Om Dannelsen og Norskheden
Der er to Ting, som man meget ofte hører tale
om, men som man sjelden faaer nogen tydelig Forklaring
over, nemlig «Kulturen» og «Nationaliteten».
Disse Navne ere vistnok saa fremmede for os, at vi
snarest maatte slutte, at det var et Slags udenlandske
Varer, som maatte være altfor dyre for simple Folk,
og som vi derfor ikke burde tænke noget videre paa; i alle Fald seer det ud, som om det var slige Ting,
som ikke komme os noget ved. Men ved nærmere
Forklaring viser det sig dog, at det er noget, som
virkelig kommer os ved, ja at det endog er vigtige
Ting ei alene for lærde Folk og rige Folk, men for
os allesammen. Og ligesom disse Ting ere vigtige
hver for sig, saa have de ogsaa en vis Sammenhæng
og en Virkning paa hinanden indbyrdes, som Folk
burde have tydelig Kundskab om, da nemlig denne
Sammenhæng lettelig kan blive misforstaaet. Og da
en saadan Misforstaaelse virker skadeligst paa en Tid
som denne, da mange Forandringer skee, og meget
nyt kommer i Brug i Landet, saa skulde det netop
nu være nødvendigt, at denne Sag blev omhyggelig
eftertænkt og forklaret, for at Folket kunde komme
nærmere til det rette Begreb om Tingen og frigjøre
sig fra adskillige falske Meninger, som grunde sig
paa Vankundighed og Tankeløshed, men som alligevel
kunne have et stort Herredømme.

OM DANNELSE.

Den Tanke, som betegnes ved «Kultur», bliver i
mange Tilfælde ogsaa betegnet ved det danske Ord
«Dannelse», og dette Ord maa vist være meget bekjendt
her i Landet, da det nu i den senere Tid har
været saa jævnlig brugt i Skrift og Tale, at man
næsten maa være ræd for at skræmme sine Læsere
fra sig, naar man skal skrive om den Ting. Der tales
idelig om Dannelse og Mangel paa Dannelse; der
tales om dannede Mennesker og dannet Selskab; der
gjøres en skarp Skilning imellem dannede og udannede
Folk, og efter som Talen stundom klinger, seer
det endog ud til, at de udannede ikke egentlig ere
Folk, men kun et Slags Mellemting imellem Folk og
Fæ. I slig Tilstand er det da ikke underligt, at vi
allesammen maa ønske at kaldes dannede og saaledes
faae Deel i den Ære, som Dannelsen skal give. Men her bliver det da nødvendigt at prøve, om Dannelsen
virkelig er slig, at vi alle kunne faae den; thi hvis
det skulde vise sig, at det er en Skat, som den store
Mængde ikke kan faae, saa var det ikke værdt at
jage og drive Mængden til at søge efter den. Og
hvis det paa den anden Side skulde vise sig, at
Dannelsen ikke var saa nødvendig eller saa ypperlig,
som den var udraabt for, saa var det jo ogsaa det
klogeste at lade den Fugl flyve og derimod holde
sig til noget, som var mere at stole paa. Men i ethvert
Fald bliver det først nødvendigt at vide, hvad
Dannelsen egentlig er, og saaledes spørge vi da:
Hvad er Dannelse?

Vi have nylig talt om «Kulturen», og det kunde
for det første være nyttigt at vide, hvad dette er for
noget. Naar vi nu see efter i Bøgerne, saa finde vi,
at «Kultur» egentlig betyder Dyrkning, og især den
Gjerning at oparbeide og tilrede Jorden, at fremdrive
Væxter eller Frugter og forbedre den ved omhyggelig
Pleie. Det, som er saaledes dyrket og tilredet,
siges ogsaa at være «kultiveret», og dette siges ogsaa
(i figurlig Mening eller lignelsesviis) om Mennesker
og Folkeslag, som ere vel oplærte i Kundskab og
gode Sæder. I det ene Tilfælde tænker man da paa
den Forbedring, som Jorden og Væxterne kunne faae
ved Dyrkning; i det andet Tilfælde tænker man paa
den Forbedring, som Mennesket kan faae ved Lærdom
og Øvelse. Nu er det just en lignende Mening, som
ligger i Ordene «dannet» og «Dannelse». At danne
en Ting er at forme eller tilskabe den saaledes, at
den bliver bekvem til sit Brug; at danne Folk bliver
altsaa at øve og oplære dem i noget, som er godt og tækkeligt. Dannelse kunde altsaa for det første
betragtes som en Fremgang i Kundskab, Tænksomhed
og gode Sæder, eller som den Tilstand, som Mennesket
kommer til, naar det idelig samler Lærdom og
Forfarenhed, øver sig i at tænke og skjønne paa alle
vedkommende Ting, og vænner sig til en fredelig
Omgang med andre Mennesker. Og forsaavidt kunde
man da sige, at Dannelsen var et almindeligt Formaal,
det vil sige: noget som de allerfleste kunde
komme til, og som alle burde tragte efter.

Imidlertid maa vi nok stige noget høiere op for at
komme til det, som man nu sædvanlig kalder Dannelse.
Det er en Forfremmelse (eller Forædling) af
Aandens Evner, som det her fornemmelig kommer
an paa, og i denne Forfremmelse er der naturligviis
mangfoldige Stig eller Grader, saa at det er vanskeligt
at nævne det Høidemaal, som enhver kan og
bør komme til. De, som have god Leilighed, kunne
naturligviis drive det meget videre end andre. De
kunne samle sig en meget større Kundskab, saaledes
at de kunne have et vist Begreb om alt, hvad der
er noget mærkeligt eller videværdigt i den store Verden;
de kunne gjøre sig bekjendte med Menneskeslægtens
Historie saavelsom med Folkenes nuværende
Tilstand, med Skabningsværket i sine mangfoldige
Dele saavelsom med Menneskelivet i sin store Almindelighed,
med Naturens Kræfter og Virkninger
saavelsom med de mærkeligste Værker af menneskelig
Kunst og Opfindsomhed. Ved god Veiledning og
ved egen Tænkning kunne de komme til en større
Skjønsomhed, en mere klar og ophøiet Betragtning
af Livet, saa at de med større Lethed kunne finde
Sandheden i en vigtig Sag og ikke saa let blive forledede
til falske Meninger om Tingene, enten ved
tilfældig Lyst eller Ulyst eller ogsaa ved indprentede
Forestillinger, som ikke ere blevne tilstrækkelig prøvede.
Og ved denne skjærpede Sands kunne de lettere adskille det vigtige fra det uvigtige, eller det varige
fra det forgjængelige, saa at de ikke spilde Umage
paa en smaalig Beregning af indbildte Vindinger,
men derimod lægge Vind paa det, som gavner mest
i Længden og gavner saa mange som muligt.

Denne høiere Forfremmelse af Aandens Evner er,
saa vidt jeg kan skjønne, det som man sædvanlig
kalder Dannelse. Som man seer, er det især Kundskab
og Skjønsomhed, det her kommer an paa;
imidlertid venter man naturligviis ogsaa, at denne
Aands-Tilstand skal vise sig i visse gode Virkninger
i Livet og Omgjængelsen. Nu tales der vistnok om
«en dannet Opførsel» (eller Adfærd); men dette bliver
nok forstaaet paa forskjellig Maade, som vi senere
skulle omtale. Her ville vi imidlertid holde os til
det, som duer mest; og saaledes ville vi ansee det
som de rette Frugter af Dannelsen, at den skulde
virke til et fredeligt og hyggeligt Samliv, til Mildhed
og Skaansomhed, og fremfor Alting til Ærlighed og
Sædelighed. Thi om endog dette efter den knappeste
Forklaring ikke skulde høre med til Dannelsen, saa
synes det dog at være en naturlig Følge af den; og
netop derved faaer den da ogsaa sit rette Værd.
Derimod vil det altid gjøre et ondt Indtryk, naar
Folk med høiere Kundskab findes belastede med saadanne
Udyder, som man kun ventede at finde hos
uvidende Folk, saasom Drukkenskab, Løsagtighed,
Hævngjærrighed, Egennytte og Ligegyldighed for
Andenmands Ret, Overmod iblandt Smaafolk og krybende
Føielighed imod de mægtige, med mere saadant.
I slige Tilfælde synes det ikke at være ret fat
med Dannelsen, og ialfald har den da ikke gjort sin
rette Virkning.

