Магле
Магле 

На врху Магле се легу,
а доле, по градским улицама
све су увили у сребро зраци јесени позне.

Једна се млада жена
на једном раскршћу смеје:
     - Ох људи, Сунце греје
     и пева песму страсти.
     Зар не видите црвене, пламене боје?
     Зар не чујете дрхтаве звуке?
И игра у зраку и шири руке
и кличе:
     - Ево вам раскошно тело моје!

И жене, што седе, страсно певају:
     - Ми смо опет младе и беле и вруће,
     а нестајање и чезнуће
     тек ће сутра почети,
     или...
     Ох Сунце, Сунце!
     Зашто у твоме зраку дах свете страсти леће,
     када нас нико неће?...

И зборови седих жена клече
и певају бескрајне литаније.

А девојке, још у пупољку, младе,
које ће ваљда сутра тек бити зреле,
са неком жутом жудњом у оку
гледају ласте које се селе.

Сребри се град у зрацима јесени позне.

Душан Васиљев

Српска уметничка поезија