Fortalen til Grammatiken
Det er vistnok mange, som nu ville spørge, om
Folket her i Norge ogsaa virkelig har et Sprog for
sig selv. Det har ofte staaet i Bøgerne, at Nordmændene
have samme Maal som de Danske; og det
har ogsaa seet ud til, at det virkelig var saa. Vore
Bøger og Skrifter vise samme Sprogform som de
danske; et Stykke af en dansk Avis kan uden Forandring
blive aftrykt i norske Aviser, og Stykker af
de norske Blade kunne ligeledes indføres i de danske
uden nogen Oversættelse. Vore Personsnavne og Familienavne
have for det meste samme Form som de
danske; ja endog Stedsnavnene, som ellers pleie at have visse særegne Former for hvert Land, findes
her meget ofte skrevne i en dansk Form. Naar en
Udlænding kommer til en af vore Byer, vil han høre
omtrent samme Ord og Former som i Danmark; og
om han endog kommer et Stykke ind i Landet, vil
han maaskee der høre det samme, da ogsaa Landsfolk
gjerne ville tale forstaaeligt for den fremmede
og søge at vise, at de ikke have nogen afstikkende
Særegenhed.

Af alt dette maatte man da slutte, at hvis dette
Land har havt et selvstændigt Sprog, da maa dette
enten være dødt og glemt, eller ogsaa maa det have
været længe skjult og tilbageholdt, saa at det ikke
fik Leilighed til at vise sig for fremmede Folk. Nu
vide vi dog alligevel, at dette Land har havt et
Sprog, som baade har nydt en omhyggelig skriftlig
Dyrkning og tillige har et betydeligt Værd i sig selv,
saa at man endog har været tilbøielig til at ansee
det som det ypperligste af de tre gamle Sprogformer
i Norden. Og ved nærmere Eftersyn vil man vel
ogsaa finde, at den norske Almue kjender eller bruger
et Tungemaal, som har omtrent den samme Lighed
med Gammel Norsk som det nuværende svenske
Talesprog med Gammel Svensk og det nuværende
Danske med Gammel Dansk. Den Paastand, at det
norske Sprog skulde allerede være gaaet af Brug for
tre hundrede Aar siden, kan altsaa ikke være saa
ganske rigtig. Det Tungemaal, som Landets Almue
bruger, kan ikke være noget, som engang har været
dødt og siden igjen opvaagnet; det maa naturligviis
have staaet oppe den hele Tid, uagtet det i Mangel
af en egen skriftlig Mønsterform vistnok maa have
været udsat for Svækkelse og Forvanskning i enkelte
Punkter. Det norske Maal har saaledes i lange Tider
kun været brugt i Tale, men ikke i Skrift; og det
norske Folk har altsaa staaet i en besynderlig Stilling
ved Siden af det svenske og det danske Folk, som hvert paa sin Side har kunnet glæde sig ved
at see Landets nedarvede Tungemaal saaledes dyrket
og hædret, at det altid blev anseet som ligesaa værdigt
for Kirken og Skolen som for den hverdagslige
Samtale.

Rigtignok er der ogsaa andre Folkeslag, som ikke
have havt saa god Lykke som det svenske og det
danske Folk. I mange Lande have Folkevandringer
og Erobringer oprevet alle de gamle Grundlag, saa
at man tildeels endog har kommet til at dyrke et
Sprog, som tilhørte et aldeles fremmedt og ubeslægtet
Folk. I andre Lande har en enkelt Folkestamme
tilvendt sig en saadan Overvægt, at det blev vanskeligt
for en anden Stamme at hævde sit eget Maal,
om endog dette havde bedre Ret. Og det har nok
ogsaa hændt, at man har overtalt en Folkestamme
til at opgive Dyrkningen af dens eget Sprog, for at
den kunde nyde den Ære at regnes med til et større
Folkeslag; ialfald synes dette at være Tilfældet med
Nordtydskerne, som besynderligt nok have villet foretrække
den høitydske Sprogform for deres eget gamle
Maal, medens derimod deres nærmeste Frænder, Hollænderne,
have anseet det som en større Ære at
dyrke sit eget Fædrenesprog. Der er saaledes paa
flere Steder indtraadt en Forrykkelse i Sprogenes
naturlige Omraade, saa at nogle af dem have kommet
til at strække sig ud over en Landvidde, hvor
de ikke hørte hjemme, medens derimod andre have
staaet ubemærkede og ringeagtede, hvad enten de
nu have været tilbagetrængte ved Tyrannie, eller de
kun ere forsømte formedelst Vankundighed og Ligegyldighed
fra Folkets egen Side. 

