Мејрима/8
ПОЈАВА VIII
Мејрима отвара вратанца и зове Шерифу

МЕЈРИМА: 
Ој, Шерифо, не било те, ђе си?
ШЕРИФА: 
Госпођице... Боже! Штаје теби?
Блиједа си к’о никад у лицу!
МЕЈРИМА: 
Блиједа сам и блеђа ћу бити;
Три дни само имам још пред собом 
Да с’ осветим, па затим да умрем.
ШЕРИФА: 
Каква те је нова б’једа снашла?
МЕЈРИМА: 
Али-паша зна за моју љубав.
ШЕРИФА: 
Шта говориш, угризла с’ у језик!
МЕЈРИМА: 
Мало прије Живана је звао.
ШЕРИФА: 
Пропадосмо.
МЕЈРИМА: 
Он’јемила! Слушај:
Отац радо даваше ме њему.
ШЕРИФА: 
Даваше те?
МЕЈРИМА: 
Али под условом
Да приступи пророковој вјери.
ШЕРИФА: 
Он не хтједе, хо, то знам већ напр’јед.
А рече ли барем зашто?
МЕЈРИМА: 
Зато
Што не има у каура вјере.
Из ријечи његових разабрах 
Да му више до Љубице стоји
Но до мене.
ШЕРИФА (претворно): 
Огњем изгорио!
Ипак мислим да се у том вараш. 
МЕЈРИМА: 
Хоћу да се ужасно осветим: 
Тројица ме просе, и једнога 
Кроз три дана морам изабрати,
А оног ћу који њега смакне.
Међу њима Бишћанин је, веле, 
Највреднији. Потражи га одмах 
И реци му да одлучих чврсто 
Поћи само за јунака који 
Најбољега каура пос’јече.
Тај је Живан. Мејрима ће бити 
Само главе Живанове плата.
Ак’ он неће, покушаћу с другим.
Иди.
ШЕРИФА:	
Нудер, промисли се боље,
Јер доцније кајат' би се могла,
И клети ме што послушах сл’јепо. 
Знам ја тебе! Да га убит’ дадеш,
Па загрлиш његовог убицу?
МЕЈРИМА: 
Убити га, јесте, убити га,
То је сада једина ми жеља.
ШЕРИФА: 
А умјесто да убије њега 
Кад би Осман убијен остао,
А он на јед и срамоту теби 
Здрав, весео умак’о у брда?
МЕЈРИМА: 
Шта, ђаволе, измишљаш којешта 
Само да ми удвостручиш муку? 
ШЕРИФА: 
Ну то би се догодити могло, 
Опасан је јуначина Живан.
МЕЈРИМА: 
ОХ, ОХ!
ШЕРИФА:	
Сад си од јарости сл’јепа,
Па не можеш к’о ја размишљати; 
Заклињем те утишај се мало 
Да о свему боље просудимо.
Већ тим што се паша приволио 
Да те уда за потурчењака 
Опрека је главна уклоњена.,
Сад остаје да се Живан свлада.
А што није он пристао одмах,
Ти ћеш одмах радит’ му о глави?
Ох! Ђе ти је, тужна Мејро, памет? 
Мијењати вјеру, својима се
Одродити, то је сваком тешко,
А Живану теже но икому.
Знам га добро; али и у срцу 
Знам му рану која је најживља.
Пусти да му вјешто у ту дирием,
Пак ако га теби не привучем
Излиј на ме сву освету твоју.
МЕЈРИМА: 
Шта ме, шта ме сред крвава пута 
Заустављаш, и срце ми мекшаш,
И надом га опет оживљаваш?
ШЕРИФА:	
Пусти мене, велим, па да видиш. 
МЕЈРИМА: 
Ну реци ми шта ћеш да учиниш? 
ШЕРИФА:	
Да Љубицу најприје уклоним.
МЕЈРИМА: 
Њу!... А како?
ШЕРИФА:	
То ће Осман знати;
Нек је отме и однесе ђегод 
Откуд неће вратити се никад.
МЕЈРИМА:
Да је отме! На то не помислих.
А којим ћеш разлогом оправдат’
Пред Османом ту чудну ми вољу?
ШЕРИФА:	
Рећи ћу му да те увр’једила,
Па пророком ти си се заклела 
Да се нећеш дотле удомити 
Док заручник не би т’ осветио.
МЕЈРИМА: 
Добро; на го пристајем. Ну ако 
Али-паша дочује о томе?
Јамачно би бега одвратио.
ШЕРИФА:	
Осману ћу за то прикричити 
Да му ништа и не каже.
МЕЈРИМА:	
Иди.
Боље њу, ох боље! С њим сам ув’јек 
На вријеме.  Ну кад Осман дође 
По награду коју му обећах?
Нека бијес носи га од мене,
Буди како знаћу му измаћи.

Мејрима