Dante
János Arany: Dante (preklad: Pavol Országh Hviezdoslav)

Stál som nad vôd jeho hlbinami; hladký
bol ich povrch, ale súmrakom sa šeril,
sotva ružolístkom hnul, jak zeme matky
hruď v čas triašky, leda i len vlnky sčeril.
Zrkadlom, sťa oceľ, verne odrážaly
svet — i mňa: človeka; no k dnu dozrieť stálych
krútňav ich, sa márne oči namáhaly:
tie len on znal — hádam ni on — nepoznal ich.

Podivný duch, roveň nesmiernemu nebu,
v ňom čo podo mnou sa uzerá tak sdielne;
jemu roveň len na rozsah, na velebu,
i že každé je tak nepochopiteľné.
Človek ... básnik (och, to meno potlkavé!)
upustí svoj lichý venček, strnúc v duši,
i jak do kostola bol by vkročil práve,
vzývajúc si kľakne, lebo Boha tuší. —

Nad tých hlbín bezdnom olovničná váha
umu perím utkvie, zvirgá vo závrati:
ale duša cíti, ako vír ju tiaha,
a myšlienka v divnej predtuche sa ztratí.
Neznámych sfér cíti nátlak, ustráchaná
radosť unáša ju svitu peruťami,
počuje sa hádzať-zmietať leviatana,
špľachtať... Duch Boží sa rozpäl nad vodami.

Môž’-li duch ten božstva časť byť? Veď to jedno
je, ni nepodlieha deľbe na atómy;
abo či môž’ oko smrteľníka biedno
spatriť ducha svet pri plnom povedomí?
Tisícročie zájde, nové svitne v jase,
jeden kým sen nebies zblúdi v ľudské množstvo,
neverný by; človek priučil sa zase
vzývať v stĺpe chmáry utajené Božstvo.

Zdroj 
 http://www.visegradliterature.net/works/hu/Arany_J%C3%A1nos-1817/Dante/sk/60974-Dante?tr_id=868

Pavol Országh Hviezdoslav
János Arany