О српском језику/7


Општа наука о језику, и преглед главних резултата филологије и науке о језику у нас. (по различним писцима.)
Мени је данас допала част, да 
збор могу поздравити са овога места.
Обичај је да се после свршенога свештеничког
чина рече нешто, које би одговарало 
овога дана. Мени филологу које би поље
човечјег знања било ближе, него поље језика
(људскога говора)? Допустите ми дакле да 
на среду неколико момената из развитка
науке о језику, да из близа осветлим задатке
који се тој пауци задају, и да у кратко 
резултате филологије и науке о 
у нас.

Наука о језику, која гледа језик као неку
велику целину, као један организам, али који
неје једнак свуда и у свако доба, постала је тек
у новије време, коме је дано, да достојно уважи
живот читавих народа у пуном значењу .
Стари свет, који у уметности и науци
има да покаже дела, која ће увек бити ,
не беше познавао науке о језику, јер у
опште неје разумевао живота читавих народа.
Стари свет зна само за разлику између свога
рода и варвара. Грчки песници зову све друге
народе без разлике варварима. Како 
говоре Иродот, Есхило о Персима, о
племену које је с Грцима тако сродно. Грцима
се чињаше да је персијски језик птичије .
Тако је исто и код Римљана. Индијанац
зове све туђинце млечха’с. Иранац девајаснас.
Јеврејин гојим. Сви ти изрази сведоче, како
су стари свој народ замишљали затворен и 
од других, и како мало развијен беше
у њих смисао за све, што је изван њихова .
Најмање се пазило на оно, што је 
у народа, на језик се обичаје. Не знамо
ни о једноме старом писцу, да је учио какав
туђ језик или да га је научно посматрао. Како

бисмо са свим друкчије народописно могли 
стари свет, да имамо таких бележака!
На пр. већ би се одавно знало какав народ беху
Етрусци (у средњој Италији пре Римљана), да
су нам Римљани оставили само онолико 
врста, колико картагински роб, у 
„Пенулу“, говори пунски (или картагински).
Најбољи описи народа у старих писаца, као
Иродотови и други, са свим су спољашњи;
највише их занимају државне уредбе; то још
најбоље разумеју (3). Главна сметња да 
схвате као неку целину беше ропство.

Хришћанство, које проповедаше науку о
једнакости свију људи, беше у начелу сломило
ропство. Али требало је дуге борбе, док се 
и оно лажно мудровање, које шћаше 
ропства да подупре библијом (позивајући
се на клетву Нојеву). У Америци је укинуто
ропство тек пре неколико година!

Хришћанство се неје обраћало ученим 
(књижевницима), него простоме народу
(сиромашнима духом). И не нашавши на својој
постојбини (међу Јеврејима) примљивог ,
отиде међу народе. Оно се сели из земље,
као и будизам, те постаје општом вером. За то

је хришћанству језик важан, као средство за
саобраћај и учење. Међу даровима светога
духа, налазимо и дар за говор туђим .

Са оснивањем хришћанске цркве посташе
особито важни ови језици: грчки, латински и
јеврејски, то језици светих писама и учитеља
Велики црквени учитељи знали су обично сва
та три језика.

Ново време раширило је обзорје. Што су
нађени морски велики путови, трговачке вожње
под управом Варт. Дијаса (1486), Баска де
Гама (1498) и др., и што је нађена Америка,
тим је јако покренуто да се развије саобраћај
међу народима. — После реформације тражи
западна црква, да мисијама по даљним деловима
света надокнади оно, што реформацијом у Европи
беше изгубила. Настају мисије по Америци, по
Индији. Послови учених попова упознају нас
са Хином, Јапаном, са староседеоцима америчким.
У Италији, Шпањолској, Португалској и 
јављају се послови о језику, од 
попова и световних људи, који су своје
време веома знатни. Изучавање јеврејскога
језика и осталих симовских започе најпре у

служби богословије. На послетку које 
радња, а које што се све више утврђивала
енглеска влада у Индији, беше повод да се
граматички обрађују живи индијски језици, па
и стари, докле најпосле Енглез Колбрук не
донесе 1816 у Европу богат зборник 
рукописа, језика обилатог, гипког, 
и добро уређенога склопа. Али и
ако много врснога би учињено на пољу језика,
ипак те тежње не беху особита наука. Оне не
имаху још никаква метода (4). Њега је добило
изучавање језика тек Бопом. Он и други учени
људи, као В. Хумболт, Грим, Пот, подигоше
истраживање језика на науку. Вршак Бопова
наласка беше разглоб глаголскога организма у
индо-европским језицима (5). Тим беху покренути
сви остали наласци. —

Различне правце оних, који се баве језиком,
можемо у опште овако означити: просто знање
језика, наука о језику, филологија.

Знати говорити којим језиком у главноме
је практична ствар. Човек обично учи један
језик, више њих или многе језике, да га могу
разумети они људи, који тим језицима говоре,
дакле да може говорити њиховим језиком а и

разумети какво књижевно дело. Али ма колико
језика да неко зна говорити, да је њима вичан,
он опет за то неје још језичар ни филолог.
Друго је какав језик практично разумевати и
служити се њим, а друго је начинити га 
за научно истраживање. Оно је прво
уметност, вичност, вештина, механична течност,
али неје наука. Многи су у томе вешти без
великог труда, живећи од малена у областима
са помешаним народностима.

Као што је практично знање језика само
вештина, тако се она друга два правца, који
воде к језику, подижу на ступањ научни. Овде
се јављају два различна гледишта, с којих се
језик може схватити. То јест онај део науке,
коме је језик предмет, али који сматра језик
више као средство, да би њиме дошао до ,
ушао у књижевност каквога народа, те
схватио сав духовни и просветни му живот,
на ишао ћа до појединости његових, тај део
науке зовемо филологијом. А ону страну 
истраживања, која језик сматра као језик,
коју језик занима само као говор, не питајући
има ли на томе језику какве књижевности, да
ли народ који њим говори има места у историји

светској или не, ту страну зовемо општом 
и језику, о човечјем говору, или пола
латински пола грчки лингвистиком, место чега
Шлајхер предлаже чисто грчку реч „“ (6).
Филологија се бави целим духовним
и просветним животом каквога народа, или
више њих, наука о језику само језиком као
говором. Филологије може бити само онде, где
има духовнога и просветног живота, за науку
је о језику то споредна ствар, она има посла
с језиком гледајући граматику и речник. А што
језичарство служи за познавање књижевности,
ако какве има, то је код њега у другом реду,
прем да се тим, наравно, јако унапређује; јер
само из књижевних  дела каквога језика може
се потпуно извести његова битност; само се код
обилних споменика, у различним правцима духа,
може језик испитати са више страна, а особито
кад су споменици из различних времена, онда
се може показати и развитак језика. Али опет,
за истраживање језика могу бити врло занимљиви
народи без и какве књижевности и у историји
са свим незнатни; њихови језици могу дати
истражиоцу читав низ врло знатних појава. За
то се говори о филологији класичној, о ,

хинеској, симовској, германској, ,
романској филологији и т. д. а не може
бити говора о филологији у Ескима, или у
о̏стрвља̑на̑ јужнога мора, и ако су језици тих
народа за језичара врло занимљиви.(7)

Али при изучавању језика не може се лако
ограничити само на један језик; резултати биће
обилнији, истраживање плодније, што се више
језика уведу у круг истраживања, што се више
језика један о други мере, један с другим
пореде; с тога се ова наука и зове: поређена
наука о језику, поређено изучавање језика,
поређење је̏зи̑ка̑, поређена граматика, 
поређење језика. И ова је наука од
новог и најновијег времена. Онај правац, који
назвасмо филологијом, давнашњи је, он је за
се изабрао већ одавно оба класична језика (т. ј.
грчки и латински), као поље за своју 
радњу, па је са знањем тих језика
скопчао истраживање свега духовног, народног
живота, у Грка и Римљана. Али како је велико
поље за рад отворено још и ту човечјем духу!
Па онда и други су народи достојни да на тај
начин постану предмет већег истраживања, но

до јако; то је од чести и започето, па у томе
и доста знатног учињено.

Да филологија и наука о језику узајмице
једна другу допуњавају, разуме се само по себи.
Филолог не може бити без лингвистике, ако
хоће да су му истраживања од успеха, он 
материју лингвистичну, а с друге
стране опет језичар користоваће се резултатима,
које је онај други правац задобио. Један 
од другога не може се нигда са свим .
Али кад се подједнако удруже и
заједно напоредо иду, онда мора изаћи 
последак, као што нам показују генијална
истраживања Бекова на пољу класичнога старог
света, ненадмашени послови браће Гримова на
пољу германском, Шафарикови и Миклошићеви
темељни радови на словенском, Ренуарови и
Дичеви на романском пољу.

