Пучина/22
VIII
 
ОЛГИЦА, ПРЕЂАШЊИ 

ОЛГИЦА (утрчи): Оцо! 
ВЛАДИМИР (шчепа је грчевито, дигне је у наручје, зарије њену главу у своја недра, као да би хтео да је сачува од нечег, и
горко плаче): Чедо, чедо моје... љубави моја!... 
ЈОВАНКА (стоји још код задњих врата, покрила очи рукама, плаче и тешко уздише, не смејући ни да гледа призор) 
ОЛГИЦА (пошто је дигла главу): Ти ме волиш, оцо? 
ВЛАДИМИР (спушта је на земљу, гледа је дуго, бори се, па затим је љуби жарко и поведе у собу натраг): Иди, иди, иди играј
се! (Одгура је) 

Пучина