Na dedine
Som kráľom včuľ vždy slnca na sklone.
Lúč, nímž ma skrápa, sťaby ruže brat;
tie jeho ružné lúče pokonné
na purpur farbia povšedný môj šat.

S rozkošou schodím v ten čas okolie,
vykročiac z domku; šírym pod nebom
sa vracia statok v prachu kúdole
na nocľah, cengajúc i klepúc vtom.

Do rozkochania načúvam tej hre,
i rozkochaný hladím koľ seba;
nesmierna roveň, kam len oko zre.
ma otáča, lem máčuc do neba.

Na roviny tej mori bez končín
strom tu-tam čnie, sťa sihoť z tichých vôd.
a v modlitbe kam túži moslemín,
ta dlhú hádže tôňu: na východ.

Jak v bitke vojak z rán, i slnce tak
tiež vykrváca, sklesne naposled;
i jak smrť chrabrú sláva: luny vďak
a jas hviezd slnce nasledujú hneď.

Koľ mňa je noc, noc svetlá; v hviezdnatej
tej noci sníva tíš však, že sa zdá.
jak čul bych, čo hrá v lune vysmiatej
Dávida kráľa harfa zlatistá.

Z blízkeho plesa húsok divokých
zriem kŕdeľ tiahnuť v diaľky priehlbeň;
z pŕs tak mi vzlieta, ulieta — ni dych —
ctižiadze, chýru mnohý divý sen.

Zabúdam na Pešť, jej hluk, všeliké
na predsavzatia pyšné v budúcnu;
lepšie by... hútam si, tu žiť mi, kde
i na mňa skoro iní zabudnú.

Čo zvelebenom je ma po mene?
S tým pokoj mi! — Mňa tých je do potrieb:
bych vinohrad mal, záhon, červené
čo vínko rodia, hej. a biely chlieb.

A z vinice keď, s role odvolá
ma domov večer: večeru vše, síc’
z tých plodín len, nech rúčky nastolia
mi biele nevesty, sťa zore, líc.

A smrti pozdnej prst jak manželu
i žene zatlačil zrak: starčekom
nech obom v jednom hrobe ustelú
s nepretvárivým vnuci nárekom.

Pavol Országh Hviezdoslav
Sándor Petőfi