Обе науке у главноме су огранак .
Али наука о језику, по методу, личи
на природне науке. Као што природњак при
подели узима за основу неке истакнуте знаке,
тано и језичар поређеним методом ваља да
пронађе: шта је слично, шта ли различно у
језику. Обојица при непознатоме траже значајна

обележја, па ако се ова подударају с онима
какве познате врсте, онда се оно непознато
придодаје познатој врсти. Гледајући на то,
јасно се разликују два правца, т. ј. наука о
језику или обрађује научно поједине стране
језика, или разгледа организме многих је̏зи̑ка̑
као цело, као множину особених језика. На
првоме путу сматра се језик по физиологијским
разликама, т. ј. по пословима оних органа у
човечјем телу, којима се језик изводи; то води
граматици, у којој се истражују закони о ,
о творби основа, о творби речи (о 
о̏бли̑ка̑ речи), и о реченицама каквога
језика. На другоме путу гледа се на сродство; то води да се пронађе који су
језици међу собом род, па да се уврсте у
природну систему, речју ка народопису по
језику. (8)

Природњачка страна науке о језику 
је особито у новије време, и тога ради
упућује се на Дарвинову теорију. (9) Ну ма
како било с том теоријом: наука о језику ваља
пре свега да посматра човека само као биће
обдарено говором, она нема посла с човеком као
ископаном старином из дубине земаљске; али

основе Дарвинове теорије: о постању врста, од
којих опет с временом постају нове врсте; и
о одржању развијенијих организама у борби за
живот — општа јестаственичка начела — могу
се применити и на језике. (10) Ну то се, како ,
тиче само метода. Јер по битности својој,
наука о језику јест наука о духу, и основа јој
је психологија. (11)

Од поменутих научних начина посматрања,
на који се језици могу гледати, рад сам овде
да изнесем на среду нарочито два начина. Из
једнога правца узећу разматрање облика, јер
су по облику језици најочевиднији, а томе ћу
додати резултате, који долазе другим путем,
за народопис по језику.

Код толико различних језика, који се на
први поглед јављају, ваља најпре утврдити ред
којим ћемо их прегледати. Задатак је језичарев,
да по системи подели све језике на земљи. Ту
ће нам, као што рекох, облик (12) је̏зи̑ка̑ бити
најочевиднија основа за деобу. Сваки је језик
састављен од ко̏ре̑на̑, а то су они саставни
делови, који се не могу даље растварати, и
који казују чист појам. Реч је пак корен са
односом, корен схваћен већ у некој свези. Главни

знак за разликовање је̏зи̑ка̑ међу собом налази
се у томе, како стоји корен и реч једно према
другоме, или у начину како се на корену 
свезе, у које он може ступити, или
друкчије рекавши, како се казују граматички
односи.

Има је̏зи̑ка̑, који за све речи имају само
један једини облик: језик чине све сами 
елементи; између корена и ре̑чи нема
разлике, обоје су једно. Тако на пр. у 
пѝ значи: „једнак, једначити, једначење,
једначећи, једнако, већма“ и т. д. Ту нема
дакле врста речи; прости непроменљиви корен
указује се као реч свакога облика, као именица,
придев, глагол, прилог и т. д. По томе у
хинеском не може бити граматичких творевина
облика, промена облика именских, глаголских,
и др. Кад се хоће така свеза да означи, онда
то може бити сашо тако, да се поред прве
речи стави друга, тако исто самостална, па и
тим се средством слабо служе. Само место, на
ком која реч у реченици стоји, а то је 
непроменљивим правилом, може или казати,
и то врло поуздано, којом би нашом врстом
речи, у поједином случају, таку реч ваљало

превести на наше језике. Таки језици, који
осташе на том ступњу, који не изађоше из 
облика, који граматичке свезе (односе)
обично не означавају особеним гласовима (),
барем не редовно (нормално), или
врло оскудно, то су језици на првоме ступњу
развитка, првога разреда. Они се зову и
једносложни језици, јер су им речи обично
од једнога слога, и поредни́ци, што им речи
једна поред друге тако рећи непомично стоје,
или језици са осамом, што им корен и 
облик остају раздвојени. Овамо иду 
т. з. Стражње Индије, анамитски, ,
бирмански; касија језик, мало више на
северу; и језик средњега царства, хинески,
који се мало узвисио.

Други разред бива, кад се изрази, који
служе да означе на корену односе његових
веза, скопчају са кореном. Корени остају истина
понајвише непромењени, али се употребљавају
особити гласови (т. з. наставци) да означе ,
у којима се корени јављају. Таки се 
коренима често само лабаво додаду, шта
више гдешто стоје оба саставна дела још са
свим самостално један поред другог, али обично

су додаци или наставци. Ну копча је свакако
лабава, упада у очи; саставци, који би ваљало
реч да уједине, несу како ваља залепљени,
још се виде с поља: цело је гомила од више
делова, а неје једнина. Ови гласови, што казују
граматичке односе, беху изнајпре понајвише
речи за се, али им се често право значење с
временом губило у развијању језика, а и сами
ти гласови често су се тако јако мењали, да
се не могу познати да су они. А често су таки
гласови само домеци пред речју или за њом,
или умеци, који нигда не беху самостални; али
савез им је увек крт и лабав, више је 
него спојење. Ову творевину језика, која
је основама на слабом, тако рећи духовном
састављању корена са обликом, који га одређује,
назвали су прилепком (), где 
и граматички однос, рекао бих, само висе
један о другом, један је за други прилепљен. На
тај начин на другоме ступњу развитка имамо
језике ломљиве, са прилепком.

Очевидно је, да се овде оба саставна дела
могу лабавије или тврђе саставити; по томе
ова врста је̏зи̑ка̑ могла би имати више раздела.
Али свакако су напреднији од оних у првом
разреду, где нема никаквих гласова да означе
спољашње односе; само што је творачки нагон
у језику код прилепка стао на по̑ пута. Овде
имају врсте речи, којих не налазимо у првом
разреду; али гласови, који од корена граде
те врсте речи, са коренима у скупу не чине
још органске целине. Овај други разред, 
језика са прилепком, најмногобројнији
је на нашој земљи. Овамо иде највећи део
је̏зи̑ка̑ свију староседелаца америчких, афричких
и аустралских, о̏стрвља̑на̑ океанских, велики део
Азије, чланови финско-татарског или 
племена, који се из Азије у Европу
пружише, и баскински. Ваља имати на уму, ,
да су сви ти по големој просторији
раширени језици, прибројени у овај разред само
по заједничком начелу творбе, с тога их не
треба узимати, као да су сви међу собом и род.

Разуме се по себи, да се поједини из те 
одвајају као племена, са својим лозама,
на пр. финско-татарско или уралско-алтајско
племе, у коме су Самоједи, Тунгузи, Монголи,
Турци, Фини и Мађари; деканско или 
племе, на јужноме крају полуострва
Предње Индије, у ком су Тулува, Малајалам,
Тамил, Телугу, Канарески; велико малајско
племе, господар небројених острва у јужноме
океану; у северној Америци алгонтинска 
мена, ирокески језици, гренландски са многим
раскрајцима; племе банту у јужној Африци
и т. д. С друге стране опет има толико исто
одвојених посебних језика по свима деловима
света, који овамо припадају. Знатан подраздео
ове врсте чине т. з. језици са утеловљавањем,
где се оно, што би могло бити особита ,
прикупи и стегне у једну реч; где 
облик узме у се целе именице, придеве
и заменице. Овамо иду многи т. з. „индијски“
језици у сев. Америци, мехички и други, а у
Европи усамљени баскински.

У првом разреду нађосмо корен сам за се,
где не напомиње свеза, у које може ступити,
или су свезе означене тим, што се поред 

ставља опет други, тако исто самостални
корен; у другом разреду видесмо истина 
односе, где су изражени на корену,
али је жртвовано јединство речи; елеменат
који означава облик саставља се истина с ,
али тако слабо и лабаво, да хоће 
сам од себе да се расклама, или се и не
скопча с кореном, него се са свим оделито
поред њега пише. Остаје само још треће, а
то је да се обиђе тај пруд, стопивши оба 
дела у неразлучну једнину. Ту је 
свеза тако тесно уједињена са кореном,
да се једно од другога не могу раздвојити, а
раздвојени не могу опстати; грађа, која чини
савез, не да нам се видети, и тако рећи постаје
духовном; цело изгледа као органско складно
тело. Све је једно, као оно различни делови
каквога цвета што пупи, где све избија из
исте цветне основе (13). Овамо иду језици
флексивни т. ј. са прегибом (или глежњем т.
ј. малим зглавком или зглобом), који чине трећи
раздео. Они стоје на највишем и најлепшем
ступњу, на који се развитак језика може .
Прегиб или флексија чини реч 
или само̀твором; она је правилна промена

самога корена, да би се исказала свеза, у којој
стоје речи (а по њима и ствари) међу собом.
Фино, ветрне, тано рећи духовне речце, које
чине тај савез, понајвише су заменичне основе.
То су завршни наставци, који се на прегибу
зглобљавају, те тим речи мењају свој облик.
Овде тек имамо организам, од различних 
спојену, сраслу једну реч. Флексивни 
деле се на два велика племена — према
средствима, која се поглавито употребљавају да
се постигне то јединство — на индо-европско и
симовско, а то су управо језици главних 
у светској историји. Прво и најважније
обележје свих индо-европских језика то је, што
су им знаци за флексију најстарије личне .
То је и у симовских тако, али мимо
то симовски имају још ту особину, да за сваку
основу ре̑чи ишту по три сугласна, а значење
им не показују сугласно и самогласно заједно,
него у њих сугласно показује само значење а
самогласно само свезу. Самогласна у симовском не
припадају корену, него свези. Индо-европско
племе казује свезу више тим, што ће реч 
с поља (наставцима), симовско више 
променом. (14)

