Београд некад и сад/4
4. 

ВУЧКО (доноси кафу и метне на астал), ПРЕЂАШЊЕ 

ЉУБА (сипајући кафу, Вучку): Јеси л’ унео ствари? 

ВУЧКО: Јесам. 

ЉУБА: Ево, мајка. 

СТАНИЈА (гледи): Што је ово? 

ЉУБА: Кафа. 

СТАНИЈА: Како кафа? Жута. 

ЉУБА: С млеком. 

СТАНИЈА: Ко пије кафу с млеком? Млеко се пије само. 

ВУЧКО: И ја кажем. Ама господа... 

ЉУБА (баби): Узми само, да видиш како је добро. 

СТАНИЈА (окуси, па се намршти): Не могу ти, кјерко. 

ЉУБА: Зашто? То је добро. Ево са земичком. Умачи само. 

СТАНИЈА: Кафа се не једе, него се пије. 

ЉУБА (смеје се): Пробај само. 

СТАНИЈА: Не могу ти, кјерко. Него дај ми кафу, ако оћеш. 

ЉУБА: А ти донеси, Вучко, црну кафу. 

ВУЧКО; Јес’, и та не ваља. 

ЉУБА: Како да не ваља? 

ВУЧКО: Скуваш, па стоји, стоји, стоји, док се не слегне. — Е. како ћеш да гу пијеш? 

ЉУБА: А ти скувај по турски. 

ВУЧКО: Ете, мајка! Што је добро, то је турски, а што не ваља, то је по немачки. (Узме кафу с астала и одлази.) 

СТАНИЈА: Бађава. Чудан адет настаде. (Сат стане ударати. на које се Станија упалаш.) Што беше то? 

ЉУБА: Сат, мајка. 

СТАНИЈА: Па сат у соби. (Сат почне свирати. Станија мало послуша, пак се прекрсти.) Какав је то сат? 

ЉУБА: То је музика? 

СТАНИЈА: Што је то музика? 

ЉУБА: Зар не знаш? Свирка. 

СТАНИЈА: Па свирка су зурле. 

ЉУБА: Хи, хи, хи! Ко ће зурле да слуша? Чекај мало. (Отиде фортепиану и почне свирати.) 

СТАНИЈА (уплашено): Ју мене, кјерко, ју мене, кјерко! 

ЉУБА: Шта је, мајка? 

СТАНИЈА: Ти да будеш Циганка? 

ЉУБА: Зашто Циганка? 

СТАНИЈА: Куку мене и до бога мога! Нешина кћи Циганка. 

ЉУБА: Ама што ти је мајка? 

СТАНИЈА: Ко свира, до Цигани? 

ЉУБА: Та то је сад мода: која девојка не свира, Није нобл. 

СТАНИЈА: Шта ти ту говориш, кјерко? 

ЉУБА: Тако је. Иди у прве куће, свуда ћеш наћи или фортепиано, или гитар. 

СТАНИЈА: Ама како то говориш? 

ЉУБА: Па тако. 

СТАНИЈА: Ја те ништа не разумем. 

ЉУБА: Шта ћу ти, кад ниси живила овде. 

СТАНИЈА: Како се зову те твоје зурле? 

ЉУБА: Кажем ти, фортепиано. 

СТАНИЈА (врти главом): Хм, хм! Па де свирај мало. (Љуба почне алегро из једне опере.) 

СТАНИЈА: Па то ти свираш? 

ЉУБА: А да шта ћеш? 

СТАНИЈА: То ништа не ваља. Кам ти Ајдук Вељко, кам ти друге песме? 

ЉУБА: Е, то је сасвим просто. 

СТАНИЈА: Него то твоје цилулу, цилулу. Зло, кјерко, крај света. Кад си ти видла за мог времена те накараде у соби? 

(Гледа свуда.) Гле, гле! Шта ће то голишаво девојче на дувару? 

ЉУБА: То је Венус. 

СТАНИЈА: Шта је то Венус? 

ЉУБА: Богиња љубови. 

СТАНИЈА: Богиња! А шта је богиња? 

ЉУБА: Бог је мушко, а богиња је женско. 

СТАНИЈА: Што? Што? Бог и жена? То ни Турци не држе. Еј Нешо, Нешо, куку мајци, што сам дочекала! Људи имају у кући свеце и матер божију, а какав је ово покор ком се они моле. 

ЉУБА: Зар ти мислиш, мајка, да ми то држимо за икону? 

СТАНИЈА: Да што си је обесила? 

ЉУБА: Ето тако, да је лепо у соби. 

СТАНИЈА: И то лепо? 

ЉУБА: Зар не видиш како је лепа? 

СТАНИЈА: Видиш, кјерко, то је срамотно. Која девојка показује голе прси? А она је готово сва гола. Срамота добога, него скини, па баци у ватру. 

ЉУБА: За то смо дали три талира, мајка. 

СТАНИЈА: А колико си дала у цркви? 

ЉУБА: Па ти знаш да девојке не дају ништа. 

СТАНИЈА: У цркви не дају, а за срамотне иконе могу да дају, јел?

Београд некад и сад