Жеља (Милан Ракић)
Кад и мени дође час да мрети треба, 
Боже, дај да умрем у јесење ноћи, 
Насмејан и ведар, у младачкој моћи, 
Под раскошним сјајем септембарског неба.

Смрт је тако лака. Ал' пратиља њена — 
Сва таштина што се пред смрт снова буди, 
И занатске сузе забрађених жена, 
И бол извештачен равнодушних људи,

И мантије црне, чираци, и чоја,
Све то тако грубо и сурово дира
И гнусобом вређа осећања моја
Пред скромном лепотом вечитога мира.

О, умрети тако: без писке без света, 
Без досадне, глупе комедије смрти, 
Нечујно ко мирис увенулог цвета, 
И живот и дуго очајање стрти,

Као једним махом, у младачкој моћи. 
Под раскошним сјајем септембарске ноћи!

Ти би дошла к мени без сузе у оку, 
Иако те бôли раздиру и гуше, 
Скривајући јаде и тугу дубоку 
У кутима тајним нежне твоје душе.

Ти би дошла к мени и погледом једним 
Последње би збогом рекла старом другу, 
И милоштом красном и пољупцем чедним 
Збрисала би тајну неизбежну тугу.

Доћи! Час је куцно! Ко у срећне дане 
Поћи ћемо сами из досадног града, 
Поћи ћемо сами у питоме стране, 
Далеко од људи, далеко од јада.

О хајд'мо у светлост, у поља, у цвеће, 
У чедну тишину успаване ноћи, 
У милошту тајну што из звезде слеће 
И свечано струји по ведрој самоћи!

Извор 
 Гавриловић Зоран, Антологија српског љубавног песништва, „Рад“ Београд, 1967, стр 143-145

Милан Ракић