Det er en uheldig Omstændighed, at en Sag, som
har saa overordentlig stor Betydning for et Folkeslag,
skal netop være en Sag, som Folket selv kan gjøre
saa lidet ved. Almuen kan vistnok bevare det nedarvede
Tungemaal i de enkelte Landskaber; men den kan ikke altid raade for, at det rette Landssprog
bliver bevaret og brugt i Kirken og Skolen og Thinghuset.
Almuen er adspredt i smaa Afdelinger, som
ikke vide stort om, hvad der gjælder udenfor Hjemstedet,
og som altsaa ikke lettelig kunne faae nogen
fuldkommen Oversigt af, hvad det hele Samfund behøver
og har Ret til at kræve. I saadanne Sager er
Folket saaledes nødt til at stole paa sine Talsmænd
og Ledere, hvad enten de ere paalidelige eller ikke.
Det er Landets Høvdinger, Embedsmænd, Lærere og
Forfattere, som have Leilighed til at raade for denne
Sag, og saaledes vil det da beroe paa, hvorvidt de
have Kundskab nok til at hjælpe Sagen frem, og
hvorvidt de ere villige til at forene sig med Landets
Almue og betragte dennes Fordeel som sin egen.
De have Leilighed til at ophjælpe Landets Tungemaal,
men de have ogsaa Leilighed til at forfuske
det eller endog at skyde det til Side og sætte et
andet Maal i Stedet. Omstændighederne kunne maaskee
føie sig saaledes, at det synes dem bekvemmest
at slutte sig til Høvdingestanden i et andet Land og
bruge samme Maal som denne. Og hvis dette kommer
i Brug og vedvarer nogen Tid, saa at det faar
en Hævd eller Vane for sig, da kan det med Tiden
ogsaa blive en almindelig Tro, at den paatvungne
Skik er netop den rette, og at der ikke kan være
noget videre ved den Ting at gjøre.

Naar vi nu ogsaa lægge Mærke til, hvor gjerne
Folk ville regnes med til et stort og anseet Samfund,
og hvor lidet de synes om at henhøre til de smaa
og ubemærkede Folkeslag, da kunne vi just ikke
undre os meget over, at flere gode og gamle Landssprog
ere blevne forsmaaede, fordi de havde det
Uheld at være lidet bekjendte i den store Verden.
De smaa Folkestammers Tungemaal havde for liden
Tillokkelse for Folk, som endelig vilde være noget
stort; og derfor ønskede man helst, at de skulde være inddragne under et tilgrændsende Sprog-Rige,
som derved kunde faae større Magt og gjøre mere
Opsigt. Man ønskede at faae de smaa af Veien, for
at de store kunde faae større Rum. Og man har
vistnok ogsaa ventet, at naar disse Sprogformer kun
bleve overladte til Almuen og ellers uomskjøttede,
da skulde de snart forfalde og døe bort af sig selv,
saa at man ikke længere skulde plages med dem.
Men alligevel er dette dog ikke skeet. Trods al Foragt
og Forsømmelse have Folkesprogene dog vedblevet
at leve. De have maaskee tabt noget i Rigdom
og i Reenhed; men de have dog holdt sig oppe,
saa at de endnu ere til og staae færdige til at optages
til skriftlig Dyrkning, hvilket ogsaa virkelig er
forsøgt i flere af de Lande, hvor denne Tilstand har
fundet Sted. Men hvorledes har nu Almuen havt det
i disse lange Tider? Man skulde have ventet, at et
Lands Almue ikke skulde behøve at lære mere end
Landets eget Sprog, og at Landets Høvdinger ogsaa
skulde lære det samme, om de end selv havde lært
et andet Maal. Men i Stedet derfor blev det nu netop
Almuen, som maatte lære to Sprog. I Stedet for at
Byrden af Sprogenes Ulighed skulde falde paa en
enkelt Stand, som netop havde den bedste Leilighed
til at tænke paa slige Ting, er denne Byrde kommen
til at falde paa selve Folket, paa den tusinde Gange
større Almue, som allermest kunde trænge til en Lettelse
og ialfald til Befrielse fra unødig Møie. I Stedet
for at den almindelige Børnelærdom og al anden nødvendig
Kundskab skulde meddeles i en Form, som
stemmede noget nær overeens med Folkets Tale, blev
Lærdommen her meddeelt i en fremmed Form, saa at
den ofte blev misforstaaet og sædvanlig kun halvveis
eller meget dunkelt forstaaet, ligesom den ogsaa blev
vanskelig at komme ihu og endmere vanskelig at
meddele til Børn og Paarørende i den daglige Samtale.
Og den nærmeste Følge heraf maatte da blive den, at Almuen ikke lærte mere, end den var nødt
til, og forøvrigt overlod alt dette Kundskabsvæsen
til de enkelte gode Hoveder, som vare nemme nok
til at lære alt, hvad man kunde ønske.

