Једна жеља
Ја бих, у ноћима страшног искушења, 
Кад дамари бију ко чекићи прави, 
Кад се она што се никада не мења, 
Вечна стара рана, опет закрвави;

Ја бих да ми време дâ све моје дане, 
Што би редом дошли с далеких крајева, 
Да их, све одједном, као јато шева, 
Пустим у слободу на четири стране!

Да их бацим свуда, и на вјеки века! 
По пределу   мрачном,   сјајном,   топлом,
                                                   ледном,
И с очима пуним планина и река 
Да проживим живот у тренутку једном!

Јер моја је душа силом дувна седа 
Што међ' четир' зида век проводи зао, 
Некорисна, суха, бесплодна, и бледа, 
Нит' је кога знала, нит' њу когод знао.

И у дуге ноћи, сред тишине глухе, 
Над пољима мртвим пуним светог мира, 
Кроз пределе пусте и кроз гране сухе, 
Само звоне звона с тужног манастира.

Ја бих да исцрпем дане мога века 
Напречац, у крају топлом, или ледном, 
И с очима пуним планина и река 
Да проживим живот у тренутку једном!

Милан Ракић