Til Henrik Wergeland!
Det sande Store jevnt og simpelt er;
saa var en Moses, saa var en Homer.
J. Rein.

Hvor længe vil Du rase mod Fornuften,
hvor længe svinge Don-Quixotisk Spær?
Ser Du da ei, din Sværmen-om i Luften
er kun en Dalen mod et bundløst Kjær?
For Sol Du tager Sumpens Meteorer,
en Øgle er den Pegasus Du sporer.

Det høie Nordens Skaldetoner svunde,
der blev saa taust i Norges Klippehal;
thi Fjeldets Harpe klang i Herthas Lunde,
og gav kun Ekko til sin Fædredal.
Skal Klippens Sangmø i sin Morgenrøde
bag dine vilde Dunster skamfuld gløde?

Naar hørte Du, at Brages høie Præster
i Livets Bæger dryssed lumske Gift?
Ved Du da ei, at Glemsels Finger fæster
sit Dødsens Mærke paa din kaade Skrift?
Se, Mandens Læber til dit Anfald smile,
og Uslingen er stolt af dine Pile.

Og tænker Du, at mørke Feberdrømme
er Himmelsyner fra Begeistrings Flugt?
Tror Du et Kaos hvori Drager svømme,
er noget Kraftigt, eller noget Smukt?
Husk, mangen mørk Gestalt, Du dannet har og gyset,
er Fugleskræmsel, ser man den ved Lyset.

Selv Helligdommens Glands Du dristig haaner
med dine Taager, med dit Febergys.
Serafen Du din Narrekappe laaner;
din Himmel brænder i et Fosforlys.
Hvor dine Toner herligt skulde lyde,
der dø de alle hen i Platitude.

Dog faldt saa mangt et Lyn forbi dit Øie,
og mangt et Mannakorn i dit Skjød.
Hvi freded Du ei Gnisten fra det Høie?
O, den var bleven til en venlig Glød.
Nu er det Afsind kun, hvortil Du stræber;
hvad skjønt Du skaber, ynkeligt Du dræber.

Hør ei Zeloten, naar han Dig beretter,
at Du er Klopstock eller Shakespeare lig!
Du ved dog bedre: Heltens Isse fletter
man Krandse til, ei til hans Kjortelflig;
og ei fordi man støier paa Kothurner,
man vækker Asken i de Skaldes Urner.

O, klag da ei, at Du for høit mon stige
til ret at skattes af din Samtids Aand!
Hvad Kunst, at drive om i Taagers Rige,
naar man har skilt sig ved Fornuftens Baand?
Din Rang Du sikred Dig med tusind Stemmer:
«Rang blandt Parnassets Daarekistelemmer.»

Poesi
Morgenbladet
1830