Synovi
Chvalabohu, zas je večer. Veď

ubudlo i s dneškom zemských bied.

Dnu samotná, sirá svieca plá:

zvonku nazerá tma nevrlá.

Takto dlho, synček, čos’ mi bdelý?

Mäkko vystlaté, hla, lôžko máš:

složiac rúčky, môj anjelik biely,

pomodli sa pekne otčenáš.

 

Vidíš, ja chudobný básnik som:

neveľa ti nechám dedictvom;

najviac meno bez škvŕn, ostudy:

lichú zásluhu to u ľudí.

V srdca záhradke ti, jar kým velí,

náboženstvu preto žičím vlaž;

složiac rúčky, môj anjelik biely,

pomodli sa pekne otčenáš.

 

Bo chudobe zlatom viery vklad,

trpieť naučí a nezúfať:

a tá až po hrobnú záštitu

trpieť vždy a úfať musí tu!

O, by i mňa, jak raz, viery celý,

k úteche mi, v moci držal kráž!...

Složiac rúčky, môj anjelik biely,

pomodli sa pekne otčenáš.

 

Až ťa od hry s druhmi — možno včas

práca odvolá, i slúžiť raz

budeš cudzáku, čo upríma

snáď ťa aj... no láskou otčima!...

milosť viery steč ti v balzam, v cely

úkryte kým slzy vylievaš.

Složiac rúčky, môj anjelik biely,

pomodli sa pekne otčenáš.

 

Keď tak uzrieš neresť, pocítiš,

v pleciach poctivca to stály kríž;

ako ducha tupia, šliapu ctnosť,

hriech kým povýšený na hodnosť,

a o raj sa s hlupcom osud delí:

náboženstvom preváž krivdy tiaž.

Složiac rúčky, môj anjelik biely

pomodli sa pekne otčenáš.

 

A jak vzrastúc, zkúsiš, otčižeň

že nie vlasťou ti a priestor ten

medzi kolískou a rakvou stým

vekom aj že slúžil pomedzím:

poteš sa tým slovom božím: „Zmdlelí

sme pútnici len tu — po čierťaž...

Složiac rúčky, môj anjelik biely,

pomodli sa pekne otčenáš.

 

V lepšiu vlasť, och, netrať nádeje,

ctnosť kde v triumfe sa zaskveje:

ináč súdba by a zemský blud

k bohorúhaniu ti pohly hruď. —

S radosťou brús v nebi sníčkov, beli,

bozk ten buď ti útrovou i v stráž:

složiv rúčky, môj anjelik biely,

pekne odriekol si otčenáš!

Pavol Országh Hviezdoslav
János Arany