И заиста може се рећи, да је право 
језика започело тек са познавањем 
племена. Тек што се на даљноме
истоку нашао нов део света по језику, би првом
покренута наша млада, разумна наука о језику;
стари часни санскрт, превасходно класични
језик, оплоди изучавање језика тако, како се
пређе неје ни слутило, и задахну га новим .
Тек од санскрта започело је пола̀га̑но
тако рећи освајање нашега племена. Наравно
да се земљиште само полако могло проматрати
и задобивати; само се поступно могаше ,
и тек један по један народ као беочуг
састављати у верижицу сродства. Што више
беше поузданих резултата, тим је расла и
ср̏чано̑ст. Требало је дуже времена, док се
без и каке сумње могло сазнати, да су готово
сви народи европски били један једини 
народ у прастаро доба, који се из Азије
распрострьо различним путовима. За Инде и
Персе (оба та народа зову се и лоза аријска)
нађоше на скоро да су сродни; њима 
Грке и Римљане; тек са раширеним
погледом и ојачаним снагама мало по мало
привукоше Германе и Словене; с њима једне

до̏би, шта више некако и старији јављају се
Литавци; најпозније уведоше у круг сродства,
као последњега члана, Келте. Тако смо ми,
најпре што се тиче нашега дела света, Европе,
с малим изузетком, само једна једина народна
лоза или породица. Али по̀сто̑јбина нам је
Азија; тамо су нам сродници Перси и Инди.
Наше племе пружило се по големој просторији
од обала реке Ганге преко предње Индије,
Афганистана, Персије, Кавказа — у Европу
до приморја атлантијскога океана, па и преко
њега на острва до Изланда, не бројећи насеља,
која су Европљани основали по другим 
света, чим је на пр. и велики део 
придружен нашој области по језику. Инди,
Перси, Грци, Римљани с Романима, Словени,
Литавци, Германи, Келти, то су народи који
представљају наше племе, које се различно
назива. Најобичније се зове индо-европским и
индо-германским, прем да је и једно и друго
име у нечем неприлично. Именом индо-европске
племе хтело се да помене земљописно 
племена од Индије до Европе, али и у
самој Индији, као и у Европи има племена,
који не иду овамо. Именом индо-германско племе

хтело се да се обухвате источни и западни
крајеви; али тим се чини неправда Келтима,
којих сродство истина не беше доказано тада,
кад је овај назив постао, а осим тога, и Романи
се простиру до западнога краја европског. Тим
се именом највише служе Немци. Називи као
као што су аријско и санскртско племе још
мање показују ствар. По томе је индо-европско
(или арио-европско) племе још најудеснији
израз.

Друго племе флексивних језика обухвата
т. з. симовске народе: Халдејце, Сирце, ,
Финичане (Пунце), Јевреје, Арапе,
и Етиопе (црне Арапе).

Народи тих двају племена — остављајући
на страну Хинезе и Мисирце — јесу 
у дојакошњој историји човечанства. 
племе тражи готово по свима 
земље да пусти свој корен, и где се оно
појави, тамо завлада над становницима земаљским.
К томе још је важније, што на том племену
поглавито стоји просвета и напредак, 
у уметности, науци, радиности и трговини.
И симовска племена могу се похвалити да су
врло раширена, од југозапада Азије до 

стубова, шта више населише се и ниже
по југоистоку Африке. Али су у уметности и
науци, у склапању држава и у индустрији 
заостали иза Индоевропљана. Ну они су у
другом нечем знатнији. Индо-европски народи
везани су за Симовце најважнијим од свију
просветних момената. Вера је, чим су Симовци
прибавили себи силни утицај на сав просветни
свет: хришћанство је као год и јеврејство и
ислам симовска порекла. Симовски утицај 
врло на западу, од како се раширило ,
а не мање и на истоку и југу, па и
у Африци преко ислама, који изађе такођер из
симовскога погледа на свет.(15)

Тако дакле имамо три разреда је̏зи̑ка̑:
једносложне, ломљиве с прилепком, и 
са прегибом. Не може се мислити, да
још како корен и граматички облик могу 
један према другоме. Сви се дакле језици,
што их год има, познати и још до сад ,
деле на ова три разреда. Средњем ступњу,
са прилепком, припадају сви они језици, који
несу једносложни, а не иду у трећи разред.

То су разреди је̏зи̑ка̑.

А да би се дознало сродство језика међу
собом, т. ј. како се прикупљају у род по ,
ту прво пресуђује унутрашња материја,
глас, од којега је језик створен. Кад се у два
или више језика гласови подударају, онда се
може судити да су ти језици сродни, да 
од једнога заједничког прајезика. 
је поуздан знак средства, кад се 
гласовна материја једнога и другог ,
у сваком од тих језика, на особит начин
мења, чим се одваја од онога другог као 
језик. Таким је променама с временом
сваки језик подложан. Те промене зову се о гласовима у језику. Сви закони, који
упућују на заједнички прајезик, чине једно
племе по језику. Племе се дели после на лозе
(породице), лозе на поједине језике, а ови на
дијалекте, говоре и т. д.

То тражење како су језици један с другим
род, води нас ка напред поменутом по језику.

Без народописа готово не може бити .
Наука о језику је основа народопису.
Најунутрашњија битност каквога народа отвора
се само у језику његову. Језик и народ у 

номе су исто, стојећи непрестано узајмице 
један за другога; по језику се може
увек судити о народноме карактеру. По томе,
само језици могу бити прави пребоји ()
међу народима. Формација лубање, и
друго чим се разликују тако зване расе (кожна
боја, коса и т. д.), по чему су дуго делили
човечанство, врло је непоуздано и променљиво.
Та и сами чланови истога племена показују
различне т. з. особине раса! Становити 
Турчин кавкаске је расе, а т. з. татарска
турска племена, Киргизи и Јакути, имају тип
монголске расе. С друге стране на пр. Мађар
и Баск не разликују се по својој телесној 
битно од Индо-европљанина, а по језику су
Мађари и Басци далеко од Индо-европљана.(16)
Па онда, како се и природњаци сами не слажу
у својим деобама! Упоредимо само деобу од
Блуменбаха Реција, Причарда и Велкера.(17)
Језик је пак код човека особито значајно и
увек са свим постојано обележје за то је много
поузданије извести из њега основу за деобу

при научној, систематској разредби .
А и да, не спомињемо, како је достојније
за човека да се сматра народописно, т. ј. као
члан умнога друштва, које је с њим скопчано
истим обичајима и језиком; него антрополошки
т. ј. по науци о човеку, као члан 
врсте: „човек“.

Језик је једини кадар, да нас верно и са
свим поуздано извести о пореклу каквога 
— изузимајући наравно поједине случаје,
у којима читава племена примише језик на пр.
победилачки, или дошљаци језик староседелачки.
За то је потребно да се језици и народи поделе
и приберу по коленима сродства или .
Колико је тисућа погрешака учињено због
непознавања сродства! Колико заблуда, 
и данас нарочито они, који се баве 
студијама, а не знају ништа о 
и сродству је̏зи̑ка̑! Какве погрешне и
чудновате мисли чујемо често о тобоже се свим
различним језицима, који у истини стоје као
браћа један према другоме! Само је наука о
језику кадра да учини крај таким заблудама.

И у другоме правцу, или који је с овим
у тесној свези, могу се с помоћу језика докучити

ствари, које се несу ни слутиле. Формација
језика иде даље од сваке историје. Руковођени
језиком можемо ићи за народима у прастаро
време, до таког периода, одакле не допире до
нас никакав историјски глас; кад све жице ,
онда су језици и геологија једини, који
нас могу обавестити о временима и стањима, о
којима књига од историје ћути. До душе, 
о језику не може се мерити са геологијом
и палеонтологијом (наука о ископаним, 
старинама). (18) Језичарство не може
истина да разликује период камена и бронзе,
па ни становнике у зградама на кољу: али,
ако не може да допре тако далеко у старину,
у њега је бар оно, што може да дозна, тим
верније и поузданије. Са језиком каквога 
знамо и круг његових погледа, представа
и појмова; с помоћу језика можемо народу
тако рећи да завиримо у срце. Ту су особито
важне све оне речи, које означавају веровне,
мора не и умне појмове. Тим путем кадри смо
да уђемо у прастаро време на пр. 
првобитног народа.

Беше једно време, много пре и какво
повеснице, кад су сви народи, што данас говоре

индо-европским језицима, били један једини
заједнички народ, који је говорио једним .
У говорној материји тога првобитног 
имају сви народи, који од њега посташе,
сваки свој део. Овога првобитног језика нема
више нигде у истини, него се његова битност
може само умом извести из суштине свију 
садашњих синова заједно. (19) Од времена
на време одвајао се један по један део од
заједничкога народа, те живљаше даље особеним
животом за се, док се најпосле с временом
тај први заједнички народ не раздвоји у 
осам братинских народа. Првобитно 
баштина дакле неје подједнако подељена
међу те синове. Од првобитне говорне грађе
имају већи део они народи, који дуже беху у
скупу, него они, што се пређе одвојише; ови
последњи имају онолико мање, колико се од
говорнога добра још створило код заосталих,
по што се први одвојише; па опет тако у истој
мери при сваком новом раздвајању. А тако се
исто под одвојених начинила нова говорна грађа,
за коју заостали не знају. Може се рећи: што
год више пођемо ка истоку, тим ћемо више

наћи онога наследства, дакле највише у ,
а што даље западу, тим мање.

