Београд некад и сад/17
5. 

ЉУБА, СТАНИЈА   
   

ЉУБА: Шта је, мајка? 

СТАНИЈА: Ништа. 

ЉУБА: Бáба вели да ме вичеш. 

СТАНИЈА: Викам те. Тај те твој слуга проси. 

ЉУБА: Па шта каже бáба? 

СТАНИЈА: Оће да те да, да не шурујеш са ш њим. 

ЉУБА (весела): Ју! Идем одма да јавим Пијади. 

СТАНИЈА: Како би девојка испрошена ишла по сокаку? 

ЉУБА: Па то је ништа. 

СТАНИЈА: Куку, ништа? Девојку испрошену да гледа свет. Имаш ли ти памет, кјерко? 

ЉУБА: То је изишло из обичаја.
 
СТАНИЈА: И то је изишло из обичаја, и све ће изићи. Леле си га мене! Девојка се стиди од род, кад је испрошена, а ви оћете да вас гледа свет. Иди те викај:„Ја сам испрошена.“ 

ЉУБА: Теби све није право. 

СТАНИЈА: Ама како ће да ми буде право, побогу, што не ваља? 

Београд некад и сад