Три хајдука
У по бурне црне ноћи 
Феруз-паша из сна скочи. 
Жижак дркће, к'о да чита 
страву санка с бледа лица. 
Феруз-паша каду пита: 
Камо кључи од тамница?... 
Три године како труну - 
ох, хајдучки пеп'о клети! 
Па још ни сад мира нема, - 
у сан дође да ми прети! 
"Немој, аго, немој ноћу 
силазити у тамнице, 
сутра ћемо послат Муја 
да покопа кости њине!" 
Хахахаха, бабо моја, 
ни живих се нисам боја, 
док су били за ужаса, 
а некмоли мртвих паса. 
Морам ићи да их видим 
како леже на трулишту, 
да их питам што ме зову, 
што ме траже, што ме ишту! - 
Узе жижак, - зрака дркће 
на пашином бледом лицу, - 
зарђана брава шкрипну - 
он се спусти у тамницу. 
  
У тамници, ледној страви, 
где јакрепе мемла дави, 
где се грозе хладне гује 
кад се сете неких мука, - 
онде седе три костура, 
три костура од хајдука. 
Или седе, ил' се само 
Феруз-паши тако ствара, 
пред њима су на камену, 
ка на столу, три пехара. 
Проговара хајдук први: 
Ево, пашо, пехар крви! 
Имао сам верну љубу - 
кад ме покри ова тама, 
остала је јадна сама - 
није сама... мач у руци, 
па повика: Где сте, вуци? 
Тако стиже до твог двора, 
пуче пушка одозгора, 
проби срце јадне жене - 
ево пехар крви њене! 
Красно ј' вино, пуна ј' чаша, - 
наздрави ми, Феруз-паша! 
  
Сама с' рука паши диже, 
сама нога крочи близе. 
Пехар попи, цикну мука, 
цикну паша - а те кости 
смејаше се... "Бог да прости!" 
  
Проговара хајдук други: 
Кад сам доп'о овог гроба, 
питала те мајка моја: 
Пошто ћеш ми продат роба? 
А ти рече: Три товара. 
А сирота мајка стара 
знојила се дању, ноћу, 
нит је јела, нит је пила, 
док крвавим није знојем 
три товара измучила. 
Кад ти синоћ благо даде, 
ти се, пашо, смејат стаде: 
То је, бако, тек за храну; 
твој је синак јунак био, 
ако ј' ум'о камен гристи, 
мора да се угојио! 
Свиснула је мајка моја - 
овај пехар пун је вина 
крвавога њеног зноја! 
Красно ј' вино, пуна ј' чаша - 
наздрави ми, Феруз-паша! 
  
Сама с' рука паши диже, 
сама нога крочи близе, 
пехар попи, цикну мука, 
цикну паша - а те кости 
смејаше се... "Бог да прости!" 
  
Проговара хајдук трећи: 
Кад сам доп'о ових тмина, 
имао сам у горици 
недорасла, слаба сина. 
Хтело дете пушку дићи, 
пушка тешка, слабе руке, - 
поче јадно сузе ронит 
што не може у хајдуке. 
Плакало је, гладно, жедно 
што му бабо овде труне, 
плакало је, па је свисло, - 
ево чаше суза пуне! - 
Красно ј' вино, пуна ј' чаша, - 
наздрави ми, Феруз-паша! 
  
Сама с' рука паши диже, 
сама нога крочи близе, 
пехар попи, цикну мука, 
мртав паде до хајдука, 
мртав паде - а те кости 
смејаше се... "Бог да прости!" 
  
  

 
1866.