима има
по једно велико огледало. Ако се у таквим
собама налазе људи, они ће сваки себе видети

час с лица час с леђа, према томе са ког се
огледала одбијање дешава. То се у осталом
види и на сл. 39, где светао предмет има две
разне половине.

Ако се какав предмет огледа у два ,
која заклапају између себе извесан угао,
онда број ликова није тако велики као код
паралелних огледала, већ је мањи, и у толико
мањи, у колико је угао између огледала већи.
На сл. 40 имамо два огледала, једно положено
и једно усправљено, која заклапају угао од 90°;
у оба огледала имамо свега три слике. Кад
та два огледала још више нагнемо, као нпр.
у сл. 41, и доведемо их на половину 
угла, онда ће број слика бити 
итд. Важно је да поменемо код нагнутих

огледала још ту особину, да све слике, које
код тих огледала постану, леже по обиму 

круга,
чије је 
у оној
тачки, где се
оба 
састају
-{C}-, а 

те 
од 
.

На 

између нагнутих огледала направљени су

апарати,
међу којима је 
, који се
често даје и деци
као занимљива .
У једној
цеви од дебеле 
(или код 
справа од
метала) затворе се
два или три 
огледала. На 
се крају цеви,
спрам самих огледала, између две стаклене

плоче, затвора ситне стварчице, најобичније
одломци разно обојенога стакла. На другом

се крају цеви гледа у њу и види више пута

одбијене слике оних стварчица, које дају 
и шарене слике (сл. 42). Кад се оне
две стаклене плоче мало окрену, они се 
другојаче поређају, те се и слике у
огледалима мењају на најразличитије начине,
„као у калејдоскопу“.

Више пута се по градовима показује „
дурбин“, којим се кроз какав комад
камена или чега другог виде далеки предмети.
На сл. 43 виде се два раздвојена комада 
дурбина и између њих велики један камен.
И ако је дакле дурбин раздвојен, ипак се у
њему могу гледати далеки предмети, јер се

зраци одбијају у четири огледала и долазе
опет у око посматрача. По себи се разуме,
да се та огледала, као и цеви у коЈима се
она налазе, покрију и затворе тако, да се
с поља од свега тога ништа не види.

Најзад сл. 44 показује, како се одбијањем
светлости у два огледала могу пратити у рату
кретања непријатеља.

Поред врло велике примене у науци, равна
су огледала од велике важности и за 

живот. С тога неће бити згорега да се
код њих још мало задржимо.

Веома је давнашња употреба огледала.
Поред тога, што се о огледалима говори у
доба, Мојсијево, метална су огледала имали
стари Мисирци и давали им разне, више или

мање округласте облике (сл. 45). У старој
Грчкој и у Риму украшавани су дуварови по
кућама углађеним и огледаластим плочама од
челика, сребра, злата као и од скупоценога
камена. Изгледа као да су стари знали и за
стаклена огледала.

Међу тим тек у петнаестом веку јављају
се у јачој мери стаклена огледала, која 
дотадашња метална. Нарочито је Венеција
(Млеци) била чувена својим стакленим ;
па и данас су венецијанска огледала
на гласу (сл. 46). У прво доба су та огледала
била мала, јер су тек од краја седамнаестога
века могу израђивати велике стаклене плоче.
Данас се врло ретко употребљују метална .
Јер и ако се стаклена огледала лако
разбију, она се са своје ниске цене могу лакше
набавити, а поред тога онај слој, који одбија
светлост, заклоњен је стаклетом од 
утицаја, те није тако лако изложен квару
као код металних огледала.

Данас се стаклена огледала израђују у
врло великим размерама и врло различним 
и облицима. Најважнија је ствар код
огледала, да је стакло сасвим равно и ,
те да на тај начин не измени облик
тела и боју оне светлости, која се на њему
одбија. Прављење њихово је прилично просто
и врши се од прилике на овај начин. На 
и сасвим равну плочу положи се један
лист калаја, који се затим покрије једним 
живе. Стаклена плоча добро очишћена
положи се на живу и притисне, да све што

може живе изиђе. Даљим притискавањем се
онај лист калаја са живом (амалгам) прилепи
за стакло и огледало је готово.

Амалгамисање огледала живом је врло
штетно за здравље радника, који праве ;
покушавало се, да се место живе 
сребро, које исто тако добро одбија
светлост; али боја слика у овим огледалима
је нешто жућкаста.

И ако изгледа невероватно, ипак се 
равна огледала врло тешко израђују. Она
су истина за обичне прилике и непотребна и
једина им је примена код извесних апарата.
Због тешкоће у изради, та су огледала обично
врло мала (тек неколико квадратних )
и плаћају се по више динара сваки 
сантиметар.

Тешко би било изложити овде све оно
примене, на које се равна огледала дају у 
употребити. Ми ћемо се ограничити само
на неке важније примене, нарочито на оне
које су скопчане са извесном тајанственошћу
и дају повода многим заблудама и .

Таква је ова особина одбијања 
са равних огледала примењена у 
за изазивање авети, вештица, духова
итд. (сл. 47). У мањим се позориштима те
појаве производе са обичним личностима, које
у бело обучене из патоса излазе и натраг се
враћају; али је дејство ту много мање, пошто
треба да се та привиђења од један пут појаве,
па да их после тако исто напрасно нестане

На слици 48 види се, како се то ради.

Испод патоса позорнице налази се у -{L}-
апарат (обично јака електрична лампа), који
даје јаку светлост, управљену на ону прилику
-{H}-, која ваља да се покаже; то је глумац 
онако, како сама појава изискује и који
се може на једну или другу страну, према
потреби, кретати.

На предњем крају позорнице намештена
је врло велика стаклена плоча -{G}-, која ће слабо
одбијати светлост, те играти улогу 
огледала. У том се огледалу огледа
слика испод патоса сакривенога глумца -{H}-, и
гледаоци у позоришту са својих седишта виде
ту слику у -{H'}-. Пошто је опет то огледало
без амалгама, то гледаоци виде кроза њ у
исти мах на позорници и глумца, који своју
улогу обичним путем изводи.