Det vil altsaa være tydeligt nok, at det er Skade
for et Folk, at det skal være nødt til at modtage
Lærdom i et Sprog, som tilhører et andet Folk og
ikke det selv. Skaden er naturligviis noget mindre,
naar det indførte Sprog er nærbeslægtet med Folkets
eget Maal; men alligevel vil Tabet være stort nok.
Et veldyrket Bogmaal vil altid have visse Vanskeligheder
for en eller anden Deel af Almuen, da det
ikke kan rette sig efter enhver afvigende Brug i
Landskaberne; og saaledes vil da selv en hjemlig og
nedarvet Sprogform indeholde adskilligt, som ikke
alle forstaae, og som man først maa lære og vænne
sig til. Men alt dette bliver naturligviis kun lidet og
ubetydeligt imod al den Dunkelhed, som følger med
en Sprogform, som er indført fra et andet Land,
især hvis denne ogsaa har optaget en Mængde Ord
og Former af ubeslægtede Sprog. Og endda er denne
Ulempe hverken den eneste eller den værste. Man
skal her ikke see alene paa det nye, som et Folk
maa lære, men ogsaa paa det gamle, som det ikke
faar benytte. Man maa nemlig forestille sig en utallig
Mængde af hjemlige Udtryk, som Folket har forstaaet
fra Barndommen af, men som det ikke finder
igjen i Bøgerne og ikke faar Leilighed til at bruge
udenfor den hverdagslige Samtale. Man maa ogsaa
forestille sig, at der altid har været forsøgt paa en
Udvikling og Berigelse af Folkets Tungemaal; der
har engang været Forfattere og Talere, som forstode
at gjøre Brug af Sprogets bedste Kræfter; der har
altid været skjønsomme Folk, som søgte at danne
sig Udtryk for saadanne Begreber, som staae noget
udenfor den daglige Samtale. Der har i Aarhundreder
været arbeidet paa at uddanne og pryde Sproget; og det er ilde, at en saadan Stræben skal omsider
være aldeles forspildt. Med sin begyndte naturlige
Fremvæxt vilde Sproget efterhaanden have samlet
sig en rig Skat af vakre Udtryk og værdfulde Prydelser,
og denne Skat vilde være tilgjængelig for
alle og ikke blot for en liden Hob. I et Sprog, som
er udviklet paa fremmed Grund, ville derimod saadanne
Prydelser kun have Værd for en meget liden
Deel af Folket. Det vil allerede have Vanskelighed
for at virke paa Folkets Forstand, og endmere for
at virke paa Hjertet og Følelsen; thi dette vil kun
lykkes i de Tilfælde, hvor det indførte Sprog træffer
til at have samme Udtryk som Folkets Sprog; og jo
færre disse Tilfælde ere, desmindre vil Virkningen
ogsaa blive.