Nu er det at mærke, som før er sagt, at Dannelsen
har meget forskjellige Høidemaal eller Grader, og at
dette især er Tilfældet med den Kundskab eller Oplysning,
som udgjør Grundlaget for den. Den høieste
Grad af Oplysning er et Maal, som ikke alle kunne
opnaae, da dette beroer saa meget paa god Leilighed
og god Veiledning, at det kun bliver en liden
Deel af Folket, som kan komme dertil; medens derimod
den største Mængde har saa meget andet at
gjøre, at den hverken faaer Tid eller Leilighed til
en saadan Aands-Øvelse. Men om man nu ikke kan
komme til det høieste Maal, saa er det dog altid
godt at komme et Stykke paa Veien, og dette er
noget, som alle kunne gjøre. Og med en god Villie
kan man ogsaa komme meget langt paa Veien, om
endog Leiligheden ikke er saa særdeles god; dette er
noget, som vi ofte see Exempler paa, da vi nemlig
finde saa mange, som ved egen Flid have arbeidet sig
frem til et ret anseeligt Maal af Kundskab, og som
tillige ved stadig Tænksomhed have sat sig i Stand
til at dømme meget klart og grundigt om Tingene i
Verden. Men imidlertid er det en fornøielig Ting at
mærke, at om endog Oplysningen ikke er saa overmaade
stor, saa kan den dog snart virke til en Forbedring
i Tænkemaaden og Sæderne. Man kan saaledes
ofte finde en meget ophøiet Tænkemaade hos
Folk, som dog ikke have nogen særdeles stor Kundskab,
og hvad det ydre Væsen vedkommer, da kan
man endog i de fattigste Bygder finde Folk, som
ere omhyggeligt oplærde ei alene til en sømmelig og
tækkelig Fremfærd, men ogsaa til en vis Fiinhed og
Artighed i Omgang efter den Skik, som er brugelig
paa Stedet. Og saaledes kan man da troe, at et vist
Maal af Dannelse er muligt eller kan finde Sted i
enhver Stand og Næringsvei, i Bygderne saavelsom
i Byerne, i smaa Huse saavelsom i de store.

Men nu høre vi ofte tale om dannet Stand, om dannede og udannede «Klasser» iblandt Folket; og
her begynder Begrebet at blive noget forvirret, thi
om end denne Tale har nok saa god Grund, saa
bliver den dog ialfald meget misbrugt. Sagen er den,
at der er visse Stænder, som have en særdeles Leilighed
til Dannelse; men det er derfor ikke sagt, at
de virkelig ere dannede. Nogle have den Vinding,
at de boe paa et Sted, hvor der er meget at lære
uden nogen synderlig Møie, eller hvor Adgangen til
Kundskaben ligesom kommer og tilbyder sig selv;
dette er især Tilfældet i de store Byer. Andre have
den Vinding, at de ere frie for tungt Arbeide og
have saa god Tid til at samle Kundskab, at denne
Gjerning bliver bare som et Tidsfordriv for dem;
dette er især Tilfældet med rige eller velstaaende
Folk. Endelig have nogle en saadan Bestilling, som
netop udkræver boglig Kundskab, saa at de altsaa
maa drive paa Lærdommen for Levebrødets Skyld.
Saaledes er der da visse Stænder eller Selskaber,
som have et vist Kald til en høiere Forfremmelse af
Aandens Evner; og hos disse Folk er det da ogsaa,
at man helst venter at finde Dannelse, medens man
ikke saa let venter at finde den hos de Folk, som
gaae paa tungt Arbeide, lide mange Savn og have
liden Leilighed til at faae Kundskab om den udenfor
værende Verden. Men om end denne Tanke er nok
saa naturlig, saa kan den dog ofte forlede til en
uretfærdig Dom, da man let vil forestille sig, at Dannelsen
findes altid i den ene Stand og aldrig i den
anden. Thi i dette Tilfælde vil en Deel Folk aldrig
faae noget Ord for Dannelse, hvor meget de end
kunde fortjene det, medens derimod en anden Deel
vil uden videre kaldes dannede Folk og indbilde sig
selv at være det, omendskjønt det ikke er Tilfældet. 

Det gaaer nemlig med Dannelsen, som med mange
andre gode Ting i Verden, at den lettelig bliver forfalsket.
Ved Siden af den rette gode Ting, faaer man ofte see en anden, som seer ud til at være lige god,
men som ved nærmere Prøvelse findes at være Fuskerværk,
som vel har Skinnet, men ikke Kraften. Dannede
Folk, som ere noget anseede enten ved Rang
eller Rigdom, kunne stundom have mange Skikke,
som ikke ellers bruges hos Landets Folk i Almindelighed.
Disse Skikke blive da et bekvemt Formaal
til Efterligning for mange andre Folk, som ogsaa
gjerne ville være anseede og have Ord for Dannelse;
thi det udvendige er altid lettere at see end det indvendige,
og mangen Stakkel, som aldrig har naaet
op til nogen rigtig Dannelse, kan dog med Lethed
lære sig noget af de Skikke, som bruges hos de
mest anseede dannede Folk. Men nu er det netop
det værste, at disse Skikke ansees for at høre med
til Dannelsen, at være det rette Tegn paa Dannelsen,
ja maaskee endog at være Dannelsen selv. Paa denne
Maade bliver Dannelsen intet andet end Fornemhed,
altsaa det som vi her i Landet kalde Storviis eller Stormandsviis.
Men dette bliver nok intet andet end en
Sammenrøring af to forskjellige Ting, som ikke maa
forbyttes med hinanden. Vi holde fast ved den givne
Forklaring, at Dannelsen er en Forfremmelse og Forbedring
i Sjælens Evner; den er altsaa en indvortes
Fuldkommenhed, som meget vel kan forliges med de
Skikke, som tilhøre ethvert Folk for sig selv, og som
forstandige Folk baade have brugt og kunne bruge
uden nogen Uleilighed. Hvis man nu ikke er kommen
til nogen indvortes Forfremmelse, men kun til
en udvortes Omskabelse i sin Skik og Viis, og man
saa vil, at dette skal kaldes Dannelse, da bliver det
kun en Skindannelse, en ydre Forfinelse, som maaskee
kan gjøre Folk nettere at see paa og artigere at
snakke med for en liden Stund, men som for Resten
intet duer, og som ofte kun tjener til at narre Folk
med. Thi man bliver dog virkelig narret, naar man
troer at see Tegn til Dannelse og i dens Sted finder en tyk Uvidenhed og en tosset Ligegyldighed for alt
det, som ikke giver Mad i Munden og Penge i Pungen.
Man bliver virkelig narret, naar man venter at
finde en opklaret og ophøiet Forstand, og i dens Sted
finder en barnagtig Forgabelse i Stas og Fjas, en
streng Omhyggelighed for de usleste Smaating, og
en letsindig Uagtsomhed for Menneskets vigtigste
Sager.

Denne Tilbøielighed til at udmærke sig fra Mængden
ved en egen Skik vil hos os sædvanlig vise sig
i en Efterligning af udenlandske Skikke. De Folk,
som have den letteste Adgang til Dannelse, have
ogsaa den letteste Adgang til at kjende Folkene i
andre Lande; og naar de nu skulle søge at gjøre
den samme Fremgang, som andre Folkeslag allerede
have gjort, saa ville de paa en Maade komme til at
lære af Udlændinger. Herved vil det da let hænde,
at de ogsaa tilegne sig noget af Udlændingernes
Skikke; og overalt vil den Leveskik, som bruges hos
de mægtigste og mest anseede Folk i andre Lande,
staae for dem som et Mønster, som lokker til Efterligning.
At nu en saadan fremmed Leveskik kan
finde Indgang hos enkelte Slægter og Selskaber, er
endda ikke noget at klage over; men Ulykken er
den, at det gaaer meget lettere at udbrede de fremmede
Skikke end at udbrede den Dannelse og Kundskab,
som man har lært af de fremmede Folk. Thi
saasnart som Folk faae høre, at en Skik er i Moden
hos de mest anseede Folk, ville de lettelig faae Lyst
til at bruge den samme Skik, om den endog maatte
være dem til nok saa megen Møie og Uleilighed.
Man vil nemlig, som før er sagt, indbilde sig at slige
Sæder nødvendigviis høre med til Dannelsen, og at
det ikke gaaer an for dannede Folk at bruge noget
andet. Og saaledes kan det lettelig komme dertil, at
enhver fremmed Skik bliver anseet som bedre end
Hjemlandets egen gamle Skik, eller med andre Ord, at Folkets egne nedarvede Sæder altid blive anseede
som stygge og upassende, saasnart som de ere
anderledes end Sæderne hos Mønsterfolkene i Udlandet. 

