Петао, пас и лисица
Петао и пас велики путовали су скупа. Омркну на пољу и нађу велики храст, шупаљ. Петао се попне на гране, а пас легне у шупљину за преноћити ту. У ноћи, петао по својим обичају запоје. Лисица чује и прштрчи ту; но видећи га на висини, каже му да је она oд старине имала велико пријатељство с његовим родом, и да би paдa и с њим загрлити се и поцеловати. „Ја сам томе врло paд, дражајшаја лисице”, — одговори петао — „но уђидер у шупљину и пробуди вратара мога.” Уђе ова. „Хе, ко ту спава” викне. Скочи пас на њу, шчепа је за гркљан, и учини конац пријатељству. 

Наравоученије

Кад год ко с лукавим и злим има што распачавати, нека гледа да га замрси јошт с ким који га је кадар научити памети. А док се ко види слабији од свога противоборца, нек се с њиме не хвата за перчин.

Извори 
 Антологија српске књижевности 

Басне
Доситеј Обрадовић