Og endelig maa man vel sige, at Undertrykkelsen
af et nedarvet Tungemaal maa ogsaa virke skadeligt
i andre Maader. Det er allerede Skade for Videnskaben,
at enkelte Sprog ere ubekjendte eller lidet
tilgjængelige, medens derimod andre ere, saa at sige,
alt for vel bekjendte, da det nemlig træffer til, at
nogle af de fortrinligste eller fuldkomneste Maal ere
netop de mest forsømte, og at nogle af de mest forvanskede
derimod ere ophøiede til Ære og Værdighed.
Men det er ogsaa Skade for den almindelige
Kundskab, at der skal være enkelte Folkeslag, som
man vanskelig kan faae nogen rigtig Oplysning om,
fordi de ville ligesom narre Verden ved at paasætte
sig et Mærke, som tilhører et andet Folk, og derimod
med al Flid fordølge netop det Ættemærke,
som bedre end noget andet vilde vise, hvorledes
disse Folk ere stillede imellem de beslægtede Folk.
Og rimeligviis maa dette ogsaa være til Skade for
deres Anseelse iblandt Folkeslagene, da man vel
neppe vil være tilbøielig til at tilkjende dem nogen
Ros for Selvstændighed eller Fædrelandssind eller
Agtelse for sine Forfædres Minde.

Efter den Forklaring, som vi oftest have hørt,
skulde rigtignok alt dette være noget, som ikke kom
os ved, eller som ikke passede til vore Tilstande.
Man har nemlig sagt os, at vort gamle Sprog var ei
alene norsk, men ogsaa fælles nordisk, og at det nuværende
danske skulde netop være det samme Maal,
som kun havde faaet nogle nødvendige Tillempninger
for at passe til Tidens Krav og til den stigende Dannelse.
Men mod disse Paastande er der meget at
indvinde. Om Sprogets gamle Tilstand er liden Oplysning
at finde, førend vi komme til den Tid, da
man havde begyndt at skrive Bøger; og fra denne
Tid finde vi tre beslægtede og samtidige Sprogformer,
Norsk, Svensk og Dansk, men ikke nogen egentlig
fælles nordisk. Vistnok er det muligt, at den gamle
norske Form kan staae nærmest ved det fælles nordiske
Stammesprog; men hvis dette er Tilfældet, saa
kunne vi sige, at ogsaa det nuværende norske Maal
staar nærmere ved Stammesproget end baade det
svenske og det danske, og at det altsaa er den mest
nordiske Form i de tre Riger. Vist er det ialfald, at
den nuværende danske Sprogform staar i en betydelig
Afstand fra den gamle norske, og at den nuværende
svenske Form staar meget nærmere. Og
saaledes staar da det svenske Sprog ogsaa meget
nær ved det nuværende norske, saa at mange norske
Ordformer og Bøiningsformer endog blive ganske
ligedan som de svenske, hvad enten vi ville det eller
ikke. Men heraf følger just ikke, at det Norske skulde
kun være en Mellemting af Svensk og Dansk (som
nogle have fortalt); thi dette vilde egentlig kun gjælde
for en vis Dialekt, som i de seneste Tider netop med
Flid er tillempet efter Dansken. Heller ikke er Stillingen
saadan, at det norske Maal kunde inddrages
eller optages i det svenske; thi derved vilde en stor
Deel af de gamle Ord og Former gaae tabt. Og
naar den norske Form ikke kan gaae op i den svenske, saa kan den, efter det før anførte, endnu
mindre gaae op i den danske; thi derved maatte
man da forskyde en meget større Deel af de gamle
Former og en meget større Deel af Ordforraadet.
At undertrykke den norske Sprogform og sætte den
danske i Stedet var altsaa den voldsomste Omstyrtelse
af Sprogenes naturlige Stilling; det var den
uheldigste Udvei, som man her kunde falde paa at
vælge. Og naar vi nu alligevel see, at netop dette
har været tilsigtet, saa maa vi dog sige, at dette var
et besynderligt Misgreb, som maatte blive til uberegneligt
Tab for det norske Folk, og maaskee ogsaa
til Tab for Nabofolkene.