Og her ere vi da komne til en Sag, som her i
vort Land og nu i vor Tid har en særdeles Vigtighed,
nemlig: Sammenhængen imellem Folkets tiltagende
Dannelse og Folkets gamle nedarvede Skikke.
(Man kunde ogsaa kalde det Dannelsens Virkning paa
Landsskikken, eller for at tale paa Stormandsviis:
Kulturens Indflydelse paa Nationaliteten). Det seer
ud til at være en almindelig Tro, at naar en høiere
Oplysning skal blive udbredt i Landet, saa kunne
Folkets Fædreneskikke ikke længere blive staaende;
og især hører man idelig den Mening fra alle Kanter,
at Folkets Omgangsskik og Tungemaal ikke skal
kunne bestaae med en rigtig Dannelse. Det seer ud
til, at en Aflæggelse af gammel Viis og gammelt
Maal skal altid ansees som Tegn paa aandelig Fremgang;
de Folk, som have været flittigst i at aflægge
det gamle, siges at være komne paa «et høit Trin
af Kultur»; de Bygder, som have mest tilbage af det
gamle, siges at «ligge langt tilbage i Tiden». Det
seer ud til, at en Tilbagevending til det gamle bliver
anseet som en Umulighed, eller ialfald som en stor
Ulykke, et Tilbagefald til «Raaheden» og en Standsning
i det begyndte Dannelses-Værk. Nu skulle vi
rigtignok tilstaae, at der er et og andet af det gamle,
som kunde trænge til en Forandring, og som vi altsaa
ikke ønske vedligeholdt; men med det samme
ville vi ogsaa paastaae, at den største Deel og netop
den allervigtigste Deel af vor Arveskik er saa god,
at den fortjener at holdes vedlige, og ialfald ikke
saa ond, at den skulde forhindre os fra al aandelig
Fremgang. Saafremt nu Dannelsen ikke er nogen
Skik eller Mode, men derimod en indvortes Tilstand,
en Dyrkning og Fuldkommengjørelse af Sjælens Evner, som før er sagt, saa kan altsaa vor Landsskik i det
hele ikke staae i Veien for den. Vi ansee det altsaa
som en falsk Mening, at de to Ting ikke skulde
kunne staae sammen i eet Rum; og denne Paastand
skulle vi her søge at forklare ved at betragte Landsskikken
i Almindelighed. 

OM NORSKHED.

Det er bekjendt, at det Ord «Folk» bruges i to
eller flere Meninger; det kan betyde det samme som
Mennesker, det kan betyde en Flok eller Samling af
Mennesker, det kan ogsaa betyde alle de Mennesker,
som leve sammen i et Land eller Rige, forsaavidt
som de ere af samme Oprindelse eller have saa meget
indbyrdes Frændskab, at de bruge det samme Tungemaal,
om ikke i alle Dele, saa dog i alt det vigtigste.
I denne sidste Betydning bliver «et Folk» altsaa det
samme, som i nogle andre Sprog kaldes en «Nation»,
nemlig et Folkeslag, et Landsfolk eller en Landslyd.

Ethvert saadant Folkeslag har sine visse Ættemærker
eller Ættelag, som adskille det fra andre
Folk, nemlig i Tungemaal, Sæder og Vedtægter,
samt i visse andre Sædvaner og Oplag, som ofte
ere lette at mærke, men vanskelige at beskrive eller
sætte Navn paa. Disse Ættemærker tilsammen blive
i visse andre Lande kaldte «Nationalitet» (paa Tydsk:
Volksthum, altsaa: Folkedømme); og hertil er det jeg i det foregaaende har sigtet med Benævnelsen Landsskik
og Fædreneskik. For vor egen Part eller for det
norske Folks Vedkommende blive disse Ættemærker
det samme, som man kalder «Norskhed», og saaledes
faae vi ogsaa Leilighed til at bruge dette Navn.

Naar man nu vil betragte det norske Folk som en
Æt eller Slægt for sig selv, da kan det stundom blive
vanskeligt at afgjøre, hvorvidt de enkelte Ættemærker
skulle ansees som egentlig norske; thi for det
første har dette Folk nogen Lighed med de nærmeste
Folk, især med Svenskerne, og for det andet har
det nogen indbyrdes Ulighed i Landskaberne. Egentlig
kunde man sige, at ethvert Landskab eller ethvert
Dalføre har visse Ættemærker for sig selv. I et Land,
som er stort i Vidden og tyndt bebygget, kan man
netop vente at finde megen Forskjel saavel i Sæder og
Skikke som i det vigtigste af alle Ættemærker, nemlig
Tungemaalet. Dette er da ogsaa Tilfældet i vort
Land; og derfor høre vi ofte, at den ene Landsmand
kan finde saa meget fremmedt hos den anden, at han
anseer ham næsten som en Udlænding. Men alligevel
er dog denne Forskjel ikke saa stor, som den synes at
være ved første Øiekast; thi en Ulighed er altid lettere
at mærke end en Lighed; og kanskee den største Forskjel
nu for Tiden grunder sig derpaa, at Folket paa
nogle Steder har lært saa meget nyt og fremmedt,
at det ikke rettelig forstaaer sig paa den gamle Skik,
som bruges paa andre Steder. Naar man derimod
seer nøie efter Tingen og overalt adskiller det vigtige
fra det uvigtige, saa vil man alligevel finde
meget, som er almindeligt i Landet, og som dog
hverken ligner den svenske eller den danske Landsskik;
ved nøiere Eftersyn vil man ogsaa finde, at
meget, som synes at være forskjelligt her i Landet,
dog i Grunden er eet og det samme. Imidlertid vilde
den indre Lighed i Landskaberne uden Tvivl have
været meget større end den er, dersom Folket havde havt et fælles Mønster og Forbillede af ægte norsk
Form til at rette sig efter; thi det er tydeligt nok,
at Folket selv kjender en Trang til et saadant Forbillede
og saaledes tragter efter en større Enhed og
Lighed. Og da her ikke er noget stort almindeligt
Samfærdselssted, hvor Folk fra hele Landet kunde
samles noget ofte, saa bliver det de største Byer i
hver Landsdeel, og især Stiftsstæderne, hvor Folket
kommer til at søge et saadant Forbillede til at danne
sig efter; saaledes pleie de nordenfjeldske Folk at
rette sig efter Brugen i Trondhjem, medens derimod
de vestenfjeldske rette sig efter Bergen, og de søndenfjeldske
mest efter Christiania. Dette vilde ogsaa
have været en god Hjælp for Norskheden og for
Dannelse i en norsk Form, naar der kun havde været
nogen rigtig Norskhed at finde i disse Byer; men
Ulykken er, at vore største Byer nu i lang Tid netop
have været et Hjem for fremmedt Maal og fremmede
Skikke, og have saaledes netop virket til at svække
Norskheden i Stedet for at styrke den.