Из веде, најстаријега споменика индијске
књижевности, изађе на један пут, да колевка
индо-европскога племена неје у самој Индији,
него много којешта врло веројетно показује,
да су прва седишта народна била на 
граници Индије, на обалама Инда а
поглавито на индијскоме Кавказу (Хиндукушу,
староме Паропамису), западно од хрпта 
Мустага и Белуртага, тамо где извире
Оксус и Јаксартес, у Бактрији и Согдијани,
па све до Каспијскога мора. Последње може
се судити по томе, што већина народа 
има исто име за море; а то 
на Каспијско а може бити и Аралско
море. На ту постојбину упућују и речи за
животиње и биље. Одавде се, у доцнијим 
веде, може ићи корак по корак за 
лозе аријске, како се шири на исток
преко Хиндустана к реци Ганги. Санскртски
народ у Индији јавља се јасно као дошљак,
који туђа деканска племена истискује мало
по мало до јужнога краја индијскога .
У тим првим седиштима, на висовима

Хиндукуша, налазимо још и данас гдекоја ,
којих је језик и сад врло близак ,
или боље народноме језику, ,
— међу којима су најпознатији т. з.
кафирски језици. (20)

Из тих првих седишта дакле стао се 
првобитни народ расељавати к истоку
и западу. Којим је редом ишла ти сеоба, то
може само језик утврдити, ако је и како могуће,
као што он једини може расправити питање,
који народи краће или дуже становаху један
до другога. У најновије време живо су се
окренули томе питању, мишљења се још . (21)
Најплоднија, најпробитачнија је страна
свакако она, да се с помећу језика приближно
упознамо са културним стањем својих старих
пре деобе. А то може бити само тако, ако из
говорнога блага тих народа, које се затекло,
пронађено заједничке називе за неке појмове,
који се после сматрају као наследно добро,
које је сваки од, њих понео при иступању из
заједнице. Овај нас поступак води да познамо,
да се још индо-европски првобитни народ, попео
беше на, сразмерно висок ступањ културе. 
физички и духовни живот, па ћемо

наћи заједничке изразе не само за породични
живот, кућевне и грађанске уредбе, сточарство,
тежаштво, него и за појме, који већ 
развијену митологију и повесницу од
прича, и друга знања. Што свуда налазимо
заједничке називе породичних чланова и много
имена за средство, можемо судити, да 
живот беше још пре део́ба̑ учлањен и
уређен. Што се речи подударају, особито за
тежаштво и сточарство, то показује да су те
гране цветале још у заједничкој постојбини,
па и ако имају многе изразе за пастирски живот,
ипак имена домаћих животиња око човека,
имена за свакојаке хране, жита, како расту
и како се готове, речи за кућу, двориште,
село и град, сведоче да су нам стари већ били
настањен тежачки народ, који се, код свега
обиља у стадима, опет за то одрекао беше
несталнога пастирског живота. Па онда, изрази
за народ и владаоца показују почетак државни
зграде, који се већ беше извио над 
стањем. Вера им бејаше оштро изражена.
Народ је поштовао божанство у светлом, сјајном
небу. Знали су за поделу времена на месеце
и године. Десетна система беше бећ утврђена

прости бројеви од 1 до 9, десетице до 50,
и број 100; али за тисућу нема израза, који
би био заједнички свима индоевропљанима. Овај
најранији културни живот разматрао је први
Кун, а даље га је до појединости извео Адолфо
Пикте, (22) који своје велико дело, о 
аријској лози, неје неудесно назвао „Оглед
језичарске палеонтологије.“

У најновије доба почели су са удвојеном
ревношћу истраживати заједничке митологијске
представе и материју у приповеткама, и 
за то грађу са свих страна. Бенфајева
величанствена истраживања (23) показала су 
још и то, да је највећи део грађе за
приповетке и гатке дошао к нама из Индије,
прем да тек у познија времена, и различним
путовима. Поређена митологија почиње тако
исто силно да узлеће, као и истраживање језика.

И нехотице отидосмо на поље, које већ 
праву говорну страну. А то је управо
заслуга науке о језику, што она шири живу
ревност за истраживањем на све стране, од кад
је санкрт истекао као сјајна звезда на обзорју
језика. Требало је неко време, па да се круг
индо-европских језика заокружи, и да се јасно

позна доказ о родној свези свију данашњих
просветних народа међу собом, као и са 
и Индима. Уједно са тим наласком пуним
последица започе и нов окретнији живот на
пољу језика. Сам језик, као језик, узеше оштрије
на око и стадоше га истраживати. Томе се 
теорије о суштини и постању језика,
где можемо разликовати две школе, ,
којој су представници Хумболт, Хајзе,
Ј. Грим, Ренан, Стајнтал, (24) и природњачку,
коју заступају Шлајхер и Макс Милер. —
Физиологијска истраживања о гласовима у 
и органима од Брика, Чермака, ,
Меркла, Бајгла (25) и др. — 
о писму и буквици од Лепсија, Момзена,
Вебера, Стајнтала, Кирхофа, Фр. Милера. (26)
— На пољу граматике и речника истраживало
се и истражује се најдубље. Наука о облицима
латинскога и грчкога језика морала је добити
са свим други облик. Колико је класична 
стајала противна и опирала се новој
науци, опет за то пут ка помирењу и 
једне у другу поравњује све више заслуга,
која не малим де̑лом припада Ђорђу Курцију.(27)
— Ауфрехт и Кун основаше 1852 нарочити

„Часопис за поређену науку о језику“ 
на пољу немачког, грчког и латинског
језика, од, којега већ има преко 20 књига, у
којима је смештено право обиље знања о ;
— упоредо иде други часопис, који 
(1858) основаше Шлајхер и Кун „
за поређено истраживање језика на
пољу аријских, келтских и словенских “,
од којега има 6 књига. — Резултате
науке о језику популарно да прикаже предузео
је с великим успехом Макс Милер у свом делу
„Предавања о науци о језику“, тако исто и
Шлајхер (28) у више послова. — Опште је 
и „Часопис за науку о духу 
народа и за науку о језику“ од и Стајнтала, који је дошао већ до 7
књиге; наука о духу читавих народа, излази
као наставак и ширење дојакошње психологије
или науке о духу појединога човека; као што
ова сматра душу појединога човека, тако 
психологија хоће да истражује дух 
народа по њиховој суштини, по 
битним појавама у језику, вери, уметности,
науци и т. д., према особинама њиховим.

Далеко би прешло границе нашега ,
кад бисмо хтели у неколико само, ма
и приближно, да изнесемо на среду све те
различне правце истраживања, које је наука
о језику покренула на томе пољу.

Наравно да се највише истраживало на пољу
индо-европском; ту има наука да покаже 
послове: од Бопа, Пота, браће ,
(29) Миклошића, (30) Шлајхера, Куна,
Вебера, Бенфаја, Рота и Бетлинка, Ласена, (31)
Вилсона, Брокхауза, Макса Милера и т. д.
Симовско благо у језику неје још онако ,
као што имамо за индо-европско у 
граматици Боповој, ни после 
дела Ренанова о симовским језицима.

Велико се поље за рад отвора пред 
језика. Осим индо-европског и симовског
племена има још много племена по језику и
народности, која би врло достојна била 
истраживања. Израчуњено је да има око
1000 различних језика, који се говоре на нашој
земљи, од којих је од прилике само ¼ 
обрађена, а остали су познати 
само по имену или по оскудним, мање
више непоузданим списковима речи. Али 

је науке о језику, ако хоће да наврши
своју намеру, која иде за тим, да обухвати
све језике на земљи, да у све њих проникне, те
да тако постави систему познавања свих је̏зи̑ка̑
или људскога говора у опште, чему би као 
камен био, да се подигне зграда праве
опште граматике.

Какве велике задатке има наука о језику
да посвршује још у Америци, Африци и ,
док се не размрсе све те напремности
међу народима! У кратко, непрегледно поље
отворено је човечјем раду и истраживању, које
је скопчано са најважнијим проблемама историје
човечанства, са најважнијим питањима историје
образованости, што свакога мора веома занимати.
Али много је већ учињено, што је та нова
наука покренула, да би се расветлила тама,
која беше притисла све делове земаљске.

Сад да пређемо на главне резултате 
и науке о језику у нас.

Ради лакшега прегледа разликоваћемо: 
доба (9, 10, 11 и 12 век), старо
доба (13, 14 и 15 век), средње доба (15,
16 и 17 век), и ново време (18 и 19 век).

