ЂУЛИЋИ XLIV
Kад прво сунце 
Кроз гору сине, 
На роси видиш 
Где дршће свет; 
Цветак се прене, 
А по мирису 
Познаш да дршће 
У души цвет. 

Устани, рано, 
Љубице моја, 
Да видиш дивот, 
Да видиш рај, 
Скрштених руку 
Да чујеш миран 
Божији свети 
Уздисај. 

Зора је осмеј 
Божје доброте, 
А сунце пева 
Највишу моћ... 
Богу је мило 
Што ј’ тако тајно 
Дивну и бајну 
Створио ноћ.

Извори 

 Јован Јовановић Змај: Одабрана дела, књига 1, страна 225 , Матица српска, Нови Сад.