Det har ogsaa været sagt, at Opgivelsen af det
norske Sprog var en nødvendig Følge af Foreningen
med Danmark, og at Skylden derfor maa tillægges
det danske Herredømme i Norge. Men derimod kan
dog ogsaa være adskilligt at indvende. At dyrke sit
Lands Tungemaal er noget, som Folkets Formænd
selv maa sørge for; dertil kan man ikke faae nogen
Hjælp udenfra, og ialfald kan man ikke vente nogen
Opmuntring dertil af Nabofolkene; thi de ønske naturligviis
helst, at man skal gjøre Fællesskab med dem
og bruge deres eget Maal. Nordmændene synes ikke
at have gjort sig megen Umage for at beholde deres
gamle Maal. En Forvanskning i det skriftlige Sprog
var allerede begyndt ved Kalmar-Unionens Tider, da
det endnu ikke kunde være saa særdeles nødvendigt
for de Norske at skrive Dansk. Ved Reformationens
Tider var rigtignok Norge knyttet fastere til Danmark;
men i denne Opvaagnelsens Tid var det netop,
at Svenskerne gjenopreiste sit Lands Sprog, som
ogsaa var kommet i Forfald, og selv Islændingerne,
som nu ogsaa vare komne under Danmark, begyndte
allerede at trykke Bøger i deres eget Maal. I Norge
synes noget saadant ikke at have været paatænkt.
Man vil maaskee sige, at der nu ikke var Leilighed til at udgive Bøger i det norske Maal, fordi Regjeringen
vilde have sat sig derimod; men dette kunne
vi ikke vide noget om, saalænge vi ikke høre, at
Nordmændene have begjært eller forsøgt noget saadant.
Vi maa snarere slutte, at det har været Forsømmelse
og Ligegyldighed fra deres egen Side, som
nærmest har været til Hinder. De syntes formodentlig,
at det Danske dog altid havde nogen Lighed
med det Norske, saa at Folket nok med Tiden kunde
lære at forstaae det, og at man altsaa ikke behøvede
at gjøre noget videre ved Tingen. 

Foreningen med Danmark blev da omsider opløst
i Aaret 1814, og fra denne Tid kunde der altsaa
være bedre Udsigt til en Forandring i denne Sag
som i adskillige andre. Vistnok var det ikke at vente,
at man paa denne Tid skulde være kommen til nogen
rigtig Opfatning af Forholdet imellem Norsk og Dansk
eller af Sammenhængen med det gamle Sprog. Endnu
mindre var det at vente, at man nu kunde have noget
klart Begreb om en rigtig Mønsterform for norsk Talebrug,
eller at man kunde skrive Bøger i en norsk
Sprogform; thi dertil var man paa ingen Maade forberedt.
Men da den nye Forfatning gav Folket en
større Indvirkning paa Landets Styrelse og tillige
vakte en større Omhu for alle Mærker paa Frihed
og Selvstændighed, saa kunde der i det mindste være
Haab om, at Almuens nedarvede Talebrug maatte
nu blive betragtet med mere Opmærksomhed og
anseet for at have nogen Betydning iblandt de norske
Ættemærker, saa at man ialfald kunde taale at høre
denne Brug og være mere tilbøielig til at styrke end
at svække den. Og da man efterhaanden fik flere
Oplysninger om det gamle norske, og tillige blev
nærmere bekjendt med det svenske Maal, kunde der
ogsaa være Haab om, at Almuens Maal maatte blive
seet i et andet Lys end forhen, saa at man engang
kunde vide at sætte høiere Priis paa de ægte Dialekter end paa de mest forvanskede. Men alligevel
saae det dog ud til, at det faldt vanskeligt at komme
til nogen Forandring i den tilvante Synsmaade. 

