Liječnik i za nevolju — Le Médecin malgré lui/2
Šena druga
Frano Pantarulić, crevljar; Dživa i Petar 

Frano: Ola, ola! Što je to? Kako te nije sram! Nije to od poštena čovjeka bit tako svoju ženu! 
Dživa (podbočiva se suproć Franu komu čini it nazada, a ona za njim, pak mu dava zaušnicu): A ja hoću da me bije. 
Frano: Eto te tu, da ti bude. 
Dživa: što se ti imaš prtit ovdi? 
Frano: Imaš razlog, zlo sam učinio. Drugi put neću. 
Dživa: Je li ovdi koji tvoj poso? 
Frano: Dobro govoriš, ako ja isti poznam da sam kriv. 
Dživa: Gleda' ko ovoga pasalijera, koji hoće zabranit mužovima da ne biju svoje žene. 
Frano: Poričem se od svega. 
Dživa: što ti imaš u ovemu česa činit? 
Frano: Ništa. 
Dživa: Ko te je stavio da zabijaš nos dje te ne toka? 
Frano: Niko. 
Dživa: Misli o tvojijem poslima, a pusti tuđe na stranu. 
Frano: Ne progovaram veće ni riječi. 
Dživa: Ja hoću bit bijena. Što ćeš ti od tega? 
Frano: Da ti bude. 
Dživa: Diže li s ovezijem ko što tebi? 
Frano: Niko ništa. 
Dživa: I ti si mahnit doć stavjat раko na tuđ brod kad te niko ne zove. 
Frano (Ide put Petra i govori s njim čineći mu se uklanjat nazada; bije Petra i čini mu bježat, pak mu nasvrhu govori): Kumpare, ja te molim iz svega srca da mi prostiš. Čini što hoćeš, bij, lupa' tvoju ženu; ma da valja, još ću ti pomoć i ja ako ustjebudeš. 
Petar: Ali neću htjet. 
Frano: To je drugi poso. 
Petar: Ako mi uzbude drago bit, bit ću je; ako mi ne uzbude drago bit je, neću je bit. 
Frano: Dobro, baš dobro. 
Petar: Ovo je moja žena, a nije tvoja. 
Frano: Ko ti što govori? 
Petar: Ne imaš ti meni ovdi česa zapovijedat. 
Frano: S tobom sam. 
Petar: Ja ne imam potrebe od tvoje pomoći, neg mi se iskida'. 
Frano: Volèntijeri. 
Petar: I tebi se prem dalo doć se prtit u tuđe posle. Znaš li što govori stara riječ da među noktom i mesom nek te niko ne dotiče. (Pak se vraća k Dživi i stiskivajući je za ruku govori joj) Amo, pomirimo se mi dvojica. Daj rukuj 
Dživa: Hoću, iza kako me si onako izmlatio! 
Petar: To je sve ništa. Daj ruku. 
Dživa: Neću. 
Petar: E, е! 
Dživa: Ne. 
Petar: Moja mila ženo! 
Dživa: Zdrav si od tega, na vjeru. 
Petar: Dospjejmo je, govorim ti. 
Dživa: Ne učini ništa, kad ti Dživa govori. 
Petar: Stani, stani, stani. 
Dživa: Neću, nego džusto stat u svađi. 
Petar: Id', ludno! ono je bila jedna stvar od ništa. Da dospjejmo. 
Dživa: Ostavi me stat. 
Petar: Daj ruku, govorim ti. 
Dživa: Ali me si veoma i bez pripozita istrapaco. 
Petar: Da, da je tako, ma ti pitam proštenje; što hoć' drugo? Stavi ruku ovdi. 
Dživa: Praštam ti. (Polako) Ma ćeš mi je na vjeru platit. 
Petar: Ti si luda stavljat se od onega; ono su njeke malahne stvari koje su potrebnite kad ter kad među čeljadim koja se dobro gledaju, i pet-šes po leđima među mužom i ženom ne činu drugo nego krepeniju ljubav među nji­ma. Pođ', a ja idem prinijet nješto drva, pak ću se zamlatit pod Srđ i sjeć. Obećivam ti ih do doveče smirit jedne sto bremeni, vidjet ćeš. 
 

Liječnik i za nevolju