Природна игра глумца и уображена али
покретна слика поменуте прилике могу се на
тај начин тако сложити, да гледаоци заиста
виде нематеријалну и у оном тренутку 
појаву духова на позорници.

И ако неамалгамисане стаклене плоче врло
слабо одбијају светлост, ипак је, кад је предмет
добро осветљен и кад је цео остали простор
замрачен, слика довољно светла, да је 
виде. С друге опет стране због 
сале, гледаоци не виде стаклену плочу,
у којој се она прилика огледа. Целе ће 
нестати, кад се само апарат -{L}- поклопи
и светлости пут пресече, да се појави опет,
кад се светлост пусти. —

Говорећи о одбијању, светлости у опште,
споменули смо, да се светлост може одбити
и са гасовитих тела. Одбијање светлости са
разних слојева наше атмосфере изазива многе
појаве, које се с времена на време виђају у
њој, и дају повода најразличитијим, али готово
увек ванприродним тумачењима.

Стара и средња историја пуна је прича,
како се као претече великих догађаја видела
врло често на небу по два иди три сунца као
и по два и три месеца са другим знацима.

Приложена сл. 49 показује такву једну 
три сунца из године 1492.

Године 636 од постанка Рима, у почетку
рата са Југуртом, и мало пре но што ће 
Цимбри и Тевтони, видела се у Риму
три сунца.

Анали причају, да је године 1118, за владе
Хенрика -{II}-, енглеског краља, било на небу
два пуна месеца. Исте године краљ победи
свога оца Роберта и покори Нормандију.

Године 1157 видела су се такође три сунца
и у средини бео један крст.

Све то јављање по два или три сунца
и месеца основано је на обичном одбијању
или боље рећи огледању њихову у разним
слојевима ваздушним, нарочито у облацима.
Има нарочита једна врста облака, која 
изазива те појаве, а то су облаци од
врло ситних ледених иглица, који у исти мах
лебде врло високо над земљом. Те иглице нису
беле, као на пример код снега, него су 
као бистар лед, због чега се често и
не виде, и својим огромним бројем сачињавају
више или мање раван слој, у коме се као у
огледалу с већом или мањом потпуношћу 
и сунце и месец. Такво једно двогубо
сунце представљено је на слици 50, а видели
су га и нацртали два физичара, Барал и 
15 (27) јула 1850 године, и то са ваздушне
лопте. Слика одбијенога сунца била је скоро
тако исто светла као и само сунце.

Да одбијена слика сунчева буде испод
правога сунца, треба да је онај, који то гледа,
или на каквом високом брегу или на 
лопти. Са површине земљине се види обично

онда друго сунце или месец, кад је облак, 
коме се сунце огледа, изнад сунца; онда је и
слика сунчева изнад самога сунца.

Кад се поред сунца, у овоме 
кретању нађу два таква облака, један
десно, други лево, онда се сунце у оба
огледа у исти мах, те се поред њега јаве две
његове слике. И зато се онда на небу виде
три сунца (или месеца).

У вези са тим вишегубим појавама сунца
и месеца стоје и појаве светлих крстова, 
стубова итд. на небу. Овакве се појаве
приказују обично, кад је сунце (или месец)
ниско на хоризонту, дакле пред сам залазак

или излазак сунца, а повод су им опет они
облаци, састављени из ледених иглица.

Сваки је могао приметити, кад гледа сунце
или месец при заласку, или какву јаку 
над узнемиреном воденом површином, да
се у води види дугачка, развучена слика ,
која се често врло дубоко спушта у
воду. Покретна површина водена може се 
као да је састављена из врло многих,
једна до друге поређаних и нагнутих равних
површиница, од којих свака одбија светлост,
па се те светлости једна на другу настављају,
дајући на тај начин дугачку развучену слику.
Сасвим налик на ту развучену слику, рецимо
сунчеву, у дубини воде, постају светли 
стубови при заласку или изласку сунца
у облацима, састављеним из ледених иглица.
Ти су стубови у толико виши, у колико се
сунце више спушта, и по кадшто се виде и
пошто сунце сасвим зађе. На слици 51 
је такав један огњени стуб, који је
виђен у Француској 30 јуна (12 јула) 1877
године и који је трајао читаве три четврти сата
после сунчева заласка.

Може се десити, да распоред ледених
иглица у облаку, који такав стуб изазива, буде
такав, да стуб буде врло кратак, а при дну
раширен, те и не изгледа на прави стуб, већ
на какву троугласту површину. Таква се једна
појава видела 1816 године (сл. 52) при рађању
сунца у месецу септембру. Француски сељаци
видећи, како та сенка личи на троугли шешир
Наполеонов, говорили су: „Видите, да ће се

Наполеон вратити, кад нам сунце показује
његов шешир.“

Кад је сунце мало више изнад хоризонта,
и игличасти облаци се налазе испод њега, онда

се у свему појави оно исто, што смо рекли
да бива, кад се сунце огледа у немирној 
површини; онда је светао стуб окренут
на ниже, и изгледа као да на своме горњем
крају носи сунце.

Најзад може се десити, да такав облак
стане пред само сунце, и онда се у исти мах
јави више таквих светлих стубова. Често се
деси, да се такви стубови укрсте, показујући
више или мање потпун крот, чему народно

веровање придаје религиозан значај. Такав
се светао крст видео између осталих 10 (22)
априла 1847 године пред залазак сунца у 
Паризу. Поједини краци крста били су
од прилике 15° дугачки. Сл. 53 представља
такав светао крст виђен у Хавру 7 маја (п.
н.) 1877 године у 6 сахата 45 минута у вече.