I den nylig vaagnede Omhu for alle Mærker paa
Selvstændighed, var det blevet et Slags Skik, at alt,
som brugtes i Landet, skulde hedde norsk, og saaledes
blev da ogsaa det benyttede Bogmaal kaldet
det «norske» Sprog, uagtet det dog var dansk, som
det havde været. At Nordmænd gjerne vilde kalde
sin Tale norsk, var naturligviis at undskylde, endskjønt
det ikke blev saa ganske rigtigt, saa længe
som man kun henholdt sig til det danske Bogmaal
som den øverste Mønsterform, saa at man i alle
Tvivlsmaal kom tilbage til den Regel, at «man skal
tale, som man skriver». Men for det skriftlige Sprog
vilde denne Benævnelse vanskelig kunne forsvares.
Den norske Almue vilde have noget at sige om Tingen,
hvis den kjendte sin gamle Ret tilfulde. Det
danske Folk havde god Grund til at være misfornøiet
dermed, og de andre Folk maatte ogsaa finde det
ubekvemt at høre et nyt Navn paa et Maal, som
ikke var noget nyt for dem. Thi dersom ethvert
Sprog skulde faae Navn efter hvert Land og Rige,
hvor der findes Folk, som bruge det, da vilde der
nok blive en forvildende Mangfoldighed af nye Navne
paa gamle Ting; det tydske maatte da hedde preussisk,
hannoversk, mechlenburgsk o. s. v.; det franske
maatte ogsaa hedde belgisk; det engelske maatte
ogsaa hedde skotsk og irsk og amerikansk, og saa
videre. Men hvad vi her fornemmelig have for Øie,
er den Virkning, som denne Brug maatte have paa
Landets eget Folk. Naar nemlig det danske Bogmaal
blev anseet som norsk og opstillet som Mønster for
norsk Tale, da maatte jo Folket slutte, at dets egen
afvigende Talebrug ikke kunde være norsk, og altsaa
var noget som helst burde være afskaffet. Og saaledes
kunde da denne Benævnelse lettelig blive et virksomt Middel til netop at fortrænge det egentlige
norske Tungemaal og føre det i Foragt hos selve
Almuen.

Og der var ogsaa andre Omstændigheder, som
kunde virke med til det samme. En større Kundskab
udbredte sig iblandt Almuen, og der blev læst og
skrevet mere end forhen; hvad man havde læst, vilde
man gjerne fortælle, og derved kom man ofte til at
bruge de samme Ord, som stode i Bogen. En
Mængde Almuesmænd kom efterhaanden ind i adskillige
Ombud og Bestillinger, som førte dem nærmere
sammen med Folk af en anden Stand. De
bleve drevne til at danne sin Tale efter den store
Mode, ei alene af Trang til at blive forstaaede og
af Lyst til at tækkes og behage, men ogsaa af Frygt
for, at de ellers maatte ansees som udannede Folk.
De opvoxende Byer drog en Mængde af unge Almuesfolk
til sig, og disse bleve da ogsaa nødte til
at danne sin Tale efter Moden. Overalt blev der
gjort store Krav paa «Dannelse», og til Dannelsen
regnede man især den Kunst «at tale ordentlig»,
som det hedte, det vil sige efter den opstillede Mønsterform,
altsaa dansk med visse norske Egenheder,
især i Udtalen. De Dialekter, som lignede Dansken
mest, vare anseede som de bedste; de øvrige ansaae
man for at være saa raa og plumpe, at de aldrig
kunde bruges af dannede Folk. Men af alt dette
blev det da en nødvendig Følge, at der altid blev
en større Mængde Almuesfolk, som nu kom til at
tale et Slags Dansk og derimod glemme en god
Deel af det norske. Og paa saadan Maade kunde
man snart komme til at gjøre den besynderlige Opdagelse,
at Dansken aldrig før havde fundet saa stor
Udbredelse i Norge, som netop efter at Norge var
skilt fra Danmark, og at det rette norske Maal var
aldrig før kommet i saa stor Fortrængsel, som netop
nu da man altid talede om «det norske Sprog».

