Сонет - XIV
Милутин Бојић 

Сонет - XIV

Тражио сам једно ново небо, да бих 

Загњурио душу са сновима свима, 

Душу пуну празних осека и плима, 

Душу, чији кути беху лажи сити. 

Ти сплет својих жеља невиних и слабих, 

Уздахе свих ноћи, свих лета и зима, 

Песме свих сотона и свих серафима 

Хтела си у један кип свих снова слити. 

Обоје за истом жудили смо сликом, 

Вођени нејасним лутали смо дуго, 

Кô да назирасмо мраком једно друго, 

И рекосмо реч, што не рекосмо ником 

На сусрету првом, мада нисмо хтели 

Ми смо се волели, пре но смо се срели. 

Милутин Бојић
С