Најзначајнија појава те врсте, нарочито
у историји наше хришћанске цивилизације,
јесте без сумње чувени Константинов крст.
У рату против Максимијана Херкула, цар 
и цела његова војска видели су на
небу светао крст, знамење победе хришћана.
Историци су се мало бавили атмосферским
приликама те појаве; али су ипак напоменули,

да је небо било покривено као неким сивим
покровом и да је време после тога било .
Не сумњајући ни мало у истинитост
ове појаве, ми видимо, да се она десила у
приликама, које прописују закони одбијања
светлости.

Кад светли зраци у својим путевима по
правим линијама наиђу на углађену криву ,
они ће се и са ње одбити онако исто,
као и са равне површине. Ми навалице ,
да ће се светлост са кривих углађених
површина, дакле са кривих огледала, одбити
онако исто као и са равних; јер се заиста
свака крива површина, ма каква она била,
може сматрати као да је постала из безбројно
многих и ситних равних површиница, 
једне поред других. И сваки дакле зрак
светлости, који пада ма на коју тачку криве
површине, одбија се са ње као са равне ,
тј. под истим углом, под којим је и
пао итд. Сва је разлика између онога 
код равних огледала и овога код кривих
у томе, што се овде положај оних равних
ситних површиница свакога тренутка мења, те
по томе се и правац одбијених зракова са
разних делова криве површине мења. Због
тога сва крива огледала, ма каква она била,
неће давати истоветне слике, као што су 
сва равна огледала, него ће слике код
кривих огледала зависити како од облика 
тако и од њихове величине, као и од

даљине предмета од кривога огледа, у коме
се огледа.

Крива огледала могу бити веома различна,
као год што су различне и криве површине.
Ми ћемо се међу тим зауставити код оних
кривих огледала, која постају глађењем 
или кугластих или још и сферних .
То су тако звана сферна огледала.

Сферна огледала могу бити двојака, према
томе да ли је пупчаста (спољашња) страна
или издубљена (унутрашња) страна углађена
и огледаласта. Прва се зову испупчена
(конвексна), а друга издубљена ()
сферна огледала.

И сферна огледала, како једна тако и
друга, могу као и равна огледала бити 
од метала или од стакла. Све што
смо о особинама те две врсте огледала рекли
код равних огледала, то вреди и за сферна.

Узмимо најпре једно шупље или издубљено
сферно огледало. И да бисмо дознали, какве
су његове опште особине, пустимо на то 
један сноп сунчевих (паралелних) зракова
(сл. 54). Одмах ћемо видети, како се после
одбијања сви ти зраци, приближујући се један
другоме, скупе у једну малу тачку пред ;
та тачка, веома светла, није ништа
друго до сасвим смањена слика сунчева.

Одмах ћемо овде уочити разлику, која 
између ове слике, коју нам дају сунчеви
зраци, одбијени у шупљем огледалу, и између
слика, које смо познали код равних огледала.
Код свих равних огледала слике су биле ,

ова слика, коју добијамо код 
огледала није уображена, она постоји,

јер је можемо ухватити на листу хартије или
ма на каквом другом заклону. Зато се та
слика зове стварна. Осим тога, слика, која
у шупљем огледалу постаје од паралелних
(сунчевих) зракова, добила је нарочито име:
она се навива жижа.

По себи се разуме, да ова сферна (шупља
као и пупчаста) огледала нису једнаке ;
једна су више а друга мање искривљена,
према томе, колики је полупречник оне лопте,
од које је огледало одсечено. Али била ,

вина, или, што је све једно, био полупречник
некога шупљег огледала ма какав, даљина
жиже од огледала износи увек половину .
Зато се и каже, да је жижа шупљег
огледала на половини даљине између самог
огледала и средишта кривине.

Све се то види представљено у 
на сл. 55. -{H, G, L}- су паралелни зраци,

који падају
на, шупље 
-{MN}-.
Тачка -{C}- је
средиште
кривине, а
-{AC}- 
кривине ;
са тим полупречником -{AC}- описана
је она лопта, од које је огледало -{MN}- одсечено.
Зрак -{HB}- пада код тачке -{B}- на огледало; ту
се подиже управна -{BC}-, те се одреди упадни
угао -{HBC}-. Угао одбијања, једнак углу упадања,
биће -{CBF}-; то значи, зрак се по одбијању
креће правцем -{BF}-.

Зрак -{GD}- одбиће се на исти начин ка
тачки -{F}-, па тако и сви остали зраци, дајући
на тај начин жижу -{F}-. Из слике се лако види,
да је -{F}- на половини даљине између средишта
кривине -{C}- и средине огледала -{A}-. Линија -{AFCL}-,
која пролази кроз средину огледала, жижу и
средиште кривине, зове се главна оса код
сферног огледала.

Да зраци падну паралелно на огледало,
ваља предмет, који их шаље, да буде бескрајно
далеко (нпр. сунце, звезде итд.). Узмимо сада
да предмет није бескрајно далеко, него близу
огледала, и нека тај предмет буде свећа А
(сл. 56). Нека извесна тачка те свеће даће
своју слику негде у тачки -{F}-, која ће бити
између жиже -{f}- и средишта кривине -{C}-. Кад

тако пропратимо сваку тачку у пламену свеће
тражећи јој слику, ми ћемо најзад добити целу
слику Пламена (сл. 57), коју ћемо лако моћи
ухватити на заклону од обичне хартије, јер
је слика стварна. На исти бисмо начин могли
добити стварну слику у шупљем огледалу и
од каквога предмета у природи, коју онда
можемо лако и прецртати (сл. 58).

Најважнија ствар, на коју имамо да 
овде пажњу, јесте та, што је слика 
и смањена. И ако премештамо
предмет, дакле свећу час ближе час даље од
огледала, и слика ће се премештати и бити
час већа час мања. Најмања ће слика бити,

кад би предмет био у бескрајности; онда ће
слика као што знамо пасти у жижу. У колико

предмет више приближујемо огледалу, у толико
слика расте по величини (остајући увек )
и примиче се средишту кривине .
Кад метнемо свећу у само средиште
огледала и слика ће пасти на то исто место,
биће изврнута, али по величини једнака
с предметом. (То је најлакши начин наћи 
кривине једном шупљем огледалу.)

