На гробљу (Јован Јовановић Змај)
Гробар је копô гроб 
— Обикнут њему рâд — 
Три лакта уздуж доста, 
У шир ни пуна два. 
„Што дубље, то је боље“, 
Помишља копач стар 
Тарући с чела зној; 
А онај прамен магле, 
Што му с’ над главом вије, 
Из луле му је дим. 
Кад је већ на дну био, 
Десницом пипа шпаг, 
Погаче комад налази, 
У меден једе кус. 
Било му довољане 
За слаба тела глад, — 
Ал’ већ му ваља ићи, 
Пало му на ум сад 
Да голубове своје 
Није нахранио. 
 
 * 
Не прође дуго, много, 
Ал’ ево гробу гост: 
Четири млада ђака 
Донеше мален лȅс. 
За лȅсом кука мајка: 
„Та дете ј’ — зар у гроб? 
А ја зар још да живим 
Без сина једина?“ 

Што мора бити, мора: 
Спуштају у гроб лȅс, — 
То мајка гледа, види 
Својима очима, 
И косе своје чупа 
Несрећна, очајна. 
Спуштају њено чедо, 
Још га не спустише, 
Ал’ гле: из црна гроба 
Бео голуб излети! 
Полети у вис право, — 
Мајка се прекрсти, 
Не гледа више доле 
Већ горе у небо. 

Дотле су хумку дигли, 
Заболи крстачу, 
И нови станак чеду 
Цвећем покровили. 
Прилазе стари, млади 
Да хумку пољубе 
И мајка ј’ љуби мирно — 
Хвала ти, голубе! 

»Вијенац« 1887.