Најстарије доба.
1. Државно. Из 9, 10, 11 и 12 века 
латинске дипломе далматинских владалаца,
на пр. Мутимирову (892), Крешимирове (1059,
64, 69, 71), Хранка захумског (1044), 
(1151) и т. д. Ширење западнога 
ширило је уједно и латински језик.
Срби беху тада још у заједници с Хрватима,
на пр. у време Томислава, краља хрватскога
(924 и 25), беше и велики жупан захумски
и дукљански, Михаило, са многим другим
великашима српским на црквеном сабору у
Спљету. Тада владичанство дукљанско стајаше
под архиепископијом спљетском. Срби и Хрвати
раздвојише се политички и по вери тек у 
(Хрватска се својевољно придружи Угарској
1091) а још више у 12 веку.

Из 12 века имамо на овоме језику потпис
кнеза Мирослава (1186), диплому Кулина бана
босанскога (1189), диплому великога жупана
Немање (1199), и др. И у првој и у другој

дипломи долазе већ чисто српски гласови ћ и
ђ, на пр. помоћ, тисућа, враћају; грађам,
Ђурђево.

2. Песништво. Из 12 века је и хроника
дукљанска од које имамо два текста, старији
и млађи. У првом се причају само догађаји
дукљански, а у другом се додају томе још и
догађаји далматински. Старији је текст писан
латинским, а млађи хрватским језиком. Старији је
текст писао неки дукљански поп, западне цркве,
у 12 веку, и каже да га је превео на 
из некога словенског летописа (кога 
нема), на у предговору свом уверава „
браћу и часне попове, да неје ништа ни
написао ни са словенскога превео, што неје чуо
да приповедају оцеви и седи старци.“

За ту хронику доказала је новија 
 да неје летопис, па, ако и неје ,
а оно је компилација, којој извор беху
народне песме и приповетке о јунацима, ,
кнезовима и војводама, које писац 
краљевима, и којима је он подигао леп

споменик у облику летописа. Гледај приче: отац
Радослав и опаки син му Сеислав, Степан и
Владислав, кнез Будислав, јунаштво храброга
Техомила, и др. (у српском преводу, у 
„Матице Српске“, 1853, -{II}-).

То сведочи, да су Срби имали и тада 
песама, као и данас, и да су помињали
славу својих старих у песмама, које се не 
много од чешких из 10-га, и руске о
рату Игореву из 12 века. У осталом 
и живот краља Владимира (Петрисављева)
из 11 века, на грчком језику, који је веома
искићен поезијом.

3. Црквено. Године 879, у време цара
Василија, покрстише се „бесни“ Неретљани и
други Срби, за владе кнеза Здеслава. Приморске
земље наше беху тада важније но остале. —
На крају 9 века (880-90) Тодор 
солински и спљетски, даде о свом трошку
преписати словенски псалтир (који се изгубио),
од којега има само препис Николе Рабљанина
из 13 века. — У 10, 11 и 12 веку јавља
се шиљаста хрватска глаголица. Језик је стари
словенски па прилагођен народноме, од прилике
онаки, какав је и српско-словенски у познијим

споменицима, писаним тако званом ћирилицом.
Западни део нашега народа имаше словенску
службу божју а стајаше у подручју владика
западне цркве. У 11 веку (1068) папа 
-{II}- помиње манастире латинске и грчке
или словенске. Отуда се види: и савез са ,
и држање литургије словенске.

Народно веровање.
Новијим истраживањем доказано ја, да се
10, 11 и 12 века, уза страго „правоверну“
књижевност, развила друга, „кривоверна“, тако
звана богомилска, која је прешла к нама из
Бугарске. Богомилско цветаше у нашим ,
као што рекох, од 10 до 12 века. 
учење дознајемо од чести из црквених
учитеља, који их обличаваху. Богомили 
народ спољашњим приликама и својим
учењем. Беху побожни, без спољашње таштине
и раскошности, шта више одликоваху се 
трудбом. У учењу њихову имало ја 
појединости, што привлаче. Они 
множину тајана у вери: створење света,
спасење душе, будуће судбе, — које за 

машту беше врло занимљиво да се ;
а правоверни бојаху се самовољних .
Њихово се учење дотицаше и 
свеза. Они порицаху званичну јерархију
и све друштвене односе и свезе, воде тада
владаху. Један обличитељ вели: „уче своје
да се не покоравају властѐли, хуле богаташе,
ненавиде оцеве, прекоравају бољаре, мисле да
су Богу мрски они што работају (кулуче) цару,
и свакоме робу веле да не работа господину
својему.“ Така демократска и социјална начела
наравно да су морала привући народну већину,
особито кад их поткрепише вером, о којој учаху
да је „дубоко познавање божанствених тајана“.
Други обличитељ, презвитер Кузман, последњи
представник старе бугарске књижевности, вели
за њих: „да љубе гусле, играње и бесовске
песме, да пију вино, и да верују срећу, 
и свако учење сотонино“. Црквеноме сину
онога времена, који сматраше земљу за „плачну
долину“, „праг небески“ и т. д. могло се тако
чинити, али ми видимо у томе млађан народ,
који још овде хоће да поживи, те достојно,
јер не ће да трпи ни веровних ни 
стега. Ми, који знамо разликовати језгру

од љуске, допустићемо, да су Богомили —
поред свих заблуда и предрасуда у вери —
у култури могли бити напреднији од .
Отуда је, што се у новије доба многи
окренуше том питању, и што се са свих страна
прикупља грађа за то. (32)

Ту долазе сад тако зване лажне књиге
(а то је богомилске) и веровно-народне приче,
које од јужних Словена пређоше већином и к
Русима. (33)

Остаци богомилскога учења данас су у нас
онаке народне песме, као што је на пр. „Огњена
Марија у паклу“, народне приповетке „о “
и друге, узречица: син по греху, и
различне враџбине. Осим тога, многе наше 
приповетке потекле су из грчких и
источних прича, или су им пореднице, и то
баш путем богомилства, као: калуђер и четири
грешника; приче о Троји, о царевима: ,
Тројану, Дукљану и Костантину; змија
младожења; немушти језик; усуд; ђаво и 
шегрт; дивљан; пепељуга; наход Момир;
невера љубе Грујичине, и т. д. Не треба 
с ума, да гдекоје од тих приповедака
имамо данас у новијем облику.

Кулин бан, у 12 веку (1145 до 94), који
Босну доведе до знамените културе, био је
особити заштитник богомилски.

На против Немања устаде с оружјем 
њих, те је неке од њих спалио, друге
покорио, треће прогнао (поделивши имање 
међу сиромахе), учитељу је њихову 
језик, а нечастиве је књиге спалио. То
приповеда Стеван првовенчани у животу свога
оца.

Тако је од побожне и политичке ревности
пропао већи део најстарије књижевности наше.

Старо доба.
1. Црквено. У 13, 14 и 15 веку настаје
књижевност српско-словенска. Карактер ове
књижевности беше црквен, јер књижевници беху
калуђери. По садржини било је: литургијских
и богословских књига, а од световних имамо:
животе, летописе и зборнике, т. ј. неку врсту
енциклопедија онога времена, у којима се 

од свачега по мало, на пр. између 
и: Душанови закони, причице, календари
и хронологија, астрологија, домаћи лекар, 
речи грчких философа, а из граматике 
(акценти и скраћенице). Дела су већином
несамостална, — подражавања. Свако 
мишљење сатрьо беше у напред стари
изнемогли правац у животу византијском. И у
световним пословима владаше фразеологија ,
богословска. Ту нема да се цртају ,
сликају ситуације, истражују побуде
и узрочне везе; нема да се суди о вредности
историјског догађаја или лица. Биограф и 
не прати чињенице и догађаје 
о стању и приликама овога народа.
Поједини догађаји не приповедају се ради њих
самих, већ као докази божјег милосрђа и 
злобе, не пазећи на хронологију (на пр.
у делу „архиепископа Данила -{II}-, и других“
нема нигде године). Важност дела мери се по
томе, ко је више одан цркви и спољашњим
обредима њезиним. Сава, Стеван, Доментијан,
описују више живот калуђера Симеуна, него

великога жупана Немање. Таки је Данило и
други.

Језик беше стари словенски па посрбљен.
Учише га читајући црквене књиге и личним
обучавањем. Књижевни тај језик обилат је у
гласовима, речима и облицима њиховим. О 
стилу не може бити разговора у 
подражајној књижевности, на пола свом
језику. Што језик неје био ни са свим туђ ни
са свим свој т. ј. народни, то беше од штете
српској књижевности — поред све користи,
која је била изнајпре — јер кад је већ 
за књижевност не са свим туђ језик, онда
је много кориснији са свим свој, народни, који
свак разуме. Друга је штета, што се 
вековима не могоше одвојити од тога 
језика, а дотле трошише силе своје
умне на књижевност, која народу оста туђа.
То је узрок што народна књижевност неје
у нас раније почела (у време државно )
и напредовала силније.

Дела Савина, и његових ученика, јесу врх
свеколике старе књижевности, и по садржини
и по језику и по стилу и по правопису (
правопис показује необично савршенство).
Ке хоће о томе да се увери, нека испореди
на пр. животе од Доментијана и Данила, а за
правопис: Костантина философа из 15 века 
расправу о томе, који са̑м невешт 
у свом послу, тражи да правопис постане
владалачка и државна ствар. — То 
да је српска књижевност, у вековима пре
Саве, морала расти и развијати се, док је 
до таког цвета.