Да пођемо сада са свећом (тј. светлим
предметом) ближе огледалу; слика његова

отићи ће даље од огледала, биће опет ,
али увећана. И што год ми будемо

намештали свећу ближе ка жижи и огледалу,
толико ће слика ићи све даље и даље ка 
и бити већа и већа, остајући 
стварна и изврнута. Кад предмет дође
у жижу, слика оде у бескрајност, тј. зраци
иду из огледала паралелно.

Из овога различитога понашања слике и
предмета у шупљем огледалу изводи се ово
правило. Ма где био предмет између средишта
кривине и бескрајности, његова ће слика бити
смањена, изврнута и пасти између средишта и
жиже. И обратно, био предмет ма где између

средишта кривине и жиже, слика ће бити ,
изврнута и падати између средишта и
бескрајности. Ако упамтимо положај предмета
и слике његове, па онде, где је слика, била,
метнемо предмет, добићемо нову слику онде,
где је први пут био предмет. У колико је први
пут слика била мања од предмета, у толико
ће сада бити већа од њега. Зато се тачке,

на којима се налази предмет и у које падају
слике, код шупљих огледала зову спрегнуте
(коњугиране) тачке (сл. 59).

Изместимо ли предмет из жиже ка огледалу,
онда ће зраци излазити из огледала 
се (као и код равног огледала) и неће

дати слику пред огледалом (сл. 60). Овде је
жижа у -{F}-, на предмет у -{S}-, дакле између жиже

и огледала, и
зраци се .

у истом
правцу кроз
огледало, 
слику -{S}- иза
огледала, и та
ће слика бити
сада .

Ако у место једне тачке узмемо читав
предмет, нпр. ми се сами огледамо у шупљем

огледалу, а наместили смо се између жиже и
огледала, онда ћемо се видети у шупљем 
као и у равном, само ће нам слика бити
сада увећана. Како пак постаје та увећана
слика у шупљем огледалу, види се подробније
на сл. 61.

У испупченим огледалима, тј. оним 
површинама, код којих је испупчена ()
страна углађена, жиже као и све
слике, које у њима постају, увек су 
и још можемо додати смањене и праве
(сл. 62). И код тих се огледала води рачун о

њихову средишту кривине, које је сада иза
огледала јој, и по њему се суди о већој или

мањој  огледала. Што
је огледало ,
тј. што му је
полупречник 
мањи, дакле
сама лопта, од које
је огледало ,
мања, у 
је и слика .
Али у колико
је слика некога
предмета у 
мања, у толико је опет светлија. Од туда

она сребрнаста сјајност росних капљица (сл.
63), у којима се из јутра огледа сунце. Свака
је кап једна куглица, па у исти мах и веома
испупчено огледало, које даје истина врло
мале, али и врло сјајне слике. Кад бисмо изближе
загледали слике у росној капи, видели бисмо 
ситно насликане околне предмете у њој.

Више пута се по вртовима ради украса
држе веће или мање разно обојене кугле, у

којима се огледају околни предмети у 
размеру. Такве стаклене лопте често
употребљују и сликари (сл. 64), да у њима
добијене смањене слике прецртају и сниме.

Кад савијемо лист беле хартије у 
(сл. 65), добићемо једну врсту шупљег

огледала, код 
ће светлост
после одбијања
показивати 
криве ,
које се 
жижне или
каустичке 
виде готово
у свима нашим
домаћим ,
чашама, ,
чинијама итд., нарочито ако су донекле
напуњене каквом непрозрачном течношћу, ,
кафом, млеком, мастилом итд. (сл. 66).

Више пута се на вашарима нађе поред
разних других занимљивости и по какав „
за смејање“, у који кад се уђе, сваки
се мора насмејати. Ту су обично намештена
крива огледала, и то или сферна или ,
и шупља и пупчаста. Поред тога што
је слика увећана или смањена (према томе
да ли је огледало шупље или испупчено), 
огледала дају накарађену слику и
то или сувише узану а дугачку, или сувише
широку а кратку, која свакако код оних, који

је гледају, изазива смех. Узане а дугачке слике
даће цилиндрично испупчено огледало, кад му

је оса ,
а широке и
кратке слике,
кад је та оса
положена.

Ако хоћемо
да нам 
испупчено 
да̑ 
слику,
онда предмет 
бити много
шири него ,
и тако 
да он 
накарађен.
На сл. 67 види
се, да на 
хартији насликан предмет нема 
сличности са сликом, која од њега у
цилиндричном огледалу постаје.

Ма каква била разлика између предмета
и његових слика у овим огледалима, ипак не
треба мислити, да се овде светлост одбија по
неким другим законима, а не по оним, које смо
ми познали код равних огледала. На против
закони одбијања светлости са тих, као и са
сваких других огледала, исти су као и код
равних огледала, и слике су накарађене само
због промењљивости кривине код тих огледалај
те се поједини делови предмета у свакој друго,

кривини другојаче огледају. И због тога,  
су закони одбијања светлости остали ,

мењени, могле су се и насликати на хартији
чудновате слике, које у извесним огледалима
(као у сл. 67) дају обичне и одређене облике.

Исти је случај и са купастим, коничним
испупченим огледалима. Слике 68 и 69 
какав облик треба да има цртеж, па
да у таквом огледалу изиђе слика обичнога
облика. Оваке накарађене и деформисане слике
зову се анаморфозе.

Међу осталим кривим огледалима ваља
нарочито да споменемо параболска .
Та се огледала праве увек шупља, и
личе у главноме на обична сферна и шупља
огледала, само су више издубљена. Док сферна

огледала не могу одбијањем слати од себе
потпуно паралелне зраке, дотле параболска

огледала то савршено чине, само ако се ,
који светлост шаље, метне у њихову жижу.

