Јефимија
Јефимија, ћерка господара Драме 
И жена деспота Угљеше, у миру, 
Далеко од света, пуна верске таме, 
Везе свилен покров за дар манастиру.

Покрај ње се крве народи и гуше, 
Пропадају царства, свет васколик цвили. 
Она, вечно сама, на злату и свили 
Везе страшне боле отмене јој душе.

Векови су прошли и заборав пада, 
А још овај народ као некад грца, 
И мени се чини да су наша срца 
У грудима твојим куцала још тада,

И у мучне часе народнога слома, 
Кад светлости нема на видику целом, 
Ја се сећам тебе и твојега дома, 
Деспотице српска с калућерским велом!

И осећам тала да, ко некад, сама, 
Над несрећном коби што стеже све јаче, 
Над племеном које обухвата тама, 
Стара Црна Госпа запева и плаче ...

Милан Ракић