Сава је био духовни учитељ и 
свога народа, али и саоснивач народнога
јединства, среће и величине тим, што је знатно
допринео, да се фактично стање уједињених
земаља српских и правно призна, како изнутра,
тако и с поља, од тадашњих великих сила:
Цариграда, Рима, и немачкога цара (
-{I}-); што је помогао да се утврди 

лоза Немањина, по реду наследства;
што је српској цркви прибавио самосталност и
уредио је; и што је целој књижевности старој
дао нов правац, који трајаше пуна три века
и више. Немањићи основаше и књижевне ,
манастире Хиландар, Студеницу и
Жичу, који тада беху то, што су данас .
Особито Хиландар напунио је толике
библиотеке својим списима и преписима, па опет
данас има у њему још до 150 рукописа, а у
целој Светој Гори око 300 (по казивању 
руског путника Д. Петковића). Из
ових манастира носише Руси у 14 веку, по
ослобођењу од Татара, различне рукописе, а
добиваху и по гдекојега књижевника и ,
на пр. Ћипријана, Григорија, 
логотета и др., коју љубав опет они
нама обилно вратише 18 и 19 века.

2. Државно. У дипломама од 12 до 15
века, јавља се нешто више светскога мишљења,
и световнога то јест народног језика. — У
15 и 16 веку, језик словенско-српски постаје
у неким односима дипломатским језиком код
турскога., угарског и румунског двора. Гледај
дипломе Амурата -{II}-, (1430 до 42), Мухамеда

-{II}-, Али-бега, Хамза-бега, Бајазита -{II}-, Селима
-{I}-, Сулејмана -{II}-, Матије угарског (1465),
Јована Запољца, Александра молдавског, и
Ђорђа Кастриоте Скендер-бега. — У то време
пада и писано уређење слободних општина
по Приморју на основи обичајног права. 
је закон из 13 века (1280), писан
глаголицом; острва Крка из 14 века,
(1388 и даље), писан такођер глаголицом;
Пољи́ца имају обновљени, „милостивији“ статут
од године 1400, писан ћирилицом, босанским
правописом,
(Пољичани се доселише из 
у 11 веку). Најпосле Зборник 
закона такођер је из 14 века (1349 и
54)

Песништво. Књижевници овога времена
удаљише се од здравога умовања народа свога,
не познаваху живота његова, не докучиваху му
нарави, зазираху од дотицаја са светом; тежња
живота њихова беше, да се у манастирској

самоћи Богу моле. Али и народ српски имађаше
једну велику књигу, у коју је слагао плодове
дуговременог искуства свог, у којој је, од 
на колено, остављао трагове умнога .
По несрећи књижевници несу умели
ништа да читају из те књиге, нити у свој рад
штогод да пресаде. Она се казивањем настављала,
преиначивала, мењала, скраћивала и допуњавала,
док се најпосле 19 век неје на њу обазрео,
те из ње научио читати сву красоту, која
пређашњим вековима беше скривена. То су 
песме, приповетке и пословице. Да је
већ тада било народних песама, сведочи изреком
византијски писац Нићифор Григора, који у
свом путовању из 14 века (1326) каже, како
Срби „певајући тужне песме славе старе јунаке“.
А то потврђују и новија истраживања И. ,
(у Седмици 1857 и 58), В. Јагића,
и других.

Штампање књига.
На скоро по проналаску штампе почеше и
Срби штампати , на измаку 15 века (1493),
у Црној Гори, Млецима и по Србији. Али прва

штампа неје могла да подмири ни сву црквену
потребу, него се још морало преписивати; а
друго, то изумевање пада баш у нестадак и
последње сенке државне самосталности наше,
у време опадања и економнога стања нашега
народа. Коме имање, живот, част неје ;
који има да се бори за опстанак свој:
ономе не пада на ум наука и „цвет живота“
— уметност!

Средње доба.
Овај период обузима управо крај 15, и
цео 16 и 17 век.

Али још пре тога у Дубровнику је велики
пожар 11 века (1023) утаманио пређашњу
књижевност. — Код књижевника 15 века влада
још дијалекат „чакавски“, али 16 и 17 века
пишу већ „штокавски“, јужним говором, са по
којом сродном особином. Види се дакле, да
говор херцеговачких Срба неје остао без 
на дубровачку књижевност у највећем јеку.
— С друге стране опет општински послови у
Дубровнику 15 века (1472) несу вођени на
нашем, него на (кварном) латинском језику.

А у канцеларији за спољашње послове писане
су диплома: српско-словенски, и мање више
чисто српским језиком, како су доносиле собом
трговачке прилике.

У Дубровнику овога периода има већ, на
народноме језику, лепе књижевности сваке
врсте: лирске, епске и драматске, — 
дела, и која подржавају Италијанима,
Грцима и Римљанима, и превода. Али и ако
ова књижевност има много које шта изврсно
да покаже, ипак се не могаше раширити, нити
што више учинити за народ: што књижевници
беху већином племићи, који писаху за ,
властеоске потребе (понајвише за своје
тако зване „академије“, то јест духовите 
у властеоским „дворницама“); што несу
имали обичај да своје списе штампају; што
писаху латиницом по правопису налик на ;
и што највећи део нашега, народа
беше тада у најгорим политичким незгодама и
невољи.

Из овога времена, имамо две ванредне
појаве.

Прва граматика српско-хрватскога језика
изашла је на латинском језику у Риму, 1604,

од Барт. Кашића; а другу је написао 
језиком, ћирилицом, у Тоболску (у ),
Ђурађ Крижанић године 1665.

Оригинални рукопис Крижанићеве „критичке
српске граматике, поређене с руским, пољским,
хрватским и белоруским језиком“, који износи
218 листа, на целом табаку, налази се сад у
Москви, у књижници духовне типографије. —
То је чудновата појава и по себи, али и због
садржине заслужује нашу пажњу. Поред многог
једностраног и ексцентричног, (које од чести
ваља и тома приписати, што је дело писано
у Сибиру, без извора̑ и помоћних средстава),
писац има многе јасне погледе, здраво суђење
и оригиналних мисли. Он је реформатор и у
правопису. Калајдовић суди, да то дело 
да се штампа. (35)

Крижанић је рођен у Босни, око Дубице. Он
беше каноник загребачки. Провео је младост
у завичају, па отиде у Русију, не зна се кад
ни како, те тамо живљаше дуго, изучавајући
ревносно словенска језике више од 20 година.
Старао се да пробуди у Руса познавање 
народа, да их подсети на ,
подложне туђину, и да им покаже, како

они треба да ослободе и уједине словенска
племена. Крижанић је познавао западне Словене,
чуо је о великом московском царству, и видевши
га уверио се, да би оно имало чим да помогне
осталим Словенима. Он не беше задовољан 
стањем ствари, па казиваше како да
се поправи. Он се нада, говори о потреби ,
саставља предлоге, у којима је занимљива
мисао о ослобођењу Словена, што по његову
мишљењу може учинити Русија. Садашњи руски
књижевни историк Пипин вели о њему: „,
Србин и васпитан у европским ,
представља редак пример словенскога
пробуђеног осећања народности, али судбина
његова и његове књиге („Челобитна“, понизна
молбеница), забачене и скоро нађене, ,
како је онда мало занимала Русе та
мисао.“

Из 16 и 17 века имамо и четири речника,
у многојезичним речницима: од Вранчића, у
Млецима 1595; (исто опширније од ,
у Прагу 1605); од Мегизера, у 

на М. 1603; а Јак. Микаља, написао
је српско-хрватски („илирски“) речник, 
италијанским и латинским речима, са 
италијанском граматиком, у Лорету 1649.

Ново време.
У западноме де̑лу нашега народа јављају
се 18 и 19 века речници и граматике, писане
латинским, италијанским, немачким и 
језиком. Речнике писаше: Бела, у
Млецима и Дубровнику 1728 и 85; — ,
у Будиму и Дубровнику 1801, 06 и 10;
Волтиџија, у Бечу 1803, — и Катанчић у
Будиму 1815. — А граматике излазише: од
Рељковића, у Бечу 1767, 74 и 89; — Ђурића, у Осеку и Будиму 1778,
89 и 95; — Томенчека, у Калочи 1807;
— и Апендина, у Дубровнику 1808 и 28.
Ти послови потхрањиваху љубав и народноме
језику, а тим и к народности; а да су 

потребу, види се и по честим издањима
њиховим.

На против на северно-источној страни 
књижевност опет пола туђим језиком.

Доситије наваљује први, да се пише 
језиком, али ни он не зна још, шта је
управо чисто (не помешано) српски.

Почетак Вукова рада подудара се са 
Србије. Он најпре прикупља народне
умотворине, т. ј. народне песме, приповетке,
пословице и обичаје; уређује нови, разумнији
правопис и акцентуацију; пише граматику и
речник чистога народног језика; описује српски
народ, где год га има, његов језик, обичаје,
земљу; пише прилоге за политичку историју и
за повесницу нашега језика; преводи Нови
Завет; и бори се педесет година за чистоту и
правилност најблагогласнијега међу словенским
језицима.