Са те особине параболских огледала, она се
употребљују као рефлектори код лампа итд.,

и то обично онда, кад
2 се светлост шаље 
у једном правцу
а на велику даљину.
Сл. 70 показује како
зраци, полазећи из
жиже параболскога
огледала, излазе из
њега паралелно. Сл.
71 пак показује, како
— се са висине Ајфелове
куле у Паризу таквим једним параболским
огледалом осветљавају електричном светлошћу
облаци. Иначе су таква огледала употребљена
у војсци, да ноћу осветле земљиште, на коме
се непријатељ налази, те да се прате његова
ноћна кретања. Таквим се огледалима чувају
морске обале од изненадног ноћнога доласка
непријатеља. У морским кулама светиљама 
се параболским огледалима шаље светлост
на велику даљину.

Свакоме је позната она прича из старе
историје, како је Архимед, са висина зидова
Сиракузе, огледалима запалио Марцелову ,
која је ту варош с морске стране 
била. Али историци нису нашли за
потребно да кажу, којим је начином то 
постигао. С тога су многи доцнији писци
сумњали у истинитост тога догађаја. Још кад
смо говорили о изворима светлости, видели

смо, да, наши обични светлосни извори дају
светлост, тек кад се јако загреју, те према,

томе су ти светли зраци у исти мах и топли.
Исто то вреди и за сунчеве зраке, за које

сви знамо, да су топли. Па с тога, кад каквим
сферним огледалом скупимо сунчеве зраке у

једну тачку, у ,
она је не само
врло светла, већ и
топла толико, да
често можемо њоме
запалити лако 
тела (сл. 72).

У место да 
шупље огледало,
могли бисмо  слично 
кад поређамо
више равних 
једно поред
другога, тако да
сва скупа чине 
сферно .
Јер, ако се
сећамо, ми смо 
још у 
о сферним
огледалима рекли,
да се свако такво огледало може сматрати као
да је састављено из безбројно многих равних
огледала поређаних једно поред других. Према
томе, ређајући врло много мањих равних ,
добијамо истина испрекидано сферно
огледало, али оно ће моћи, само ако је 
велико, учинити исто топлотно дејство
као и неко, истина мало мање, али непрекидно
огледало.

Из свега тога излази, и ако нам није
остао никакав траг о саставу Архимедових
огледала, да ипак можемо закључити, да је он
поменуто дејство могао постићи сферним .

У седамнаестоме је веку први пут испало
за руком појединима да направе таква сферна
огледала, која би имала слична дејства као
Архимедова огледала. Такво је једно огледало
око 1620 године направио калуђер Кирхер, а
затим око 1680 године француски физичар
Вилет, који је правио таква огледала за 
владаоце онога доба, за персиског и
данског владаоца, а нарочито за Лудвика -{XIV}-.
Ево каквим се речима описује једно такво
огледало и његова дејства:

„Огледало има 34 палца у пречнику; 
у стакло за тренут цигле и шљунак,
па ма какав он био; сагоревало је у 
времену најзеленија дрва, претварајући их
у пепео; тако је исто брзо растапало све
врсте метала. Ма како тврд био челик, није
се могао опирати његовој топлоти, као ни
остали метали, и топио се тако, да је један
његов део отицао а други прштао у варницама.

„Последње му је огледало још лепше.
Оно има у пречнику четрдесет и три палца;
а три палца и једну линију шупљине. Жижа
му је удаљена три стопе и седам палаца и
широка је као пара од пет солда; ту се 
сви сунчеви зраци и ту се врше сва она
чудновата дејства најјаче ватре на свету, а

светлост је на том месту тако јака, да се очима
не може гледати, управо као ни сунце.

„Сем главне му особине да запали и стопи
све, што му у жижу дође, то огледало има
још и других занимљивих особина.

„То огледало даје слике на даљину од
петнаест стопа и то тако живо, да један човек,
који се у њему огледа и држи у руци батину
или мач, па замахне на слику, не може се 
а да се не уплаши од таквог истог
покрета, који учини слика према њему.“

Вилет, творац тих огледала, прича, да је
Лудвик -{XIV}- стао пред такво једно огледало
с мачем у руци на неколико корака од ,
да добро види дејство његово, па се
изненадио, кад је видео руку, која се из 
подигла на њега. Рекоше му, да се нагло
приближи огледалу: одмах се и његов 
приближи њему; на краљу се опази знак
страха и тако се застидео, да је наредио да
се огледало одмах изнесе.

Даље се у опису тога огледала вели:

„Према положају огледала и према 
појединих предмета, њихове су слике
тако различите, да се виде праве, мале, ,
а по кадшто тако огромне, да се човек
изненади.

„Над се у вече у жижу тога огледала
метне каква запаљена буктиња, цела површина
огледала изгледа осветљена као оно месец, кад
је пун, и толику светлост шаље, да се на пет
стотина корака може читати.“ —

Али то огледало, поред поменутих 
особина његових, изазвало је читаву буну
у вароши Лијежу и то услед празноверица.
У осталом није ни чудо, да огледало са ,
необичним особинама не изазове на се
пажњу простога света, који свему, што не
може да схвати, придаје мађионички значај.

Десило се, док је Вилетово огледало
било у Лијежу да је време било кишовито,
те се није могла извршити жетва, услед чега
цена хлебу скочи. Неколико завидљиваца —
а дуго се говорило, да је то био посао ,
којих је онда у Лијежу било врло много,
јер је та варош од педесет хиљада душа имала
сто педесет цркава,  — изнесу, да је узрок
толикој киши у то време оно огледало и
да је оно криво, што је хлеб поскупио. Тој
се измишљотини толико веровало, да се 
почео скупљати у гомиле, јавно грдити
огледало и његова изналазача, па се упуги
стану Вилетову да разбије огледало, а да и
њега ако не убију а оно испребијају. На срећу
варош Лијеж имала је у оно доба просвећеног
прелата. Метеж би расут војском, али није
било тако лако искоренити поменуту ;
она је непрестано јачала, те се 
Јосиф Клеман виде принуђен, да упути
својој пастви нарочито писмено, позивајући је,
да се умири. То је писмено врло занимљив
докуменат о празноверицама, зато га доносимо
од речи до речи:

„Јосиф Клеман, по милости Божјој 
келнски, кнез-бирач светога римскога

царства, архиканцелар за Италију и свету 
столицу, владика и кнез од Лијежа,
Ратизбона и Хилдесхајма итд. итд. итд.