Det er bekjendt, at dette Land har i lang Tid
staaet under et fremmedt Herredømme, og det netop
paa den Tid, da det nyere Oplysningsværk skulde
grundlægges ved Brugen af trykte Bøger og ved
Ungdommens Oplærelse i Læsning. Det bedste Middel
til at bevare Norskheden i denne Tid vilde have
været at beholde det gamle Landsmaal og skrive
Bøgerne deri, saaledes som Forfædrene havde gjort,
og som Islændingerne endnu vedbleve at gjøre. Dette
blev imidlertid forsømt. Vistnok vedblev Almuen
endnu at tale det gamle Landsmaal med visse Forandringer,
men paa Papiret fik man ikke andet at
see end den danske Skrift med alle de fremmede
Tilsætninger, som den i den seneste Tid havde faaet.
Da nu det danske Herredømme omsider fik Ende,
var det norske Maal saa forsømt og ringeagtet, at
ingen tænkte derpaa. Det fremmede Væsen blev saaledes staaende, ja det saae endog ud til, at det først
nu skulde blive fuldkommen rodfæstet ved den nye
Lovgivning, det forbedrede Skolevæsen og de mange
andre Indretninger, som nu kom i Gang, efter at
Riget havde faaet sin selvstændige Stilling tilbage.
Det var ikke nu som før, at det var kun en liden
Hob af indflyttede Folk, som holdt fast paa det
fremmede og forsmaaede det norske; en stor Deel
af de mest anseede Folk havde allerede gaaet over
til de fremmede, og flere kom altid efter; thi hvad
der først er kommet i Moden og anseet som Tegn
paa Dannelse, det faaer naturligviis altid Tilhængere
nok. Den fremmede Brug gik altsaa videre ud over
Landet, og omsider naaede den da ogsaa til de
mange Almuesmænd, som nu kom ind i Forretningslivet
og fik noget at gjøre enten med Oplysningsværket
eller med Rigets og Bygdernes almindelige
Sager. Og nu bleve disse Folk netop de flittigste til
at lære den fremmede Brug, og det netop for den
saakaldte Dannelses Skyld. Hvis en høi Embedsmand
brugte en og anden norsk Talemaade, saa var dette
ikke synderlig farligt; han blev dog anseet som en
dannet Mand alligevel. Hvis derimod de simplere
Bestillingsmænd brugte norske Talemaader i sine
Forretnings-Sager, saa vilde det strax vække en
Mistanke om, at de ikke havde nogen rigtig Dannelse.
Denne Mistanke vilde de paa ingen Maade
taale, og derfor blev det deres første og største Omsorg
at undgaae alle slige Tegn paa en udannet Tilstand
og at vise, at de forstode sine Ting saa godt
som enhver anden. Og i dette Stræv kunde det endog
stundom hænde sig, at de gjorde langt mere end som
behøvedes, saa at de i visse Maader bleve fornemmere
end de fornemme selv. Saaledes skulde nu den
tiltagende Oplysning desværre blive et Middel til at
forøge og bestyrke det fremmede Væsen; thi nu
maatte dette ogsaa udbrede sig iblandt Almuen, som i den forrige Tid ikke var bleven synderlig paavirket
af det. Og saaledes kunde det da skee, at den lykkelige
Opreisning for Norges Rige slet ikke blev nogen
Opreisning for Norskheden, men tvertimod kom til
at give Norskheden et værre Stød, end den nogensinde
før havde faaet.

Der bliver ofte klaget over, at det er vanskeligt at
gjøre Forbedringer i Skolevæsenet og andre Ting,
som røre ved Folkets gamle Skik, da slige Forandringer
ofte møde Modstand hos Almuen. Nu er det
vistnok saa, at denne Modstand ofte kan grunde sig
paa en smaalig Frygt for Udgift og Umage eller
ogsaa paa Ulyst til at lære noget nyt, og forsaavidt
er den vistnok at beklage. Men for en stor Deel turde
dog denne Modstand ogsaa have en bedre Grund, og
især saavidt Oplysningsvæsenet vedkommer. Oprigtig
talt maa jeg tilstaae, at jeg for min Deel heller ikke
har saa megen Kjærlighed til den saakaldte Folke-
Oplysning i den nuværende Tilstand, som jeg vilde
have havt under andre Tilstande. Det er vist og
sandt, at almindelig Oplysning er en ønskelig Ting;
men dette gjælder kun om Oplysningen i sig selv,
og ikke om enhver Form eller Skikkelse, hvori den
gives. Dersom de Midler, hvorved Oplysningen skal
udbredes, skulde virke til en Bortryddelse af alt det,
som vi have arvet fra vore gamle Forfædre, saa maa
det undskyldes, at vi, med al Agtelse for Oplysningen
selv, dog have nogen Ulyst til at drive den frem
med slige Midler. Dersom den almindelige Oplysning
skal kjøbes med en Bortkastelse af Landets gamle
Tungemaal og en Fordømmelse af alle gamle Landsskikke,
da er den dog sandelig dyrt kjøbt alligevel.
Mon det ikke skulde være en saadan Tanke, som
virker noget til denne Modstand imod visse nye Indstiftelser?
Vistnok maa denne Tanke nu være noget
uklar hos Mængden, fordi man har hørt saa længe paa
den Tale, at vi ikke have nogen egen Skik, som var værd at holde paa, og at vi ikke havde noget andet
Maal end det danske, som derfor nu skulde kaldes
«det norske Sprog». Men enten man nu tænker klart
eller uklart om Tingen, saa maa man dog blive noget
ilde tilmode, naar man seer, at Fædrenes Gjerning
overalt skal kuldkastes, at ikke en eneste gammel
Indretning skal faae være i Fred, og at alt det, som
kommer fra fremmede Lande, skal holdes for bedre
end vort eget. Man bliver ikke vel tilmode, naar
man seer, at hver eneste ny Indretning skal medføre
en heel Mangfoldighed af fremmede Ord, som Folket
ikke kan bruge med nogen Skikkelighed, og at man
ikke engang kan tale om en Forbedring i Jordbrug,
Skovdrift eller Huusholdning, uden at indbyde en
Hob af tydske, franske eller engelske Navne, medens
derimod de norske Ord, som kunde vove at melde
sig til dette Brug, blive uden Naade viste paa Dør,
fordi de ikke passe sammen med det øvrige. Og det
er let at see, at alt dette med Tiden vil føre til en
fuldkommen Omskabelse, som imidlertid vil koste
megen Møie og Ulempe, uden at man dog kan vide,
hvor længe det vil vare, førend ogsaa den nye Skikkelse
vil findes at være for gammel, saa at man atter
maa til at stræve med en ny Omskabelse.

Det bliver derfor et Spørsmaal, som er vel værdt
at tænke paa, om det ikke kunde gaae an at ophjælpe
den almindelige Oplysning uden nogen Skade
for Norskheden, eller med andre Ord, om vi ikke
kunde blive et oplyst og dannet Folk og dog være
Nordmænd ligesom før. Vi see dog, at noget sligt
lader sig gjøre i andre Lande; thi der er ogsaa andre
Folk, som drive paa Oplysning og Forbedringer i sit
Land, men de pleie da at give Oplysningen i den
Form og det Maal, som tilhører deres eget Land; de
pleie hellere at forbedre sine gamle Indretninger end
at afskaffe dem og sætte noget fremmedt i Stedet;
de pleie idetmindste at give sine nye Indretninger en hjemlig Form og et Navn af deres eget Maal,
saa at disse Nyheder ikke svække den fædrelandske
Sands, men tvertimod kunne tjene til at styrke og
forbedre den. Og noget sligt maatte vel ogsaa være
muligt i vort Land; ja man skulde endog troe, at
der i dette Land maatte være bedre Adgang til at
bevare den gamle Fædreneskik end i mange andre
Lande. Dersom vort Land laae omringet af andre
store Lande, saa at vi altid bleve paavirkede af mægtige
Naboer, saa vilde Sagen være mere vanskelig;
men nu er det Tilfældet, at vort Land ligger i en
Udkant af Verden, og at vore næste Naboer ikke ere
stort mere anseede end vi selv. Dersom vi vare et
Folk af blandet Oprindelse, eller hvis vor Slægt
havde været sønderskilt ved Folkevandringer og ved
Overvældelse af Fiender, saa vilde Sagen ogsaa være
vanskelig; men nu er det Tilfældet, at vort Folk
udgjør saa godt som en eneste Æt eller Stamme,
og at dette er den samme Æt, som først har ryddet
og bygget dette Land, og som siden har boet i Landet
den hele Tid; dette er noget, som ikke alle Lande
kunne rose sig af. Dersom vi endelig vare et Folk
uden Historie, et Folk, som havde ingen Minder fra
Forfædrene, ingen Adgang til Kundskab om Landets
gamle Viis og Maal, da vilde Sagen ogsaa være
meget vanskelig; men nu er det Tilfældet, at vi have
en meget udførlig Historie fra vore Forfædre og i
deres eget Maal; dette er ogsaa noget, som visse
andre Lande ikke kunne rose sig af. Vi behøve kun at
see paa vore gamle Forfædres Bøger og Breve for
at vide, at der var en Tid, da Stormændene vare
ligesaa norske som Bønderne, og da man talede lige
saa godt Norsk i Oslo og Tunsberg som paa Vossevangen.
Og naar man nu veed, at vort Landsfolk
hidtil har havt det meste og vigtigste af sine gamle
Ættemærker tilbage, saa skulde man dog troe, at
der endnu kunde gjøres noget ved Tingen, naar der kun havde været nogen almindelig Sands og Agtelse
for de norske Ættemærker. Hvis der var Kyndighed
nok og alvorlig Villie til at drive paa Sagen, saa
vilde vel Norskheden endnu kunne sættes paa fast
Fod, saa at den ikke skulde blive saa ganske let at
omstøde.