Овако је постала нова школа, Вукова, на
народноме језику за народ, која пође са
овим новим путовима. Она неје постављала 
о језику, као пређашње, него их је изводила
из самога језика, који ствара народни дух. А

најбоља читанка и примери за то беху јој —
народне умотворине.

Ти умотвори имају још једну, веома велику
вредност. Српске јуначке песме преведене су
данас на све културне језике и оне се смело
упоређују са најврснијим народним епима свега
човечанства, т. ј. са индијским, персијским,
грчким, скандинавским и немачким. Вредност
народних умотворина искаче још више, кад ,
да књижевна дела наша ретко кад
прелазе границу нашега народа, па и то у по
гдекоју само туђу књижевност, и ако је 
књижевност наша самостално усвојила и
применила европско знање, на својој основи и
према својим приликама; (наравно, јер је сав
наш духовни рад још у размерама врло ,
удешен за домаћу потребу) — а народна
поезија наша учинила је од тога почасни ;
она далеко пређе наше границе и 
нас по целоме свету.

Како савестан беше Вук у своме 
раду, види се између осталога и отуда, што
је Миклошић изабрао српски језик, да на њему
покаже како постају сложена имена у 
језицима (Беч 1862), јер је Вуков речник

једини, у коме су заиста само оне речи, које
српски народ говори, нити има у њему једне,
које он неје чуо у народу својим ушима; стари
се пак језик угледаше, што се тога тиче, у
многоме на грчки, а новији словенски језици
на латински, немачки, француски и .

Иза Вука настадоше многи ученици ,
а од чести и Миклошићеви, којих је 
у томе, што поуздано и јасно познаше
квар и предрасуде свога времена у питању о
језику, на их отворено и очито казиваху и ,
а чувајући се једностраности у тежњама
за преображајем, знађаху да управе пробуђени
покрет у поуздане, мирније путове; у кратко,
који порушише и остатак пређашње, мешовите
зграде, па очистивши рушевину, наставише да,
изиђују и справљају величанствену народну
грађевину.

Из Вукове школе поменућу само .
Ђ. Даничић је у нас представник 
и поређене науке о језику. Он је издао
многе споменике, и таки речник, из књижевних
старина српских, да се у Москви саставило ,
које ће да изради слични речник из 

књижевних споменика. Он је најбоље 
-{III}- део граматике, облике; тако исто
научно је започео обрађивати синтаксу, на којој,
је код свих Словена до сад мало рађено; 
је приправу за науку о акцентима:
протумачио је тајну буквицу српску; огледао
је да разреди све Словене по међусобном ,
ослањајући се на своју теорију о српским
гласовима ћ и ђ; превео је Стари Завет, 
историју српскога народа, Писма о
служби божјој од Муравијева, и 24-та је 
већ, како критичким оком прати рад на
пољу пауке о језику.

Српска државна власт завела је пре 19
година (1852) у лицеју катедру за „теорију
словесности“, која се од 1859 зове ,
— с које су већ до сад многи 
и упућени на прави пут к изучавању науке
о језику.

Али историја језика и просвете нашега 
имаће да забележи и немилих појава. Отац
нове српске књижевности проведе сав свој век и
умре у туђини; па ни после смрти његове, Вукова
ужа отаџбина неје приложила ништа на 
његових дела. А његов последник, ,
живи данас такођер на страни. И тако
даље. (36)

„Народ, који не поштује својих  духова, не заслужује ни да их има!“

Али надајмо се, да се у напредак, не ће
јављати тако немиле прилике. Та и само 
тело изјавило је свечано, да су 
и војска — две руке народне! А друго,
наш народ мора пригрлити просвету, ако хоће
да буде користан и себи и другима, ако хоће
да заузме достојно место у друштву културних
народа, ако не ће с пушком у руци да буде
вечити стражар на граници европске !
А ко хоће просвету, тај мора поштовати
представнике науке и уметности, тај ваља да
потпомаже књижевнике и уметнике, и да цени
њихове труде и умне привреде.

Онима, што се сумњају о нашој будућности,
напомињем, да културан народ не мора бити

многобројан, него поред природнога дара и ,
треба да је слободан, изнутра и с
поља. Стара Грчка, народ од 12 милијуна (
у највећем цвету писаше у три дијалекта),
беше земља слободе, човечности и лепоте. Ту
човечјем организму беше дато, да се складно
развија. Атина беше седиште јелинскога умља.
Многи врсни људи, потпомогнути слободом 
државе, очитоваше обиље мудрости
и лепоте у државноме животу, науци и .
Грчка постаде просветитељка целога света.
— Истина ми нисмо јелинска стихија. Али и
наш народ има дара, то показују његове ;
а друго, и пожртвовању наших 
ваља се дивити, јер им обично до сад
беше веома незнатна награда, и морална и .
Па онда, ни то не треба заборавити,
да су већини осталих Словена први зраци 
синули с југа. Најзад, сунце слободе
разгонило је магле холандске и фламске, и 
снегове шведске; њиме поникоше дивни
цветићи, вредни не само за подмиривање 
потреба, него и да се пресаде у вртове
првих европских књижевности, — па се и ми
уздамо у се и у ток светских догађаја! Као

што пређашњи век даде важност посебној ,
тако ће овај да да̑ важност народној
личности. Савез дакле равноправних јужних
Словена — којих има 14 милијуна, — писаће,
ако да Бог, такођер у три дијалекта: ,
српско-хрватски, и словеначки.

У нашој науци, за кратко време и у 
приликама, доста је учињено; али још
много више остаје да се учини. То чека нас,
млађа браћо, садашњи и потоњи нараштај. 
око тога! Језик је штит и бедем .
Угледајмо се у томе на Саву Немањића,
који отиде у манастир да се учи књизи, постећи
и сиротујући, да би, на овој начин, отворио нов
живот овоме народу. Наш је положај слика и
прилика великога жупанства Немањина. 
се дакле и ми, еда бисмо припомогли, да
се народу српскоме — и јужно-словенском —
отвори нова ера!

Примедбе
(2) Као увод у науку о језику могу служити ова
дела:

 4. 
1836. Испореди с тим:  Берлин 1848.

Бон 1848. —  Бон 1850.

 Берлин
1850. —  Друго издање класификације је̏зи̑ка̑,
1860.

Берлин 1856.

 
1856.

 
1861. — пето прегледано издање 1866. —  Лондон 1864. —  Липиска 1863. — Друго
издање 1866. — 

 Лондон 1867.

 Офенбах на М. 1868.

 Минхен 1869.

Испор. још  Франкфурт на М. 1849 -{I.}-

Старије дело у таблицама:  На целом табаку, Париз 1826.

Библиографијска књига:  
1847.

Стр. 128. — (3) О грчким и римским заслугама
за науку о језику испор.  Берлин 1863.

Стр. 130. — (4) Све што је урађено до почетка
овога века, разложено је у делу: , 4 књиге (2 до 4 наставио је
Ј. С. Фатер). Берлин 1806 до 17.

Стр. 130. — (5)  Франкфурт на М. 1816.

Стр. 132. — (6) Шлајхер у  Берлин 1861. Књ. -{II.}- стр. 127 до 128.

Стр. 133. — (7) ,
стр. 1 до 5. —  Стутгарт 1860
стр. 117 до 122. — Против ове теорије од чести је
управљено делце: 
Друго издање у Берлину 1864. — Испор и . Липиска
1862.

Стр. 135. — (8)  стр. 1, 35 до 38. —  стр.
9 до 10, 122 до 127. — , 1861, -{II.}- 257.

Стр. 135. — (9)  Лондон 1859
(у више издања). —  Стутгарт,
-{II}--го издање 1863. —  Франкфурт на М. 1863. —
 
на М. 1866.

Стр. 136. — (10)  Вајмар 1863,
стр. 29. —  Вајмар 1865.

Стр. 136. — (11) Ову страну заступа нарочито
Стајнтал, у својим различним делима, а особито у:
 Берлин 1855. —  Берлин 1864.

Стр. 136. — (12) Шлајхерова теорија, коју је
развио у својим различним списима.  Бон 1848, стр. 6 до 12;  стр. 5 до 10, а местимице и даље;
 Она се

ослања од чести на В. Хумболта. Први је ту деобу
наговестио А. В. Шлегел у:  Париз 1818. стр. 14.

На против Стајнтал оснива своју деобу са 
гледишта на унутрашњем облику језика:
 Берлин 1850, 2-го издање 1860.

Стр. 142. (13) Гледај примере код Шлајхера,  стр. 7.

Стр. 143. — (14). 

Стр. 147. — (15).  Париз 1855,
друго издање 1858. —  Париз 1859.

Стутгарт 1864. Друго издање 1867.

, бр. 14 и 15.

Стр. 149. — (16). 
Бајмар 1865.

Стр. 149. — (17). Како је непоуздана деоба на
расе гледај:  Франкфурт на М. 1866. стр. 231 до 264.

 Треће издање, 4 књиге. Лондон 1836
до 44. —  4 књиге. Липиска 1840 до 48.

 -{I}- део. Липиска 1862.

Стр. 151. — (18).  Липиска
1865.

 Липиска 1869.