„Свима онима, који ово писмено виде, .
Пошто нам је најпонизније ,
да је пронесен глас у нашој вароши
Лијежу и у околини, да је имени Никола —
Франсоа Вилет, који живи од пре петнаест
до осамнаест година у нашој споменутој ,
привлачио својим сажижљивим 
кишу, којом су не само наши него и
суседни предели кажњени за своје грехе, ми
смо се нашли побуђени, бригом коју имамо
за наше стадо, објавити, као што овим и
објављујемо, да је то једна погрешка, коју
разносе незналице, рђави људи или и ,
који, одвраћајући наш народ тим путем
од мисли и уверења, да је за своје грехове
кажњен, наводе га да припише огледалу казну
Божју… Тога ради објављујемо, да то 
не производи и не може произвести 
друго, до појаве чисто природне и веома
занимљиве; а приписивати му моћ, да отвара
и затвара небо, што припада само Богу, била
би веома недостојна празноверица. Полазећи
ми наређујемо свима свештеницима и 
наше диецезе, где би таква 
постојала, да од ње колико год могу
народ одвраћају.

„У нашој конзисторији у Лијежу, под
потписом администрације нашега општег 
, и под нашим
обичним печатом 22 августа 1713.

-{L. F.}- владика термополски“

Огледала, која је правио Вилет, била су
од метала и тек доцније, кад је фабрикација
стаклених огледала била савршенија, прављена
су велика шупља огледала од ситнијих 
огледала. Најсавршенија таква огледала
направили су природњак Бифон око половине
и физичар Робертсон крајем прошлога века.
Њима су могли стопити врло многе метале и
запалити катранисано дрво на даљину преко
две стотине стопа. Тако су дакле они 
оно, што је Архимед извршио, те 
сваку сумњу у истинитост тога податка
историског.

Такво једно огледало представљено је на
слици 73.

Нећемо се више задржавати код 
дејства шупљих огледала, пошто та ствар

спада у науку о топлоти, али ћемо рећи још
неколико речи о чудесима, нарочито старога
века, у којима су шупља огледала играла врло
велику улогу.

Разним је путевима доказано, да су старим
народима била позната и равна и крива .
И нарочито се кривим (шупљим) 
имају приписати све чудновате појаве
митолошке, које се често спомињу у старој
историји. Из описа, више пута непотпуних,
закључује се, да су то биле чисто оптичке
појаве. У старом храму Херкулову у Тиру,
прича Плиније, био је један сто од светога
камена, „одакле су се богови лако подизали“.
Ескулап се врло често јављао својим 
у своме храму у Тарзу; а храм
Енгинума у Сицилији био је чувен као место,
на коме су се богови јављали смртнима. 
прича, да су стари мађионичари 
појаву богова усред миришљавих пара,
које су се са ватре дизале.

Карактер свих тих појава у старим 
види се из овога пасуса Дамазијева,
у коме се виде обична оптичка дејства, која
смо раније видели. „У једној таквој појави,
вели он, видела се на зиду у храму јака ,
која је у почетку изгледала веома ;
приближујући се, она се претвори у
једну слику, очевидно божанску и ,
строга изгледа, умерена благошћу и
савршене лепоте. По предањима тајанствене
вере становници га поздравише као Озириса
и Адониса.“

Нас пример за доцнија таква ,
да споменемо привиђење Василија, цара
македонскога. Неутешан за својим сином, тај
се владалац обрати понтифу Тодору ,
који је био славан својим чудесима. И
свештеник му показа слику жељенога сина
лепо обученог на коњу; младић сиђе с коња,
пође своме оцу у наручја и ишчезе. — Овде
је цар видео у шупљем огледалу ваздушну
слику свога сина на коњу; у оно је доба
сликарство било јако развијено, те је и ова
показана слика могла одговарати изгледу 
сина.

У свима се оваквим приказивањима 
спомиње, како је у тим просторијама
горела ватра, на коју су се палиле разне 
смоле и есенције. С извесног, сасвим
скривеног краја слале су се шупљим 
разнолике слике и зраци, полазећи из
огледала, наилазили су на густе облаке дима,
који су се огњишта подизали у вис. И кад
год је такав облак наишао на зраке, на облаку
се тренутно покаже слика, да је опет нестане
кад се дим попне даље, те да тамо покаже
какву другу слику итд. Тако испрекидано 
тих слика (што је у исти мах чинило
утисак на гледаоце као да их је врло много)
постало је одређеније, у колико се простор
пунио димом; цела се пак група слика јавила
онда, кад је простор био једноставно димом
испуњен.

Поред горње улоге, коју су имале 
миришљаве смоле, оне су у исти мах

опијале и заносиле гледаоце и тиме 
илузију и умножавале привиђења, тако
да би било тешко рећи, које су слике гледаоци
заиста гледали, а које су се саме у њихову
збуњеном мозгу јављале.

До сад смо говорили само о правилном
одбијању светлости или, да се тачније ,
о одбијању светлости са правилних и
углађених површина. Том приликом видели
смо, кад би се свеглост одбијала са 
углађених површина, да се те површине
не би виделе, већ само слике, које у њима
постају. Познато је многима, како у некој
соби, обложеној огледалима, дођемо до самога
зида, а не видимо да не можемо даље ићи,
док руком не ударимо о само огладало. 
се, само ако су добро углађена, у 
приликама и кад не обраћамо довољну
пажњу, заиста не виде. И кад би случајно,
сем светлосних извора, сва тела у природи била
савршено глатких површина, ми их не бисмо
ни једно видели; ми бисмо видели само 
различитих и неодређених слика светлих
тела, нпр. сунца, и ништа друго. Што ми међу
тим сада видимо поједина тела око нас, то
долази само услед потпуне храпавости или
несавршене углађености њихових површина.
Као што смо и раније рекли, растурена или
дифузна светлост, коју храпаве или неуглађене
површине шаљу, помаже нам, да поједина тамна
тела у природи видимо.