Nu hører man ofte Tale om, at vort Folk skal
være for lidet til at have saa meget for sig selv, og
at det ikke gaaer an at afsondre og afstænge sig
saaledes fra den øvrige Verden, da vi tvertimod burde
lægge Vind paa at holde sammen med andre Folkeslag
i den almindelige Fremgang og Dannelse. Denne
Tale trænger til nogen Drøftelse; thi den er nok ikke
ganske at stole paa. Dersom Dannelsen ikke er en
udvortes Tilskabning, men derimod noget, som kun
vedkommer Aanden eller Forstanden, da kan der lige
saa godt være en Dannelse i en norsk Form som i
en dansk eller tydsk, eller med andre Ord: Dannelsen
kan voxe og trives ligesaa godt hos os som hos andre
Folk, om vi end have nok saa mange Skikke for os
selv. Man afsondrer sig ikke fra Verden ved det, at
man holder paa sin Landsviis og sit Landsmaal; thi
netop det samme gjør den øvrige Verden ogsaa, idet
ethvert Folkeslag har sit Maal og sine Sæder for sig
selv, saa at det kunde blive vanskeligt nok at vide,
hvorhelst den «Verden» eller det Land er, som vi endelig
skulde hænge sammen med. Det kan ikke være
Danmark, thi dette er en meget liden Deel af Verden. Langt hellere skulde det da være Sverige, da
det svenske Folk er meget større end det danske og
har desuden mere tilfælles med vort eget Folk baade
i sit Maal og i sin Landsskik. Men naar det nu gaaer
saa godt an at holde sig adskilt fra Sverige, saa maa
det vel ogsaa gaae an at holde sig adskilt fra Danmark,
saa meget mere som vi see, at Danmark slet
ikke lærer noget af os til Gjengjæld for alt det, som
vi lære af Danmark. At vi ere et lidet Folk, kan i
visse Tilfælde være en slem Ting, og især hvis vi
skulde have ærgjerrige Tanker og tragte efter megen
Magt og Anseelse i Verden. Saa længe vi derimod
ere fornøiede med vor tilskikkede Deel, og vi for
Resten have Fred og Ro, saa er dog ikke vor Stilling
saa slem endda; vi have i alle Fald den Vinding
at boe i et eenligt Land med naturlige Grændser,
med en gammel Historie og et gammelt Tungemaal.
Og hvad den almindelige Oplysning og Dannelse
vedkommer, er det maaskee endog en Vinding for
et Folk, at det ikke er meget stort. Landets Bogmænd
eller Skribenter kunne da vistnok ikke have
den Ære at skrive for Millioner Læsere, men derimod
kunne de have den Fornøielse at skrive for det hele
Folk i Landet; thi netop hos et lidet Folk er det let
at kjende Folkets Tænkemaade og Tilstand, saa at
alle Oplysningsværker des lettere kunne lempes efter
Folkets Tarv i det hele. Saa vidt jeg veed, skal det
ogsaa netop være de smaa Folkeslag, som udmærke
sig ved en almindelig god Folke-Oplysning. Dette
skal være Tilfældet i Holland, hvor Maalet vistnok
er nærskyldt til det tydske, men dog i lang Tid har
været adskilt derfra og dyrket efter Landets eget
Brug. Ogsaa Danmark giver et Exempel paa et lidet
Folk med en god Almue-Oplysning. Men det mærkeligste
Exempel finde vi dog paa Island, altsaa hos
et Folk, som er udgaaet fra Norge og har bevaret
det gamle Maal saaledes, at det i visse Maader er bedre der end nogensteds her i Landet. Dette Folk
er saa lidet i Tal, at det kun udgjør saa meget som
et af de mindste Amter i Norge og ikke engang en
Tyvendedeel af Norges Folkemængde; og alligevel
har det en Mangfoldighed af Bøger i de forskjelligste
Kundskaber; blandt andet synes vor gamle Historie
at have en langt bedre Skjæbne der i Landet end
her hos os; thi medens den her kun findes i dansk
Oversættelse hos en og anden formuende Mand,
findes den nok paa Island i hver Mands Huus og i
det samme Maal, hvori den først var skreven. Dette
skulde da vise, at boglig Kunst ogsaa kan trives hos
et lidet og fattigt Folk, og især naar der bliver skrevet
i et Maal, som virkelig hører Folket til, og som
derfor har Folkets Yndest og Kjærlighed for sig. 

Endelig faae vi stundom at høre, at denne Tanke om
Folkets Ættemærker (eller Nationaliteten) i Grunden
kun skal være en Grille eller tom Indbildning, og at
det egentlig kan være det samme med hvad Viis og
Maal der bruges i Landet, naar bare Folket staaer
sig godt og gjør Fremgang i Klogskab og Duelighed.
Dersom dette var sandt, saa behøvedes det ikke at
spilde Ord eller Umage paa denne Ting; vi kunde
da lige saa gjerne tie stille til al den Bedrøvelighed,
som vi see omkring os. Men at det ikke er sandt,
skulde man næsten slutte deraf, at andre Folk ikke
pleie at tænke saaledes; de klogeste og mest anseede
Folk pleie derimod at holde fast paa sine gamle Ættemærker og at ansee dem som Landets og Folkets
Ære, som man ikke for nogen Priis kan afstaae.
Og naar vi nu tage Tingen paa den Maade, som er
lettest at forstaae, saa synes dog enhver af os, at
det er mere hyggeligt at tale med Kjendinger fra
Hjemmet end med fremmede Folk, som hvert Øieblik
misforstaae os og forspilde vore bedste Tanker.
Ethvert Folk har altid en Mængde af fine Vendinger
til at betegne Tankerne med, og disse Vendinger
kunne ikke skjønnes af fremmede Folk uden ved en
møisommelig Forklaring og kanskee ikke derved heller.
Og desuden vide vi, at de mest ophøiede Tanker,
de reneste og bedste Rørelser i Menneskets
Barm ere netop de, som kræve de simpleste og
hjemligste Udtryk for at forstaaes og gjøre Virkning.
Heraf følger, at det er vanskeligt at give Folk nogen
Lærdom i andet Maal end deres eget, og at det er
endnu mere vanskeligt at virke paa Hjertet og vække
nogen Rørelse ved en Tale, som savner alle de fædrelandske
Vendinger. Den Hygge og Fornøielse, den
aandelige Nydelse, som man kunde have af ethvert
ypperligt Aandsværk, vil paa saadan Maade for en
stor Deel gaae tabt, og dette Tab vil med Tiden og
for hele Landets Vedkommende blive saa stort, at
det er aldeles uberegneligt. Dernæst veed man ogsaa,
at de ægte gamle Ættemærker hos et Folk ere netop
et kraftigt og styrkende Baand til at holde Folket
sammen og virke til Enighed og et hyggeligt Samliv
imellem de forskjellige Stænder eller Klasser i Landet.
Dersom den ene Stand vil skille sig ud ifra Folket
ved fremmedt Maal og fremmede Sæder, da kan
man ikke vente nogen rigtig Enighed længer; hellere
kan man da vente at see to Partier, som forfølge
hinanden med Spot og Had eller ialfald ikke kunne
trives i Selskab med hinanden. Hvis derimod alle
Stænder have lige megen Agtelse for Landets rette
Skik og Maal, da er der Haab om en god Samvirken til fælles Gavn og Hygge for alle Parter, og tillige
er der Haab om, at Landsskikken selv maa blive
saaledes forbedret og befæstet, at den kan ansees
som en Ære og Prydelse for enhver Stand i Landet.
– Endelig er det et Spørgsmaal, om vi slet ikke
have nogen Pligt imod vore Forfædres Minde. Det
skulde dog være hyggeligt alligevel at gaae frem i
samme Stævne som Forfædrene, og egentlig skulde
vel den fælles Agtelse for deres Minde være det bekvemmeste
Baand til at holde os sammen som et
enigt Folk, idet vi alle vare samraadige om at bevare
og forbedre det aandelige Arvegods, som de
have efterladt os, i Stedet for at kaste det bort som
en uduelig Ting. At fornægte vor naturlige Lighed
med Forfædrene for ligesom at indbilde Verden, at
vi vare komne af bedre Folk: det vilde være Svig
imod Fædrenes Minde og kanskee ogsaa imod os
selv. At ødelægge alle gamle Mindesmærker, at vrage
Fædrenes Maal og gjøre Nar af alle gamle Skikke: det
kunde passe for en fremmed Flok, som var indflyttet
i den Tanke at styre Landet alene og gjøre Landets
Folk til Trælle og Tjenere, som man altid skulde
holde i tilbørlig Afstand og aldrig have noget Samlag
med. For Landets rette Børn passer saadan
Fremfærd sig ikke; for os er det nok baade sømmeligst
og nyttigst at vise Fædrenes Minde saa megen
Agtelse, at vi følge dem efter i alt det, som godt
er, og ikke blues ved at være dem lige i saadanne
Ting, som passe lige saa godt til vor Tid som til
de forrige Tider.

