Елегија на развалинама куле Северове
Војислав Илић 

Путниче с обала цветних бисерне Ипокрене!
     Певај ми песму о тузи,
Песму о болу вечном. Надежде вараху мене,
     Обманули ме друзи,
     Као блуднице - жене.

Садашњост моја је пуста, кô пуста пећина нека,
  И у њој суморно звони мој слаби и празан глас;
Прошлост је протекла моја кô бурна планинска река,
  А с њоме радости моје кô рајски један час,
Кô звук, изгубљен давно. За све што беше лепо,
  За отаџбину, љубав, и младог друга свог,
Спокојство и дане своје ја сам жртвовô слепо,
     И силе духа мог.

И све је пропало редом: завичај, љубав И друзи,
  Па и топлина жеља, и вера, па и над;
И ја сам остао самац. О појте песму о тузи!
  Смртно је моје тело разорен, празан град.
С развала прастарих кула, где нема живота више,
  А где је некада Север подигô тврди стан,
Да с гордих бедема градских варварске гомиле брише,
  Ја сањам бескрајно мрачан ил' ипак драги сан:
Сањам о вечном миру. О древни Северов граде!
  И ти си мумија једна, тело без духа свог,
По теби павит се шири и гнусна змија се краде,
  И гавран суморно гракће с каменог врха твог.
Крај влажних зидина твојих гомиле камења стоје
  И урна бачена лежи... И по камењу твом
Ја ступам уморном ногом, да име урежем своје
     На саркофагу том,
У коме почива живот минулих векова давно,
  И тријумф живота вечног. У мајски ведри дан,
Кад ветар лелуја вреже ил' шуми у вече тавно,
  Он живи лелуја покров и крепи вечни сан.
А доле Дунаво бруји и густи шуморе лузи,
  И смех, и песма грми, и живот трепери млад...
О појте суморну песму, о појте песму О тузи,
  С уздахом ја је примам, с одјеком празан град.

Тури Северин, 28. јануар 1892.

Извори 

 ''Војислав Илић: Лирско песништво, страна 217-218, Вук Караџић, Београд.

Војислав Илић