У обичном се говору за дифузну светлост
каже, да је то неправилно одбијена светлост,
али то није истина; јер се светлост и са 
као и са углађених површина одбија по
истим законима. Неправилност, о којој је овде
реч, долази услед неправилног распореда 
већих или мањих зрнаца свакојакога
облика, који чине површину, на којој се 
одбија. Јер сваку храпаву површину ваља
сматрати као скуп безбројно многих а 
ситних равних или сферних површиница,
поређаних у свима могућим правцима (сл. 74).
И кад на такву површину падне један сноп
паралелних зракова, они неће са ње поћи (ако
је равна) опет паралелно као са углађене 
вршине, већ раштркани на све стране, и ако

се сваки од њих,
посебице узет, са
оне површине, на
коју је пао, 
одбија. И ти
тако раштркани и
растурени 
зраци, падајући
у наше очи, 
нам — као 
светлост — да видимо она тела, са којих
они долазе.

Према томе да ли ће једно исто тело 
одбијати или ће нам слати дифузну
светлост, зависи од стања и углађености 
површине; комад углађеног стаклета 
огледало и не види се; а ако му је 

храпава и зрнаста, оно се види као
мутно стакло. Комад дрвета добро углађен
одбија светлост, и у њему у неколико постају
огледаласте слике (на углађеноме патосу итд.),
док међу тим о сликама нема ни трага, кад је
дрво у обичном стању. Јер је глађењу ,
да уравни неравнине појединих површина;
глађењу је задатак, да се обично изразимо,
да велике брегове замени брежуљцима, не 
готово никад савршену равницу. И
кад се још томе дода, да поједине углађене
површине морају задржати и извесан облик,
онда се може појмити, како се за извесне 
инструменте плаћа скупим новцем и 
добро израђен и углаћен комад метала
или стаклета. Углађеност се у толико лакше
постиже, у колико су делићи, који ту површину
сачињавају, збијенији или, како се то обично
за чврста тела каже, у колико су она тврђа.
Лепше одбија светлост тврдо дрво, кад се ,
него меко; лакше се углади тврди мрамор
него лимеки и шупљикави пешчар.

Шупљикавим меким телима, која се 
глађењем не би могла довести до тог
стања да дају огледаласте слике, може се 
одбојна моћ, кад се премажу згодном
течношћу — лаком — којој је задатак, да 
поједине неравнине, али да се не упије
у то тело, већ да брзим сушењем остане на
његовој површини, правећи једноставну глатку
покожицу, која огледаласто одбија светлост.
Због тога се „светле“ сви лаком премазани
предмети, као дрвенарија (код обичног ),

прости метали (лакирани метални ),
многе врсте камења итд.

Многе површине, које у обичним 
шаљу дифузну светлост, могу згодно 
слати и огледаласто одбијену .
Таква је на пример обична Хартија за
писање. Ако положимо лист хартије у висину
ока, па гледамо какву јаку светлост, рецимо
прозор или запаљену свећу, ми ћемо видети
у том листу, као у огледалу, слабу огледаласту
слику (сл. 75). Према томе многе, не баш 
храпаве површине могу, одбијајући зраке
који иду врло близу поред њих, понашати се
као несавршена огледала. Јер у том положају,

падају у око само они зраци, који се 
само са врхова појединих неравнина, а ти
су врхови више или мање на истој висини, па
им не сметају зраци, који долазе из доља и
који се обично с њима мешају.

Поред углађености површина, одбојна моћ
њихова зависи још и од природе саме 
тих површина, као и од угла, под којим
светлост пада и одбија се. Ако пустимо 
да падне под истим углом, нпр. од 50°,
на воду, на стакло, црни мрамор (наравно ),
живу, метал од кога се праве огледала,
онда ће од 100 таквих палих зракова вода 
72, стакло 54, мрамор 60, а жива и 
70. Ако угао упадања расте, број 
зракова код прва три тела врло брзо
опада, и остане их свега два до три за углове
измећу 60° до 90°, док међу тим жива одбија
још 69 зракова од 100.

Тела тамних боја одбијају врло слабо .
Чађ не одбија готово никакву светлост.
Тела углађена али прозрачна, нпр. стакло,
дају слабе слике; од туда су оне слике, које
видимо у стаклету од прозора (наравно према
каквом мрачнијем простору, дакле с поља дању,
а изнутра у вече при свећи), онако слабе, и
зато се стакло за огледала амалгамише.

Најсавршенија огледала дају течне ,
кад су мирне, нарочито у оном случају,
кад су нам потребна положена, хоризонтална
огледала. Таква се огледала, нпр. са живом,
употребљавају у многим научним, 
и физичким посматрањима.

Пошто је потребно да површина 
буде сасвим мирна, па да да̑ ,
то вода готово никад не даје 
такве слике, јер је увек више или мање
узнемирена. Слике одбијене са немирне водене

површине су више или мање измењене и увек
издужене. Али кад је вода сасвим немирна
и кад брзо отиче, онда од огледаластог 
нема ни трага, већ се сва вода онда види
у дифузној светлости. На приложеној слици, која
показује један запис код Лесковца, види се,
како према већој или мањој узбурканости 
Моравине правилно одбијена или 
светлост превлађује.

Према овоме што смо до сад видели о
одбијању светлости, можемо лако дати рачуна
о разним и променљивим појавама, у којима
нам се често једна иста материја јавља. ,
била свилена или памучна, увек је без
сјајности, кад је у равној површини, јер конци,
који су на подлози платненој утврђени као
длаке на четки, својим врховима шаљу 
светлост. Али чим се једна бора покаже,
длаке се разреде, и светлост наилази сада не
само на врхове, већ на саме конце, који су
глатки, и као безброј ситних цилиндарских и
међу собом паралелних огледала одбијају 
и засветле се. (По себи се разуме, да је
сјај свилених конаца већи но памучних, јер
су свилена кончаста огледала углађенија од
памучних). Од туда оно преливање и непрестано
промењивање светлости код тих материја, које
се са сваким премештањем боре и само .
На тај се начин прелива светлост и у
пољу, кад ветар повије израсло жито: док су
сламке и листови мирни, светлост се само са
њихових врхова дифузно одбија, међутим чим

се повију, покажу се њихове веће или мање ,
те се и сјај одбијене светлости промени.