OM SKIKKENE.

Vi tale her om en Ting, som er deelt i mangfoldige
eenlige Stykker, og ved slige Betragtninger er
der den Vanskelighed, at Oversynet af Tingene enten
kan blive for stort eller for lidet; thi naar man seer
paa det hele, vil man lettelig glemme de eenlige Dele, og naar man seer paa Delene, vil man lettelig
glemme Oversynet af den hele Samling. Det kunde
vist være nyttigt at see noget nøiere paa de enkelte
Grene af Landsskikken, men disse Grene ere mange,
og det vilde her blive for langt at omtale dem alle;
vi faae derfor nøie os med at nævne nogle af de
vigtigste Grene og det endda i største Korthed. Den
Grundtanke, som vi her maa holde os til, er denne:
Naar en Skik er passende nok til alle Tider og ikke
til nogen Hinder for vor aandelige Fremgang, da
bør den ogsaa holdes vedlige; naar derimod en Skik,
som i Grunden kunde være god, er bleven belastet
med Misbrug eller Overdrivelse, da bør den renses
for de paakomne Udvæxter og føres tilbage til sit
rette Lag. Enhver Forandring burde være en virkelig
Forbedring, ikke en tankeløs Overgang til en ny
Mode, som der ikke er nogen Vinding ved. Og enhver
nødvendig ny Indretning burde lempes efter det
gamle og i det mindste benævnes saaledes, at den
ikke skulde svække den fædrelandske Sands, men
hellere om muligt tjene til at opklare og styrke den.

De almindelige Landssager, som kunne bestemmes
ved Lov eller Paabud, ville naturligviis nu som før
faae adskillige Forandringer, da nemlig Tidernes Tilstand
saa ofte medfører, at en gammel Vedtægt maa
forbedres, eller en ny Indretning indføres. Herved er
nu intet at mærke uden dette, at der stundom viser
sig en underlig Lyst til at forkaste visse gamle Indretninger
uden nogen synderlig Nødvendighed, og, som
det synes, bare fordi de ere gamle. Dernæst er det
ogsaa at laste, at visse nye Indretninger, som vedkomme
Almuen, ikke ere blevne lempede efter nogen
gammel Landsskik eller benævnte saaledes, at Almuen
kunde forstaae og kjendes ved dem. Det var,
for Exempel, en Nødvendighed for os at bruge samme
Vaaben som andre Folk, efterat den nyere Krigskunst
var opkommen; det var den Gang maaskee ogsaa nødvendigt at indrette Forsvarsvæsenet paa samme
Maade som Franskmændene; men det var vist ikke
nødvendigt, at man med det samme skulde indføre
den hele Række af franske Navne, som hørte hertil
(f. Ex. Corps, Compagnie, Chef o. s. v.), hvilket naturligviis
maatte blive en Plage for det hele Folk og
især for de arme Soldater, som altid bleve nødte til
at kjende og bruge disse underlige Navne. Det var
(for at nævne et andet Exempel) engang nødvendigt
at lære Bergværks-Driften af Tydskerne, fordi Tydskerne
kunde denne Kunst, og vi derimod ikke; men
det var ikke derfor nødvendigt at indføre alle de
tydske Navne, som hørte til Kunsten (f. Ex. Schicht,
Kehrrad, Einfahrer o. s. v.), og siden lade dem blive
staaende i alle Love og Forordninger om denne Sag.
Og noget saadant kunde ogsaa siges om mange af
de Indretninger, som ere indførte i den senere Tid;
men dette kommer nærmest ind paa Sproget, og
derved er det vanskeligt at gjøre nogen Forbedring,
saa længe som det norske Maal ikke er taget i fuldkommen
Brug.

I Arbeidsskikkene forestaae vistnok adskillige Forandringer,
deels derved at nye Arbeidsmaader og nye
Redskaber ville komme i Brug, og deels derved, at
visse Arbeider ville overlades til visse Hænder alene,
saaledes at ogsaa Bygderne ville faae sine Haandværkere,
i Stedet for at hver Mand før har maattet
lære alle Arbeider til sit eget Brug. Og herom have
vi ikke meget at sige, uden hvad der før er sagt, at
slige Forandringer vel kunne gjøres uden nogen Skade
for Fædreneskikken, naar man kun gaaer frem med
Lempe og i det mindste vedbliver at bruge de gamle
Navne paa Tingene, om endog Brugen kunde blive
noget forandret. Vistnok bliver der ofte talt og skrevet
med slig en oprørende Ringeagt om Forfædrenes
Gjerninger i dette Stykke, at man kunde ræddes for,
at Folk vilde forledes til at begynde paa en voldsom Omskabelse af alle de hertil hørende Ting; men dermed
er det dog kanskee ikke saa farligt, da den
gamle Forfaring har lært Folk at lempe sig efter
Landets Leilighed og at prøve med det smaae, før
man begynder med det store.

I Huusskikken eller Huusholdningen vil vel ogsaa
Forandringer foregaae, og paa nogle Steder kan dette
vel behøves, da den gamle Viis tildeels er altfor armodslig
endog paa saadanne Steder, hvor der dog
ikke er nogen egentlig Armod. Herved er da at
mærke, at Forandringen ikke burde bestaae i en Sammenskrabelse
af Stas og Fjas eller i saadanne Skinforbedringer,
hvorved alt bliver «udentil blankt og
indentil krankt»; thi dette vilde kun være en Forvanskning
af Fædreneskikken. Hellere burde da Forandringen
være en virkelig Forbedring i Skikken og
gaae ud paa noget, som der var en Vinding i, saasom
bedre Huusrum, sundere Værelser, kraftigere Kost,
mere passelige Sovesteder, større Reenlighed og mere
Bekvemhed og Hyggelighed i alle Ting. Det Formaal,
som man her skulde have for Øie, er ikke just
at rette sig efter, hvad der bruges i andre Lande,
men hellere at opnaae det bedste, som kan passe til
vort Land og til Stedets Leilighed; og da nu dette
Land er noget forskjelligt fra de andre, som vi have
mest Samfærdsel med, saa skulde man vente, at et
Slags Norskhed netop maatte komme til Syne i saadanne
Skikke som disse. Og noget sligt kan ogsaa
siges om Klædeskikken. Denne Viis er rigtignok
meget forskjellig i Landet, og det er vanskeligt at
vide, hvor gammel den er; det er saaledes ikke let
at sige, hvad der er den rette norske Klædeskik;
men det kan være os nok at vide, at den bedste
Klædningsmaade er den, som passer bedst til Landets
Luft og Veirlag og tillige er bekvemmest for Folkets
forskjellige Arbeider paa Sø eller Land. Det vilde
saaledes være en Daarlighed af Landets Folk at ville efterabe de udenlandske Moder, som ofte kunne være
meget ubekvemme for arbeidende Folk og meget
upassende for det Veir og Føre, som man kan vente
sig i dette Land. For eenlige Mennesker, som opholde
sig hos fremmede Folk, kan det ofte blive nødvendigt
at følge den fremmede Viis, for at de ikke
skulde holdes for Nar, som saa ofte skeer; men at
hele Bygder og Landskaber skulle paatage sig en
ny Ham i Stedet for den gamle, som kanskee var
meget bedre: det er noget, som slet ikke er nødvendigt.

Endelig maa vi ogsaa tænke noget paa Selskabsskikkene
eller Levemaaden i Samkvem og Omgang
med flere Folk. Disse Sæder have ogsaa nogen Betydning,
baade fordi de strække sig vidt ud over
Landet og saaledes ere lige paa mange Steder, og
tillige derfor, at de efter al Rimelighed ere meget
gamle, saa at de paa en Maade kunde ansees som
et Tegn paa Forfædrenes Tænkemaade eller Tilbøielighed.
Der er saaledes god Grund til at holde dem
vedlige, men det vil ogsaa være nødvendigt at paasee,
at de ikke skulle forvanskes ved Overdrivelse. Det
er nemlig Tilfældet med nogle af disse Skikke, især
med Gjæstebudsskikkene, at de let kunne forvanskes
og drives for vidt, især naar Folk ville kappes med
hverandre, og den ene søger at overgaae den anden.
Det er, for Exempel, en vakker Skik at lade kommende
Folk faae noget til at æde og drikke, især naar
de have faret en lang Vei; men det er ikke velgjort
at tvinge Folk til at æde mere, end de have godt
af, og det er slet ikke vakkert, at Folk skulle drikke
sig fulde, for hver Gang de komme sammen. Det er
vakkert nok, at Folk, som sjelden samles, ville være
længe sammen og holde sig lystige med hverandre;
men det er ikke nyttigt, at et Gjæstebud skal vare
en heel Uge, og at man i denne Uge skal ødelægge
saa meget, som man kunde leve af i mange Uger.

