Oj, roky, budúce vy roky
My hair is gray, but not with year
Byron.

Oj, roky, budúce vy roky,
čo nádej upiera mi vás:
čo tak vám náhlo preddavkovať
vlas sivý vo môj tmavý vlas?
Nač’ mieša sa v húsť kyprej listvv
tak skoro tento bledý list,
upomnúť bodrý strom, že vyschne
raz —- zmaru bude za korisť!

Nie týmto ste vy povinné mne:
váš mrcha predok, minulosť.
moc radostí mi zostal dlžen,
kým žiaľov prial mi viac než dosť:
tej požiadavky, dobrou čákou.
zaplaťte úroky mi včuľ;
veď beztak kto zná: dožijem-li
to. istiznu bych vyzdvihnul?

A či to práve značí sneh ten,
čo v kadere sa trúsi mi,
že, krátkemu hoc, koniec, koniec
je letu, vchádzam do zimy? —
A by ma nebolo jej Túto,
keď smrť preds’ prikváči ma tak
včas, preto treba mi, jak klasu
sivému, dozrieť pod kosák?

Tak je. Nie počet — aspoň nie vždy —
liet privádzava starobu:
i málo rokov bretnä tiež tak
prikrčiť v stave ku hrobu.
A mne z tiarch na zemi i strastí,
ej, dosť sa ušlo všakových:
im rovnomerné totu blaho
aj nadarmo ver’ úfal bych.

Ach, starý som: môj zkúsenosti
sklad naplnil sa do sýta:
tam leží, v troskách, môjho žitia
vodcovská hviezda rozbitá;
tam tkanice chlp: viera; kusá
tiež kotva: nádej; v imaní,
hla, takej sbierky jakby mladoň
za kmeťa nebol uznaný!

Sa obzriem: a pár milých druhov
niet viac, púšť vôkol, cudzina;
úzkostné vešia po mne oči
tonúca v slzách rodina.
Dosť žil som, dosť, by zbudla po mne
pamiatka tu doľ: v pamäť, och,
horúcu biedu zanechám a
tých nešťastníkov dvoch či troch!

Však zmĺkni, ponos; nezúr, srdce!
Ctnost: to bol tvoj hriech doposiaľ.
Ak tej mzdou ztrata, či mám kvíliť,
že zplna som ju obdržal?
V útechu, trpia, ach, tak mnohí,
i lepší než ja trpia tu:
zač’ nie ja... smeť: juž súdby kolo
zaberie, shodí v obratu!?

Pavol Országh Hviezdoslav
János Arany