Свилене се материје сјаје, јер се светлост
са свилених конаца одбија као са огледала.
И према томе, како су поједини набори 
и како ће се светлост са извесних
површина одбијати, такав ће бити и утисак
на око; њему се чини, као да гледат читав
низ ситних огледала најразличитијих облика,
која се час појаве а час ишчезну према 
светлости, која на њих пада. Велика 
у ткању или доцнијем прерађивању 
материја изазива најлепше игре 
на њиховим површинама. Све оне „“
свилене материје, које се преливају
у разним светлостима, добивају ту своју 
једино или разним распоредом конаца
у ткиву или накнадном изменом појединих 
на њиховим површинама. Над се те врсте
тканина боље загледају, види се, да им је 
таласасто изведена и да су на 
местима у неправилним линијама ти
таласи пригњечени и уравњени; то је довољно,
да се светлост на тим местима другојаче 
и да премештањем својим изазове у оку
пријатно преливање светлости.
Дифузно одбијање светлости не врши се
само са спољашње површине некога тела, већ
више пута светлост уђе дубље или плиће у
саму материју тога тела, па се тек оданде 
врати. За таква се тела каже, да .
Минералози називају опалом једну 
кварца, који има млечан изглед и прелива

светлост, због чега је употребљен за наките
Кад се тај камен боље загледа, виде се у 
унутрашњости разно порећане 
и иглице, које разно одбијају светлост и
дају му тај особити изглед.

Често се може вештачким путем 
тако опалисање појединих иначе 
материја, нпр. воде; ваља само 
по њој каква ситна зрна, плочице или
кончиће, који ће одбијати светлост. Вода ,
кад има у себи врло фине прашине;
кад се врло мало млека успе у њу или кад
се само једно парче креде пропере у води,
она добије ту особину. Неколико капи 
воде, усуте у чашу воде, имају исто ;
уље, које тој течности даје мирис, ушавши
у воду, распе се на безброј веома ситних ,
које одбијају светлост у свима правцима.
На тај се начин може и обично стакло 
да опалише.

Према томе, опалисање није ништа друго
до унутрашња дифузија светлости, која постаје
на исти начин као и површинска дифузија. Па
како сви одбијени зраци у унутрашњости 
опалних материја не могу изићи на поље,
то су и ти зраци слаби, и то у толико слабији,
у колико у тој маси има више елемената за
одбијање светлости; опалисање је, може се
рећи, први ступањ непрозрачности.

Проучавајући узроке опалисања, долазимо
на сличне појаве код гасова, које се врло
често дешавају у атмосфери, али на које ми,
навикнути већ, не обраћамо никакве пажње.

И ваздух, као и свако друго прозрачно
тело, не види се. Па ипак кад сунчеви зраци
продру у какав мрачнији простор, онда се
њихов праволиниски пут у том простору види;
изгледа као да је ваздух на том путу 
и да се види. Међу тим ако у ту 
путању сунчевих зракова боље ,
видећемо да је то безброј ситних зрнаца
прашине, који је осветљен и који се види, а
да то није ваздух. То, што ми видимо, није
ништа друго до дифузна светлост, коју 
прашина шаље у наше очи.

И та прашина, која испуњава ваздух, даје
му известан ступањ опалног замућеног изгледа,
који је према приликама некад већи некад
мањи. Међу тим није само прашина која утиче
на овако или онако понашање ваздуха у том
смислу. Ваздух је пун и водене паре, која се
згушњава, кондензује у врло ситне мехуриће,
који тако исто као и обична прашина 
одбијају светлост у свима правцима.

Нарочито је важна улога водене паре за
изглед ваздуха. Док је температура ваздуха
доста висока, водена пара се не кондензује и
не види; али чим ма каквим узроком топлота
опадне, одмах на горе поменути начин водена
пара постаје видљива. Ако се то деси на 
земљиној, онда имамо маглу, и ми се
онда сами налазимо у оној средини, која 
или која мути и квари прозрачност .
Кад се водена пара кондензује на висини
и постане видљива, онда имамо облаке, који
дифузно одбијају светлост као и сва остала

тела, која вићамо на површини земљиној. Са
том светлошћу, која се дифузно одбија са
облака меша се она светлост која кроз тање
делове облака пробије, и мешавином те две
врсте светлости постају све оне разноврсне
светлосне промене, које свакога дана гледамо
на облацима.

Кад смо рекли, да се ваздух као и свако
друго прозрачно тело не види, онда смо ћутке
претпоставили, да се то тиче слојева ,
који нису сувише дебели. Али ваздух, узет
у свој својој маси, није савршено прозрачан,
већ и он дифузно одбија светлост, те се тако
и његово дејство меша са онима, које 
прашина и водена пара.

И сва та три дејства чине, те се изглед
ваздуха и атмосфере тако често и тако 
мења; од њих долази час чисто ,
час црвена, час опет друге боје, у 
нам се ваздух јавља. Јер да нема ,
ми не бисмо знали за плаветнило неба;
небо би било тако исто црно усред дана као
и усред најтамније ноћи; сунце би се видело
сасвим онако на Црној основи, као што се
ноћу виде звезде. То што ми видимо у 
боји, гледајући у небо, то је атмосфера,
то је ваздух у јакој дифузној светлости, који
остаје осветљен и шаље ту светлост и неко
време пре као и после сунца, производећи
оно благо осветљење, које нам је познато као
свитање и сутон, и о коме је на другом месту
већ било говора.

1895.