Men dette vilde ikke ret passe sammen med hvad
vi ellers have hørt om Betydningen af en «Nationalitet»
og om Medfølelse for alle de Folkeslag, som
stride mod Tyranniet og forsvare sin Ret til at hævde
sin egen Arveskik. Det vilde ikke passe for et Land,
hvor man gjerne vil bryste sig af sine Forfædres
Minde, og hvor man engang har dyrket et Sprog,
som har vundet megen Opmærksomhed hos
Videnskabsmændene
baade i Nabolandene og flere Lande.
Det vilde ikke passe til en Tid, da Sprogkundskaben
har naaet en større Høide end nogensinde før, da
flere Folkeslag i Øst og Vest arbeide paa at dyrke
et Maal, som før har været forsømt, og da Guds Ord
bliver talt og skrevet i mangfoldige Sprog, som forhen
vare ubekjendte udenfor deres eget Hjem. 

Man vil spørge, om der nu kan være noget at
gjøre ved denne Ting. Der vilde være meget gjort,
hvis Folk vilde betragte denne Sag med samme
Eftertanke som adskillige andre Sager. At skrive
Dansk er egentlig ikke nogen Skam for os, da det
ikke er vi, som have begyndt med det; men saa
burde vi da ogsaa tilstaae, at det var dansk og ikke
norsk. Naar vi kun ville sammenligne vore ægte
Dialekter med Gammel Norsk og med de nyere beslægtede
Maal, saa kunne vi dog see, at det rette
norske Maal ikke er det samme som Dansk, ikke
heller den Dialekt, som ligner Dansken mest, og ikke
heller en vilkaarlig Blanding af danske og norske
Former. At optage adskillige norske Ord i Dansken
kan vistnok være til Nytte i Skrifter for Almuen, da
det dog altid er en Lettelse for Almuesfolk at faae
see noget mere af det Maal, som de kjendes ved og
selv kunne bruge; men derved er dog at mærke, at
dette ikke er nogen Opreisning for det norske Maal,
og at Bogmaalet ikke derved faar nogen Ret til at
kaldes norsk, saa længe som Form og Grundlag i
det hele er dansk. Og paa Grund af Uligheden imellem danske og norske Ordformer vil denne Optagelse
heller ikke kunne drives synderlig vidt. Den danske
Sprogform er nu engang bleven befæstet med temmelig
trange og knappe Grændser, saa at enhver Overskridelse
let vil blive bemærket og gjøre et uheldigt
Indtryk. De optagne Ord ville saaledes ofte synes
stødende og give Sproget Udseende af en Forvanskning;
og deraf kommer det vel ogsaa, at det nu,
efter mange Forsøg paa en saadan Optagelse, dog
kun er meget faa norske Ord, som have fæstet sig
og blevet staaende i den sædvanlige Skrift.

For at komme til en rigtig Opfatning maa man
her see bort fra den tilvante Skrivebrug og derimod
see nærmere paa Folkets Talebrug. Og dersom man
da finder en nyere Talebrug ved Siden af den gamle,
da gjælder det om at bedømme, om det er den nye
eller den gamle, som har den bedste Ret. Dette kan
ikke blive rigtigt afgjort efter Smag og Behag; thi
om ogsaa en Deel af Folket vil synes, at den gamle
Talebrug er stødende, vil derimod en anden og større
Deel finde den nye Brug at være stødende. Heller
ikke kan det blive rigtigt afgjort efter Bekvemhed
og Fordeel; thi hvad der falder bekvemt for den ene
Deel, vil netop falde ubekvemt for den anden. Man
behøver altsaa en fastere Grund at staae paa, og
denne finder man, naar man vil sammenligne Folkets
Talebrug med Gammel Norsk. Først derved finder
man den rette naturlige Sammenhæng med Svensk
og Dansk, og derved finder man ogsaa Oplysning
om, hvad det er for Dialekter, som ere de bedste.
Men herved kommer man netop ind paa en selvstændig
Sprogform, som ikke er bleven Folket paatvungen
udenfra, men som netop tilhører Folket fra
gamle Tider. Dette Sprog kunde gjerne være skriftlig
dyrket og have et stort Forraad af Bøger; men
det kan ogsaa indtil videre betragtes som et Almuesprog
uden Bøger; og i hvert Fald er det alligevel dette, som er det rette norske Maal. Vi see ingen
Grund til at ansee det som lavere end Svensk og
Dansk; vi finde ingen Ret til at kalde det uædelt eller
uværdigt for noget høiere Formaal. Vi indsee ikke, at
det kunde være nogen Ære for Almuen at foragte dette
Maal og ønske at ombytte det med noget andet. Heller
ikke kan det være nogen lastværdig Eensidighed,
om vi ønske at sætte dette Maal paa en fastere Fod;
en saadan Eensidighed skulde dog ikke være værre
for os end for andre selvstændige Folk, saasom det
svenske, danske, tydske, engelske og saa videre. De
ere allesammen eensidige i dette Stykke; og ingen
kan laste dem derfor. Det er paa denne Maade, at
Folkenes Ættemærker og historiske Minder blive vedligeholdte;
og dette er da ogsaa til Folkenes eget
Gavn, som her tilsidst er det vigtigste Hensyn.

