Њој (Омер-бег Сулејманпашић)
Пјева славуј, тихо пјева, 
злату своме пјесму шаље, 
али пјесма лакокрила 
ту не стаје, лети даље.

И ко знаде чул’ га она 
у сумрачне часе ове, 
јер док пјесмом прижељкује, 
њега пјесма на бој зове.

Питала си једном 
кад си пјесму чула: 
Што ли ми је пјесма 
слађа од булбула?

Твоје очи дивне, 
твој поглед ватрени 
и Србинство наше - 
јер је даше мени!

Кад затруби бојна труба 
за слободу да се гине 
отићи ћу, злато моје, 
за спас наше Отаџбине.

Ал’ ћу и тад мислит на те 
посред крви и мејдана: 
погинем ли уздах један 
с бојних ће ти стићи страна.

Силна је љубав наша, 
ко сунце жарко што је, 
оно нам чедо даде, 
те споји и нас двоје.

У куту среће наше 
ви сте ми пјесму дали: 
Ти, чедо, Српство мило; 
једини идеали!

Омер-бег Сулејманпашић