Прича о змији
Милутин Бојић 

Прича о змији

Усахнух без бола, а ватрени пијук 

Лубању ми дроби и мозак ми кида, 

У празноме срцу свира страха фијук, 

А рођена душа без суза ми рида.

Тежак опор мирис, пун леша и смоле, 

Дави ме, а ваздух сумпораст и топал 

Недра ми и усне и мишице голе 

Камени ко меко дрво речни опал.

Опијен опажам једну белу змију 

У ковитлац јури, језиком палаца. 

Њене беле очи у мраку ме пију 

А модар јој језик на ме отров баца.

Бескрајна и хладна око мога чела 

Обвила се трипут. Крв у мозгу кључа: 

Нит бескрајних мисли у њему се сплела, 

А свест пуна мрака јауче без луча.

Измучен тим хладним, чудним венцем сена, 

Хиљаду идеја у свом мозгу чујем, 

Но све се растура у мехуре пене, 

А на самог себе ја у бесу пљујем.

Цео свет идеја што навире током, 

Рођеним Мојсијем замрзнут, не тече, 

Проклет да рођењем заврши се роком 

И да првом капи своју немоћ рече.

О, како је страшна та змија што креће 

И ритам и мисли, а крила им реже; 

Данима ме мучи: пружа славе цвеће, 

Но чим пружи руку, цвеће није свеже.

Немоћан да свучем тог кепечког џина, 

Пуштам да ме кроз мрак кô Улиса води, 

А Харон, док лаје празним Адом псина, 

У књигу без страна дан за даном своди.

П