Det bliver saaledes det bedste Raad at søge det
norske Maal der, hvor det findes, at lade det staae
ukrænket, hvor det staar, og hellere forsøge at drage
det frem end at trænge det tilbage. En skriftlig
Dyrkning af dette Maal vil være et ønskeligt Middel
til at vænne Folk til Læsningen, at fæste Begrebet
om en Mønsterform og fremhæve Sprogets bedste
Egenskaber. Men der er noget andet, som ogsaa er
ønskeligt, og dette er, at Almuen ikke skal forledes
til at foragte sit nedarvede Maal. Hvad vi først maa
ønske, er at man skal taale at høre Norsk, og at
Almuen ikke skal tvinges eller tvinge sig selv til at
tale noget andet. Det vil være bedre at oplyse Folk
om Landssprogets rette Værd end at bestyrke dem
i visse indprentede Indbildninger, for Exempel, at
Dansk er meget ædlere og fornemmere end Svensk
og høit ophøiet over det norske «Bondemaal», at
Dansk er det eneste, som passer for «dannede Folk»,
og det eneste, som er værdigt til Brug i Kirken og
Skolen, at alvorlige Forretninger skulde blive latterlige
i det norske Maal, og at Guds Ord skulde derved blive vanhelliget, osv. Det vil være rettere at oplyse
Folk om Landssprogets virkelige Tilstand end at
indbilde dem, at der kun findes nogle forvanskede
Bygdemaal med visse svage og hensygnende Levninger
af et forældet Maal, som ikke længere passer
til Tiden. Det vil være klogere at opmuntre Folk
til at bevare sit Maal end at afskrække dem derfra
med den grundløse Paastand, at det altsammen er
noget unyttigt Kram, som om kort Tid vil være aldeles
udryddet og forsvundet for den stigende Dannelse.
Dersom man troer, at det vil falde Almuen
saa let at opgive sit eget og sætte et andet i Stedet,
da kan man ogsaa troe, at det vil være muligt for
Almuen at gaae i en modsat Retning, at forskyde
det fremmede og vende tilbage til det gamle. Det
kommer alt an paa en Veiledning og en Tilvænnelse;
og det pleier ogsaa at ansees som noget eenfoldigt
at forestille sig, at der aldrig kan blive nogen anden
Skik end den, som bruges nu i Dag og her i Huset.
Om Fremtiden vide vi alle lige lidet; men saa meget
kunne vi dog vide, at de Folk, som nu ere oppe,
maa engang lægge sig til Hvile, og at der altid vil
opvoxe en ny Ungdom, som ogsaa skal lære et
Sprog, hvad enten det saa bliver det ene eller det
andet. Og hvad vi for vor Deel have at gjøre, er
at undersøge Sagens rette Sammenhæng og give
Folket en sandfærdig Oplysning derom, for at den
opvoxende Slægt maa have Adgang til at begynde
sin Betragtning med en bedre Kundskab end den,
som vi selv maatte begynde med.