Орхидеја
Кад сам те видо крај мирисиих леја,
У парку, уз песму сакривених гнезда,
С витицама густим, с велом, и, ко звезда,
На белом шеширу црна орхидеја,

Тајанствени сутон, пун љубави страсне, 
Шаптао је чежњу кроз мирисне гране, 
Док последња румен на западу гасне, 
И мир, мир свечани пада на све стране.

Ја за тобом иђах, и у једном маху, 
Слушајући тице и таласе речне, 
Ја осетих силно, у побожну страху, 
Да је најзад дошо час љубави вечне,

Час љубави праве, жељене, и чедне, 
И све што у души мојој беше часно, 
И добро и нежно, испод коре ледне 
Прену се и живну и закликта гласно.

Али ти не рекох ни „силно те љубим", 
Нити „душо", нити „очи моје сјајне", 
Нити празном речју и покретом грубим 
Збрисах чедне дражи неказане тајне.

Јер, ко снежна лава, у истоме часу 
Сурваше се на ме бол, туга, и страва, 
Тајна страва која у тренутку засу 
Клице нове наде и живота права.

И у чудном страху ја се питах тада 
Какво судба спрема испаштање веће, 
И колико треба невоља и јада 
Да окајем овај час ненадне ореће!

И не видех ништа. Ни далеке горе 
Забрађене танким велом магле плаве, 
Ни ритове многе што спокојно горе 
Крај  обала мирних непомичне Саве.

Ти прође. — Уз песму сакривених гнезда, 
И тајанствен шумор жбунова и леја, 
Предзнак дуге беде, као кобна звезда 
Дизала се злобна, црна орхидеја.

Милан Ракић