Det er en vakker Skik, som vi kalde Dugnad, at
Naboer og Grandfolk skifteviis komme til hinanden,
for at hjælpes ad med et stort Arbeide, og derefter
faae en Forfriskning med Mad og Drikke; men det er
daarligt, at denne Forfriskning skal gjøres til et
Drikkelag, saa at Vindingen af Arbeidet gaaer bort
i Tidsspilde og Overdaadighed. I slige Ting bør
man da forbedre Skikken ved at føre den tilbage fra
Umaadeligheden til det rette og passende Maal. Der
er mange saadanne Skikke, som kunne tjene til et
opfriskende Selskabsliv og en sømmelig Fornøielse;
de ere saaledes i Grunden uskyldige, og det vilde
være ilde at lægge dem af; men det kommer da
ogsaa an paa at holde dem frie for saadanne Misbrug,
som gjøre Skikken forhadt og paaføre den et Vanrygte,
som den ikke fortjener. 

Førend vi nu gaae over til at omtale det vigtigste
Ættemærke, nemlig Tungemaalet, burde vi først nævne
en Ting, som hører hertil, og som der stundom tales
meget om, nemlig det indvortes Ætte-Lag eller Folkets
særegne Sindelag og Tilbøielighed, altsaa den
saakaldte «National-Charakteer». Men dette er en
meget vanskelig Ting at faae Tag paa. Hvor vanskelig
den er at bedømme, kan skjønnes deraf, at
nogle sige, at vi ere et meget spagfærdigt og alvorligt
Folk, endog med Hang til Tungsindighed, medens
andre derimod sige, at vi ere et meget lystigt, ja
endog yderlig letsindigt Folk. Det seer saaledes ud
til, at der findes noget af begge Slag i Landet, og
at vi i dette Stykke ikke ere saa meget forskjellige
fra andre Folkeslag. Men hvorledes det nu end er,
saa er det en Ting, som man ikke lettelig kan gjøre
noget ved, og saaledes kunde vi lade den Sag fare.
Imidlertid kunde der være visse Yttringer af dette
Folkesind, som her skulde komme i Betragtning, og især hvis disse Yttringer skulde være saa slemme,
som vi stundom høre. Iblandt andet bliver der talt
noget forfærdelig meget om et Slags Døsighed eller
«Dorskhed» og «Træghed» (som de kalde det), som
skal være saa almindelig her i Landet. Imidlertid
troe vi, at dette ikke er saa almindeligt alligevel.
Vistnok findes her en Deel dovne og ligegyldige
Kropper, og det samme findes vel ogsaa i andre
Lande; men saa findes der ogsaa en god Deel kvikke
og nemme Folk og rigtigt gode Mands-Emner, som
vistnok ere skikkede til nyttige Ting, om de end
ikke strax kunne skikke sig i uvante og ubekjendte
Ting. En vis Langsomhed og Seenfærdighed er
maaskee noget almindelig her i Landet, men dette
mærker man ikke noget synderligt til, uden paa de
Steder, hvor mange Ting skulle afgjøres i en Hast,
og der pleie da Folk at vænne sig til en anden Skik.
Det vilde heller ikke være nogen særdeles Dyd, at
Folk skulde vænne sig til at haste og buldre, naar
ingen Ting staaer paa, eller at tale som man kommanderede
en Brandvagt, og vilde have Svaret færdigt,
førend Spørgsmaalet er kommet ud af Munden.
Hos Folk, som boe adspredt og sjelden komme sammen,
er det slet ikke underligt, at de have en Tilbøielighed
til at give sig Tid med sine Ærinder og
tale længe om lidet; og om nu en slig Omgangsmaade
ikke passer sig paa et Posthuus eller i en
Krambod, saa kan den dog passe sig paa andre
Steder, hvor man har lidet at tale om og faa Folk
at tale med.

OM TUNGEMAALET.

Af alle de gamle nedarvede Sædvaner bliver imidlertid
Tungemaalet den allervigtigste, og lykkeligviis
er denne Arveskik ogsaa den uskyldigste, da den
ikke indeholder noget, som kan føre til Fordærvelse
eller være til Hinder for Folkets Fremgang. Intet af alle de gamle Ættemærker har en saa mangfoldig
Brug og Betydning som Tungemaalet, og intet staaer
heller i en saa inderlig Sammenhæng med alle andre
Landsskikke som dette. Det er desuden det tydeligste
og tryggeste Ættemærke for et Folk; det er
noget, som man kan forklare og beskrive; det har
sine visse bestemte Former, saa at vi deraf oftest
kunne vide, hvad der hører os til, og hvad der hører
andre til. Og hertil kommer, at det ogsaa er det
ældste og varigste Ættemærke; det er det, som
bedst kan holde sig vedlige i Ætten gjennem alle
Tiders Omskiftelser. Om alle de øvrige Skikke bleve
forandrede, saa kunde Maalet endda i alt det vigtigste
blive staaende, og dette vilde allerede være nok
til at betegne et Folkeslag og udmærke det fra alle
andre Folk. Saa længe som vi tale ægte norsk, saa
kunne vi frit kalde os ægte Nordmænd og rette Børn
af de gamle Nordmænd, om vi end ikke følge alle
deres Skikke i andre Maader. Hvis vi derimod aflægge
det norske Maal, da vil vort Nordmands-Navn
kun have saare lidet at betyde, og da kunne vi ikke
længere tale om vore gamle Forfædre uden med
Skam og Blusel; thi vor Lighed med dem vil da
blive saa liden, at Verden vil troe, at vi ere en indflyttet
Folkeslægt og ikke de rette Efterkommere af
de gamle Nordmænd.

Men her maa vi først have en Afgjørelse af, hvad
der nu er det rette norske Maal; thi det vilde være
ilde, om Folk skulde have urette Tanker om denne
Sag. For det første maa vi da vide, at Norsk ikke
er det Maal, som vi nu sædvanlig læse og skrive,
og som, for Exempel, dette Stykke her er skrevet i;
thi dette Maal er Dansk; det er altsaa et Maal, som
tilhører et andet Land, og som er meget anderledes
end det gamle Maal i Norge. Vistnok er herved at
mærke, at Norsk og Dansk have fra gammel Tid
havt meget tilfælles, saa at mange Ord ere lige i begge Maal eller ogsaa næsten lige; det er saaledes
meget i Dansken, som ogsaa er norsk; ja det hænder
endog stundom, at vi i den danske Skrift finde
Ord, som ogsaa have været norske, men som nu
ere gaaede af Brug i Dagligtalen her i Landet. Men
dette samme er ogsaa Tilfældet i Svensken, og i
Grunden er der en meget større Lighed imellem
Svensk og Norsk, saa at det vilde falde os meget
lettere at læse det Svenske, naar vi vare lige saa
meget vante til dette som til det Danske. Men nu
vide vi, at vort Folk har fra gammel Tid havt et
Maal for sig selv; og dette Maal fremviser sig nu
for os i to Former, en ældre og en nyere. Den
første Form er den, som vi finde i vore gamle Skrifter,
som ere tilkomne førend Foreningen med Danmark
og især i det trettende og fjortende Aarhundrede;
dette er altsaa det gamle Norske. Den anden
Form er den, som endnu bruges som Omgangsmaal
hos vor Almue, især i det indre af Landet, og som
overalt viser sig som en lidt forandret Form af det
gamle Maal; dette er altsaa det nyere Norske. Imellem
det gamle og det nyere Maal findes en lignende
Forskjel, som man ogsaa finder i visse andre Lande,
nemlig at det nyere Maal har beholdt de gamle Ord
med de nødvendigste Bøiningsformer, men derimod
afkastet de øvrige Ordformer og Endelser, som vare
mindre nødvendige, og som det gamle Maal havde
en stor Mængde af. I det nyere Maal finde vi ogsaa
en indre Forskjellighed, da nemlig Formerne have
dannet sig noget anderledes i det ene Bygdemaal
end i det andet; imidlertid er denne Forskjel i Grunden
ikke saa stor, som den synes at være, da nemlig
de vigtigste og nødvendigste Dele af Sproget
alligevel ere nogenlunde lige paa de fleste Steder.
I Nærheden af Byerne er Maalet rigtignok noget afvigende
fra den gamle Form, fordi det har nærmet
sig mere til Dansken; men i den indre og største
Deel af Landet er Formen derimod tydelig og afgjort
norsk, og især kunne Bygdemaalene i Fjeldbygderne
og i Bergens Stift siges at staae meget nær ved det
gamle Norske; disse Bygdemaal ere derfor nu at
ansee som de bedste. Naar der nu skulde blive
Spørgsmaal om et Bogmaal (Skriftsprog), som med
Sandhed kunde kaldes norsk, da har man at vælge
enten det gamle Norske eller ogsaa en Middelform
af de nuværende bedste Bygdemaal. At optage det
gamle Maal enten efter vore gamle Skrifter eller efter
den Form, som bruges paa Island, vilde vistnok endnu
have gode Grunde for sig; men alligevel vilde dette
blive meget møisomt og tungført paa Grund af de
føromtalte mangfoldige Ordformer, som for en stor
Deel ere gangne af Brug, og som derfor nu maatte
læres af Bogen ved en langvarig Øvelse. Det vilde
derfor blive meget bekvemmere at optage en Middelform
af de bedste Bygdemaal, saaledes at man i
Hovedsagen overalt havde det gamle Maal til Mønster.
Men enten man nu vil tænke paa nogen Skrift eller ikke, saa er det ialfald vist, at den ægte norske
Talebrug ikke er den, som nu er i Moden i vore
Byer og i Nærheden deromkring, men derimod den,
som findes hos Almuen i Bygderne, især i Midten
af Landet.

