Судбина једног разума/16a
ПОЗОРИЈЕ 9. 

(ДОКТОР, ПРЕЂАШЊИ) 

ДОКТОР: Зар ви не чујете кад ја вичем, јелте, или вас ови трују? Овамо се вуците! 
МАНОЈЛО (тајно Исајлу): Иди, Исајло! 
ДОКТОР: Јесте ли оглувили? 
МАНОЈЛО (гледи на Шаљивца, овај му намигује): Куку, ала је страшан! 
ДОКТОР: Освиме, Перзерине, шта сам ја данас? (Манојло опет гледи Шаљивца и Путника). 
ДОКТОР: Та ову ђубру треба умирити! (Пође к њима.) 
МАНОЈЛО: Исајло, држи! (Увате га обојица на један мах.) 
ДОКТОР: Шта? (Отима се) 
МАНОЈЛО: Не пуштај, не шали се! 
ДОКТОР: Руку на свог господина? 
МАНОЈЛО: Држи само! 
ДОКТОР: Тиранство, тиранство! 
МАНОЈЛО (Путнику): Забога, господине, свршујте! (Чува главу.) 
ДОКТОР: Шта сте наумили са мном? 
ИСАЈЛО: Господине, не бојте се ништа, оће да вам секу мало испод језика. 
ДОКТОР: Мени испод језика! О, платићу ја вама за то! 
МАНОЈЛО (убиње се): Не пуштај, Исајло, не шали се! 
ИСАЈЛО: То ће најбоље јошт бити, ако нас буду преварили. 
ПУТНИК (извади један прутић): Производе Сенегамбије, доведи заблуђеног у чувство! (Приступи и удари Доктора припут бо челу). Сад је готово. 
ШАЉИВАЦ: Бог и душа, тај штап вреди млого! 
ПУТНИК (Исајлу и Манојлу): Сад га пустите. 
МАНОЈЛО: Богами, ја не смем. 
ПУТНИК: Пустите, кад вам кажем! (Приђе и растави и, који се страшљиво један у један, а други у други угал собе уклоне). 
ДОКТОР (дуго ћути, па после као из сна): Шта се са мном учинило? 
ИСАЈЛО: Опростите, г<осподин>. доктор, али знате како сте нам казали, да вам разум код куће чувамо? 
ДОКТОР: Какав разум код куће? 
МАНОЈЛО: Ваш, што је седио код куће. 
ДОКТОР: Ти си луд. Како ће разум код куће седити? 
МАНОЈЛО: И ја се чудим. Али ви сте тако казали. 
ДОКТОР: То није истина. 
МАНОЈЛО: Ето, зна и Перзерин. 
ДОКТОР: Какав Перзерин? 
МАНОЈЛО: Па ви сте му дали име српско Перзерин, и мени сте казали, да се зовем Освим. 
ДОКТОР: Перзерин и Освим, смешне речи! 
ПУТНИК: Уместо Призрен и Осим. 
ДОКТОР: Па ко тако говори? 
ШАЉИВАЦ: Зар сте заборавили како су велике клипе начињете до 24 предјела неба. 
ДОКТОР: Уу! Какав је то језик? 
ШАЉИВАЦ: Јелте, граничи на будалаштину, ал’ тако је, кад је човек плодан на високоумију, пак сенку и ђубру издаје за перле разума. 
ДОКТОР: Откуда сте ви, те тако говорите? 
ШАЉИВАЦ: Ја сам живио међу Власе и Словаце. 
ДОКТОР: Зар се тамо тако говори? 
ШАЉИВАЦ: Не, него будући је ваша књига благословена на оваким, којекаким, погрешкама, то је она тако участвовала на мене, да сам као ваш чауш морао себи присвојити. 
ДОКТОР: Ја то ништа не разумем. (Путнику) Молим вас, можете ли ми ви ово растолковати? 
ПУТНИК (да му његову књигу): Ево, нек вас ова обавести. 
ДОКТОР: (преврће): Шта? Шта? Ко је мого овако што лудо написати? 
ПУТНИК: Погледајте наслов. 
ДОКТОР: Је л’ могуће? Моје име носи ова нагрда! 
ШАЉИВАЦ: Због које сте се толико жестили, и мене чаушом називали. 
ДОКТОР: Ужасно, ужасно! 
МАНОЈЛО: Па знате ли, господине, како је човек човеком само через разумну душу и како је душевна рана у неизмериме дубине крај спустила. 
ДОКТОР: Ајде, не будали! 
МАНОЈЛО: Ви сте ме тако учили. 
ДОКТОР: Како бих мого ја тако што говорити? 
ПУТНИК: Јесте, то су ваше сопствене речи. Штавише, једном сте казали, да је разум човечески и код куће седећи јако помогао се, и да је разум изнашо пронађење печатање и знаке којим ће он, тј. разум, плодове разума означити. 
ДОКТОР: Та од овога не може будаластије што бити! 
МАНОЈЛО: Па, шта сам ја бадава оставио терзилук?! 
ДОКТОР: Коме имам благодарити за повратак разума? 
ШАЉИВАЦ: Управо вашем лепом дрвету из Сенегамбије, али да овај г. путник није са собом донео и вас трипут по глави ударио, остао би вам разум и саде код куће седећи, или у магарцу, који га је појео. 
ДОКТОР: Дакле ви сте ме вашом добротом довели у чувство. О, како вам за то могу благодарити! 
ПУТНИК: За мене је доста, ако будете увидили шта је погрешно и ако се будете исправљали и увек учили не поносећи се високоумно и лудо да све знате, и да су они неваљали који вас исправљају. 
ДОКТОР: То су речи златне, које ћу сваки дан повторавати. Како вам је име, господине, да га непрестано у памети носим. 
ПУТНИК: Мени је име критик. 
ДОКТОР: Критик, на кога сам ја толико викао. 
ПУТНИК: То обично бива код људи (смешећи се) којима разум код куће седи. 
ДОКТОР: Ах, овакова велика погрешка била би за сваког неопростима, а Доктору философије...? 
ПУТНИК: доктор ће се исправити. 
ДОКТОР: Не, ја морам ову сујету одбацити. Шта приноси потписивати се др и др, а овамо погрешке правити, које се и ђацима не могу кроз прсте гледати. 
ШАЉИВАЦ (врши главом): Ко би се надао овоме, какав сте малопре били? 
ДОКТОР: Ја знам, да сам вас увредио; али шта можете друго од празне главе очекивати? Срамота ми је од млађи. 
ПУТНИК: Признати погрешку није никада срамота. 
МАНОЈЛО: Господине, а шта ће бити од нас двојице? 
ДОКТОР: Како, Манојло? 
МАНОЈЛО: Ја сам стао у службу код вас да ме уместо плате учите. Али како ми се види, ја сам лепо уређен, јер сам вас служио као што треба, а ви сте мене учили све наопако. 
ДОКТОР: Мој драги, и ја сам треба јошт да учим. 
МАНОЈЛО: А што сам Вас служио? 
ДОКТОР: За то ћу ти платити, пак ти иди, те гледај, да ти време не пролази. 
МАНОЈЛО (Исајлу): Еј куку, лепо смо се намерили! 
ИСАЈЛО: Ја нисам никад ишо, да будем учен. 
МАНОЈЛО: Знате ли, шта је, г. доктор? Ја мислим да се ми обојица држимо терзилука. 
ДОКТОР: Боље је бити и добар терзија, него жалосни доктор философије. 

Судбина једног разума