Nádej
Čuduje sa svet — ba škrečí,
že i Slovák, syn svobody
budúcnosť si krajšiu plodí
v činoch, v piesňach, vo snách, v reči.

Čuduje sa, že zornička
krajších chvilôk, blažších hodín
na obzore tisíc rodín
ligoce sa mu maličká.

Sťa na oslep svet sa ženie
k níete zlatej slávy, žitia;
svojeť svoji plodom štitia
verejnosti na arene.

Keď sto zápasnikov padne
na verejnej dráhe žitia,
sto ožije — ti sa chytia
do práce —: zápas nechladne.

Keď na tento Parka pradie
niť osnovy činov zdaru —
ai vtedy nádej jarú
v budúcnosť si každý kladie.

Bo v zápätí nádej kráča
za mešťanom novým sveta,
pozlacuje chlapca leta —
štedre dáva kraj koláča.

Mládenca na vidom očí
kúzelný jej lesk nabadá;
a keď starec v hrob upadá —
ona z hrobu von vyskočí.

Bo keď žitia ten osnovu
završí vo tmavom hrobe,
v ostatnej si ešte mdlobe
na hrob vztýla — nadej novú.

Chceš najsť nádej s jej istotou?
Nehladaj ju — nie v trúfaní,
nie v étheru bludov, v zbrani,
nie v zápase lestí s hrotou —:

Opýtaj sa srdca! — sväte
ozve sa ti smelo na hlas:
„čo lepšieho čaká na nás?
Na čo sme na božom svete?“

O čom srdce vnútri vraví,
v tom nezklame ver’ sa duch náš;
nad nadejou hoc i dúmaš —
uskutoční čas ju pravý.

Bratia! ta pod vonnú Lipku!
Sbierajme jej kvietä — lieky!
Hoc tisíc úst nám prieky
šteká, pluje slinu lipkú;

hoc celý svet na nás dudre —:
oj! nádej na lepšie časy
kedys’ v skutku sa ohlásí:
zvon slobody i nám udre.