Младост Доситија Обрадовића/17
СЕДМА ПОЈАВА
ДОСИТИЈЕ сам
(Улази сасвим ислабљен и блед те једва иде. Књигу држи у руци. Пошто се уверио да нема никога, седне, отвори књигу и чита.)

ДОСИТИЈЕ:
.... „На то цар Константин, дошавши пустинику у походе, овако му рече: Правда, да сам се и ја трудио, колико сам могао, за раширити евангелску истину и науку и за привести многи народ к богопознанству; но, да сам знао у каквој сте слави ви монаси код бога, ја ни за што друго не бих се старао, оставио би свет и царство, отишао бих у пустињу и био бих монах“.... Тако је, дакле, рекао честити цар, или управо његов дух који је с неба сишао скромном пустинику, завидећи слави његовој код бога! Тако је рекао онај, који је силан био и са пола света заповедао, а ви, кукавци, усуђујете се хулити и исмевати његове свете речи и називати их измишљотинама беспослених и лукавих пустиника, којима да је до тога, да таквим баснама правдају свој опстанак?!... Како ли је заблудео овај свет!... Срећни Димитрије, и по сто пута срећни, што ти је бог очи отворио те си пошао правом стазом!... Каква срећа за мене што сам још за рана проучио ове свете књиге, те ме светске страсти не могоше обузети, већ ево трајем блажене дане у овом божанственом миру и самоћи!... Шта ли би било од мене несрећника, да се нисам упознао са житијама светих отаца?!... Не смем ни да помислим; гроза ме хвата!... Још се и сада са страхом сећам оних речи мога бабе, кад ми говораше: „Баба ће теби прекрасну девојку испросити, па кад те у мојој кући видим ожењена, онда нећу више жалити што ми бог није ни једно мушко дете у животу оставио; онда ћу бити срећан!...“ Мене оженити?!... Мене?! — Сачувај боже!... Боље по сто пута да ме каква свирепа лавица или медведица ноктима својима на парчад растргне, него да ме и најлепша српска кћи у своје наручје загрли!... (Замисли се.) Само се једнога плашим, и то да ме не остави моја скромност, јер, надвишен као што сам над другим страсним људима, лако се може десити да паднем у високоумност и гордост!... Од тога нека ме бог сачува.... (Клекне и метанише челом о земљу.) Ти, Створитељу, видиш да сам кротак и смирен а мисли моје да су далеко од сваке гордости!... (Устајући.) Ала ми колена клецају.... неки бол осећам у утроби; несвестица ми наилази, а тек је само трећи дан да нисам ништа окусио!... Никако да и ја до седам дана дотерам!... Грешно тело, како си слабо, али ме у мојој светој намери нећеш победити!... (Узме опет књигу.) Ево лека, сада ћемо видети ко је јачи.... (Хоће да чита.) Не могу ни да читам више.... црно ми је пред очима.... болови у утроби све то јачи бивају.... све ми игра пред очима.... (Наслони се на руку.)

Референце 

Младост Доситија Обрадовића