Мртви Богови
Милутин Бојић 

Мртви Богови

Мудрости доста! О, пали смо ниско.
 
У вечну ноћ нас наше воде зубље, 

А чини нам се сунце нам је блиско. 

Мремо без свести, тонемо све дубље. 

Раскрстили смо са прошлошћу гњилом,
 
У ноћ зала је погребосмо целу, 

Будућност својим љуљушка нас крилом. 

Сами у своме грцамо опелу,
 

А чини нам се то је песма дана, 

Песма спасења и живота млада. 

Кријемо прошлост с похлепношћу врана, 

Грцамо у сну вечних маскарада, 

А чини нам се да здерасмо маске.
 
Разлупали смо богове и горди 

Слушамо голих речи празне праске. 

И слични дивљој Атилиној хорди, 

Жртвенике смо развејали давно. 

И сад без вере у магле јесење 

Дршћемо бледи и плачемо стравно: 

Срушеног храма дави нас камење.
 

Пустош без искре светлости што плама 

Свуд око нас је, а нама се чини 

Истине зубља да гори у нама
 
И да нас води небеској висини. 

Зар је већ јесен човекових дана 

Посула иње по срцу, затрне 

Последњи спомен прошлих великана? 

А светлост камо да из магле црне 

Води нас Богу? Бога, Бога камо? 

Истина ваша и наука нова
 
Вечито гробље умова је само, 

А над њим сјакте Вавилонска слова. 

О ја бих радо приче праисконске, 

Ја волим бајке: младости су пуне, 

У њима јек је трубе јерихонске, 

Док ваша срећа по гробљима труне. 

Нек' моја срећа сања и на лажи. 

Више је волим но науке ваше: 

И луду младост моје око тражи, 

А најмудрији гробари га плаше. 

У дуге, кишне и јесење ноћи 

Крај разрушених гледам жртвеника. 

Бесциљан живот без вере и моћи 

Блуди по магли и грца без крика. 

М