Стр. 152. — (19). Тако је индоевропски првобитни
језик реконструисао Шлајхер, 
Вајмар, 2-го издање, 1866.

 Гетинген 1868.

Стр. 154. — (20). 

Стр. 154. — (21). Шлајхер у:  За тим  — ,

на истом месту. — Гледај још:  додатак —  
1867.

Стр. 156. — (22).  Берлин, 1843. Друго издање
у: 

 2 књиге, Париз 1859 до 63. — Гледај још
и  у  3-ће
издање, -{I.}-

Стр. 156. — (23).  2 књиге. Липиска 1859. Особито у уводу.
— Осим тога писао је Бенфај о томе по различним
часописима.

Стр. 157. — (24).  Берлин, 1852, шесто издање 1866.

 Париз 1848,
четврто издање 1863.

 Берлин 1851, друго издање 1858.

Стр. 157. — (25).  Беч 1856.

 у различним расправама, у 
философско-историчке класе бечке академије за
науке, 1857 до 59. —  Липиска 1860,
2-го издање 1863.

Брауншвајг 1863.

Липиска 1866.

Ерланген 1867. — , стр. 88 до 144. — Гледај још , 1864, -{XIII}- и -{XIV}-.

Стр. 157. — (26).  Берлин 1837.
— 
Берлин 1855 — 

 Берлин 1861. —
, 1863. — , 1863 (све троје
из академијских расправа)

 Липиска 1850.

 Прештампано у . Берлин 1857.

 
1852.

 Берлин 1863, 2-го издање 1867.

 Извештаји бечке академије, 1865. књ. 48. —

,
књ. 49. — , књ. 50. — , стр. 219 до 238.

Стр. 157. — (27).  Берлин 1845, 2-го издање 1848.
 Берлин 1846.
—  Праг 1852, 8-мо 
1868. —  
1862. — 
2 дела. Липиска 1858 и 62, 2-го издање 1866,
— 
Липиска 1867.

Стр. 158. — (28). Још је пре изашло:  Друго издање, са додатком
о мисионарској буквици, и са народописном картом од
А. Петермана. Лондон, Единбург и Липиска 1855.

 Бон 1850. — 
Стутгарт 1860.

Стр. 159. — (29). Главно дело:  Берлин 1833 до 52. 3-ћи ,
у 3 књиге, 1871. — 

 2 дела. Лемго 1833

до 36. — Друго издање, Лемго и Детмолд 1859,
61, и 67.

, 4 дела, Гетинген,
1819, 26, 31 и 37. — Друго издање, у 2 дела, 
1871. Део први. —  
1835, 2-го издање у 2 књиге 1844. —  2 књиге. Липиска 1848. 3-ће
издање 1868.

Липиска 1854 до 1870, књига -{I, II, III, IV, V.}-

Стр. 159. — (30). , први му је
посао: Реценсија Бопове поређене граматика, , св. 105. — ,
Беч 1850, 2-го издање 1862 до 65.
— ,
део -{I.}- , део -{III.}- , део
-{IV.}-  св 1; прилози синтакси: . — Прилози -{II}- делу граматика, о творби
основа: , Липиска 1845, 2-го издање , на истом месту, 
—  (изв. акад. -{XIV}-), — , 2-го издање 1860. — 
-{I}- и -{II}- књ., 1851 и 58. — Осим тога издао је многе
важне споменике и писао је по различним часописима.

 Бон 1852. —  2 књ. Праг 1856 до 57. —  Бајмар 1861 до 62. 2-го издање 1866.

Стр. 159. — (31). Поред многих других послова:
, 1850 до 70 више од 10 књига.

 Петроград 1855 до 1870,
књ. -{I}- до -{VI.}-

, књига 1
до 4, и додатак ка 3 и 4 књизи. Бон и Липиска, 1847,
52, 58, 61, 62 и 67.

Стр. 166. — (32). Питање о Богомилима код нас
је први покренуо пређашњи председник ученога ,
г. Ј. Гавриловић, 1866, ставивши познатих пет
питања и давши награду за расправљање њихово. —
На то је изашло дело Б. Петрановића: Богомили. 
1867. — Испореди реценсију Рачкога у Radu
akademije južnoslovenske, -{I.}-

Стр. 166, — (33).  
1857. — 
1865. — Испореди још и Т. Буслајева: 
(уметности). Москва 1861. -{I. II.}-

Стр. 172. — (34). За старо наше право, обичајно
и постављено, гледај правничке расправе од ,
Палацкога, Крстића, Мајкова, Јиречека, ,
Леонтовића, Мијатовића и других. — А за
текст Душ. зак. издање П. Ј. Шафарика, Праг 1851,
и Ст. Новаковића, Београд 1870.

Стр. 176. — (35). К. Т. Калајдовић, . Москва 1824, стр. 120 до 23. — П. Ј.
Шафарик, . Праг 1864 до 65. -{II,}- стр. 38 и 103. —

Сада гледај Даничићеву обзнану Граматике Ђурђа
Крижанића, у -{Radu J. A.}- књ. 16.

Стр. 183. — (36). На први део те ставке написао
је многозаслужни старина Ј. Гавриловић, тадашњи
намесник Кнештва и редовни члан ученога друштва,
исправку под именом: „Прилог к биографији Вука Ст.
Караџића“. (Гласник 33, 1872). Наведени подаци у
томе Прилогу верни су; али они несу једини узроци
ни онога, што се збило с Вуком, а о Даничићу се у
томе чланку ништа и не говори. Веома поштовани
писац, на жалост моју, неје ме управо разумео. Оно
место у мојој беседи неје смерало ни на какве 
личности, него беше добру ради прекор нашим
негдашњим друштвеним одношајима у опште. Да је
тако, види се и из самога оног места, а особито у
свези са оне две друге ставке, које за њим долазе. А
сад да додам још нешто, у име ограде од сумњичења.

И ја сам истицао, у различним својим радовима,
заслуге просветољубивих Владалаца српских за 
и уметност, али сами Владаоци не могу учи
нити све; а друго, око тога се баш и врзе питање:
шта је узрок, што је у Србији за 55 година истина
доста учињено за просвету, али опет неје онолико,
колико се могло и како би требало да је — према
задатку наше државе на балканском полуострву —
кад и Владаоци и Народна Представништва беху увек
вољни, да одобре што више на просветну струку?
Први још к томе и сами даваху из својих средстава,
а било је и засебних добротвора, (међу којима пок.
Ј. Гавриловић неје од најмањих)! Па што онда из
државних средстава неје више трошило на просвету,
и што се умне снаге несу и више цениле и бољма

потпомагале? Да неје за то, што бејасмо одвећ ,
или што је било много раскрајака, или што
„управитељи народне просвете“ не беху ти довољно
вешти, то јест немаху добра плана ни мудрих ,
не умејаху да усредократе потребну умну снагу,
или што се често мењаху па им недостајаше времена
за потпуно извршење својих замисли? Или је нешто
друго сметало?

Било како му драго, тек се не може порећи, да
је било на пр. и овога: Негда српски министри 
нови правопис и све књиге штампане ;
„не налажаху се побуђени“ да повисе Вуку 
пенсију; друштву српске словесности (доцније
ученом друштву) даваху годинама помоћ само од 100
дуката (1200 динара) годишње, тако да је најпосле
научно друштво имало управо онолико помоћи ,
колико је један полузванични новинар имао
месечнога дохотка, — што је, мало по мало, одавно
поправљено; значајно је, да иноплеменици и иноверци
више пута боље пролажаху од једноверних и од ,
и т. д. Друштво српске словесности опет,
штедећи своја оскудна средства, неје хтело да откупи
Даничићев Речник из књижевних старина ни по 2 
од штампана табака; а српске учено друштво
неје имало чим да откупи „Коријене“ у нашем језику,
него су изашли у Загребу латиницом (1877). Зна се,
за што је Даничић први пут отишао у Загреб, покрај
све наклоности добротвора му Владаоца; познато је
и како је за време првога рата морао заложити царски
прстен и своју библиотеку продати народној, због 
и породичних прилика. А да беше среће, 
речник српског и хрватског језика излазио би
данас у Београду, о трошку ученога друштва или 
академије!.... и тако даље.

Међу тим има разлике између некад и после! 
је свој задатак схватила као слободу узнутра
и с поља, па је друкчије гледала и на просветну
струку. Просветна средишта и установе умножише се
или ојачаше. Разна просветна предузећа потпомагана
су више, но пре. Држава српска откупљује 
руком право на издавање Вукових дела; хоће 
његове свечано да пренесе у Београд и да му
подигне споменик. Даничић бејаше величанствено 
о државном трошку, а његова дела издаће
српско учено друштво, по његовој последњој вољи;
на гробу ће му се подићи споменик. Доцније су и 
представницима науке и уметности, у опште узевши,
признаване заслуге, (поред нових погрешака, јер сад
их је опет тиштала и трла политичка пристраност);
они су разним начинима постављани у стање, да могу
безбрижно радити на науци и уметности, или су у томе
потпомагани — и тако даље.

Тај прекрет у мислима не беше дошао без 
прилика и без истрајног суделовања за то
позваних чинилаца!

Гласник 29, 1871.

О српском језику