Liječnik i za nevolju — Le Médecin malgré lui/1
AT PRVI

Šena prva
Petar i Dživa, njegova žena (karajući se)
 
Petar: Neću za ništa ni pohitit i kad ja govorim ti u se dušu; ja zapovije­dam, a ne ti, jes' me čula? 
Dživa: Počuj ti mene. Ja hoću da ti živeš na moj način, kako je meni dra­go; ja se nijesam udala za te za trpjet tvoje mahnitosti. 
Petar: Trudne pàtīge imat ženu! i dobro govori oni vlastelin (Bog mu dô dobar dan) da je žena gora nego vrag! 
Dživa: Gleda кô vrla čovjeka zajedno i s tezijem vlastelinom! 
Petar: Tako je, vrla čovjeka. Nađi mi drugoga od moje ruke kô mene, koji umije isjeć drva i slagat bremena kako i ja, a pak u svemu temu govorit ljucki od mnogo stvari; koji je služio za djetića u onega vrlovitoga liječnika Sarapina cijele šes godina dana i koji je bio naučio još u djetinstvo i legat i pisat. 
Dživa: Vrag uzeo i taku mahništinu! 
Petar: Nego vrag uzeo i taku kàronju! 
Dživa: Prokleta čas i ura ko me prvi na te naputio! 
Petar: Nego prokleta ona jebena đidija koji me prvi zaruči za te! 
Dživa: Uistinu ti se imaš tužit, ako iko! Tugo, imō bi sve vrijeme tvoga ži­vota tvrdo sreći zahvalit da me imaš za ženu! Meritaš li ti, nu malo promisli, bit se oženio ovakijem čeljadetom kako sam ja i od moje vrste? 
Petar: Uistinu veoma me si počastila i imaš se čijem dičit onom prvom noći kad pirovasmo! Ej, s vragom! ne čini mi što sad izrijet, er izbljuvah njekijeh stvari... 
Dziva: Što zato imaš rijet? 
Petar: Ohaj me se, velju ti! Parjajmo to na stranu! Dosta je da mi dvojica znamo što znamo i da si ti bila veoma srećna ulovit me. 
Dziva: Što mi hoćeš, crna, s tezijem rijet »veoma srećna ulovit me«? Jed­noga čovjeka koji me doveo veće do ošpedala, jednoga pijančetinu, jednoga proždora koji mi je izio sve što sam imala? 
Petar: Lažeš, veći sam dio popio. 
Dziva: Koji mi je izprodavō malo-pomalo isve što je bilo u kući. 
Petar: Za da se ne izgrize. 
Dziva: I koji mi je odnio do matarca izpod mene. 
Petar: Ustajat ćeš se ranije na posō. 
Dziva: Nasvrhu koji nije ostavio ni čavla na gredami od kupijerte, da da ko prođe z dračom od vrh kuće do dno kuće ne bi našō za što će se zadjestit. 
Petar: Moćemo se lašnje izselit ako nas uztjeraju. 
Dziva: I koji, od jutra do noći, drugo ne čini nego ležat i pit. 
Petar: To je za ne dat zlu na srce i ne usičijat. 
Dziva: Da što da ja učinim s onoliko dječice što imam oko mene? 
Petar: Što ti drago. 
Dziva: Imam četvero dijeti koji stoprva pljezu i valja da ih držim svijeh na mojijem rukami. 
Petar: Stavi ih na tle. 
Dziva: Koji drugo ne čine na svakčas nego ciču da im se dâ kruha. 
Petar: Daj im batā. Kad sam ja dobro pojio i ponapio se, hoću da je svak sit u mojoj kući. 
Dziva: I pretendžaš, pijančetino, da ti sveđ ima prohodit tako kako si se i naučio? 
Petar: Moja ženo, polahše, ako ti je drago. 
Dziva: Tot da ja svega moga života trpim tebe takoga i to tvoje zločestvo? 
Petar: Nemojmo se rarakat, moja ženo. 
Dziva: I da ja ne imam načina za stavit te u šes? 
Petar: Moja ženo, ti znaš da ja nijesam vele trpeć i da me nimalo ruke ne bole. 
Dziva: Zaisto, nuti straha od maestrala! 
Petar: Moja draga ženo, moja lijepa, tebe ti srbi škina na običajnu. 
Dziva: Ukazat ću ti, zdravlja mi, da te se ja za ti konat ne bojim nimalo. 
Petar: Moja drugašice, ti hoćeš silom da ti ja što dam. 
Dziva: Cijeniš li ti da ja imam što straha od sve što tu mlatiš? 
Petar: Moja ljubjena, ja ću tebi prodrmat uši. 
Dziva: Pijance, džusto, pijance! 
Petar: Okinuh ti ih. 
Dziva: Mješino puna vina! 
Petar: Učinili te crljenu. 
Dziva: Obješenjače! 
Petar: Nakolečih te. 
Dziva: Zli čovječe, manigodo, lupežu! Drugo ti još ne manka nego malo zančice, izješo . ..! 
Petar (uzimlje peču biljice i bije Dživu): A, a, hoćeš ih, je li? Da ti bude. 
Dživa (plače): A, a, a, a, a. 
Petar: Evo ti pravoga načina za smirit te. 

 

Liječnik i za nevolju