Saa sandt som nu dette er, og saa klarlig som
det bevises af ethvert Blad af vore gamle Skrifter,
saa finder man dog nu overalt, at Folk ere uvillige
til at tilstaae eller vedkjende sig de nødvendige Følger
af denne Sandhed. Vistnok sige nogle, at alt
dette kan være altfor sandt, og at vi paa denne
Maade have lidt et stort Tab; men saa hedder det
ogsaa, at vi nu have vundet saa meget andet godt
i Stedet for det tabte, at vi gjerne kunde slaae os
til Ro og lade Tilstanden være, som den er. De
glemme da, at vi kunde have vundet det samme
gode og meget mere til, om denne Tilstand havde
været anderledes. Andre derimod mene, at der ikke
kan være noget synderligt Tab ved at undvære dette
Maal; det var ikke skikket til at følge med det Opsving,
som Oplysningen nu har taget; det var ikke
vakkert og værdigt nok til Udtryk for de ophøiede
Tanker, som en oplyst Aand maa omgaaes med,
sige de. De glemme da, at det netop er den høiere
Brug og Dyrkning, som skal forfremme et Maal saaledes,
at det bliver skikket til at følge med i al
mulig Oplysning, og at det norske Maal kunde være
lige saa tjenligt som ethvert andet til saadan Brug
og Dyrkning. Saaledes kan det da hænde, at mange nu ville gjerne kaldes Nordmænd og maaskee ansee
dette som en Ære, men derimod ikke kunne taale at
høre det norske Maal i sit Huus eller i sine Selskaber.
Hvorledes det nu kan være en Ære at være Nordmand
og en Skam at tale Norsk, det skulde være
vanskeligt at forstaae, naar man ikke fra andre Kanter
vidste, hvor megen Magt en falsk Indbildning kan
faae, naar den bliver bestyrket ved flere samvirkende
Omstændigheder. Dersom det norske Maal var i
Moden hos Stormandskabet i Landet, dersom man
havde sine Bøger og Aviser i dette Maal og var
vant til at bruge det i sine Forretnings-Sager, da
skulde vi høre en ganske anden Tale om dette Maal;
da skulde det kanskee være anseet som Landets
Pryd og Ære, som man for ingen Verdens Priis vilde
lade sig fratage. Nu er det derimod Tilfældet, at
dette Maal er kun i Brug hos en fattig Almue, og
dette er nok til at gjøre Tingen usmagelig. Det har
nemlig været en gammel Vane hos en stor Deel anseede
Talere og Skribenter at tale med Ringeagt om
alt det, som tilhører Almuen eller Bondestanden; alt
hvad som kom fra den Kant, skulde være «raat» og
«plumpt», saa at det ikke kunde bruges af dannede
Folk; noget godt og tækkeligt, noget stort og ophøiet
skulde aldrig kunne ventes fra denne Side. Dette
troer man paa, og derefter skikker man sig. Derfor
ere Folk saa rædde for, at hvis de nu skulde tale
Norsk, saa vilde de ansees som udannede, som Folk
af ringe Stand, som ikke havde lært Folkeskik. Og
vistnok kan Tingen have sin Uleilighed, saa længe
der ere saa faa, som baade have virkelig Dannelse
og tillige bruge det norske Maal; hvis derimod disse
Folk bleve mange, saa vilde Tingen faae et andet
Udseende. Det har hændt i forrige Tider, at visse
Folkeslag, som vare lidet bekjendte og lidet agtede,
have forstaaet at ophøie sit Maal til en saadan Anseelse,
at ogsaa deres stolteste Nabofolk bleve nødte til at lægge Mærke til det. Og hvem veed, om ikke
noget sligt kunde endnu hænde? Man skulde derfor
ikke tale for høit om denne «Plumphed» ved Bondemaalet;
thi det kunde maaskee hænde sig, at Efterkommerne
engang vilde gjøre Nar af den hele Tale.
Der kan komme den Dag, da man vil undre sig lige
saa meget over denne Tids Fordomme, som man i
denne Tid undrer sig over forrige Tiders Fordomme.

Det kan ikke være nogen rigtig Folkeskik, at det
ene Folkeslag skal gaae ind til det andet og sige:
«Kjære, lad os faae laane dit Maal; thi det, som vi
have selv, er noget usselt Kram, som vi ikke kunne
bruge». Om det endog var sandt, at det norske
Maal var saa daarligt, som nogle sige, saa maatte vi
dog ville kjendes ved det alligevel, fordi at netop
dette og intet andet er vort eget, og hvad som ret
er, det faaer vi lade staae, enten det tækkes os vel
eller ilde. Men nu er det ikke sandt, at vort Maal
er værre end andre. Sprogkyndige Folk sætte megen
Priis paa det gamle Norske og give det en meget
høi Rang i Sprogenes Række; og nu vilde det nyere
Maal i sin fuldkomneste Form være næsten lige saa
godt og ikke meget ringere end det gamle. Det er
ialfald lige saa rigt som Dansken, og især naar man
fraregner den store Slump, som Dansken har taget
af Tydsken og andre Sprog; dette er rigtignok laant
Gods, men hvis nu vi vilde bruge det samme Laan,
saa havde vi strax den samme Rigdom; thi paa den
Maade kan endog det fattigste Bygdemaal gjøres til
et saa rigt Sprog, som nogen vil ønske sig. Og hvad
nu Fagerheden vedkommer, da tænke vi, at Norsken
ikke vil tabe for Dansken i dette Stykke; lad saa
være, at et og andet Ord kunde see nettere ud i
Dansken, saa er der dog en stor Mængde Ord, som
vistnok ere vel saa vakre i Norsken, f. Ex. Øy, Høy,
Støyt, støypa, skaut, auka, Eik, veit, leikande, seinare,
einaste. (Paa Dansk: Ø, Hø, Stød, støbe, skød, øge, Eeg, veed, legende, senere, eneste). Vi troe
ogsaa, at man kan give lige saa gode Udtryk af
Velvillie og Høflighed i Norsk som i Dansk, og vi
synes ogsaa at have hørt Exempler nok derpaa. Og
naar vi ret betænke os, saa kunne vi heller ikke
finde noget uværdigt eller vanhelligt ved at bruge
vort eget Maal, saavel i høitidelig Tale og gudelige
Betragtninger som i anden Tale; thi saa snart man
sætter Vanen og Indbildningen tilside, saa maa man
dog tilstaae, at en Tanke er lige værdig og hellig,
enten det siges i det ene eller det andet Maal. En
høitidelig Tale i Norsk kunde kanskee synes lidt
underlig den første Gang, da man hørte den eller
saae den paa Prent; men saa snart man blev vant
dertil, vilde man ikke undres længere derpaa. Naar
man nu tænker, at et Bibelsprog skulde tabe sin
Kraft og Værdighed ved at siges paa Norsk, da kan
det ikke være andet end en Indbildning, som grunder
sig paa Vanen og paa en indprentet Ringeagt
for Landets Maal; thi det skulde dog ellers være
baade vakkrest og nyttigst, at Bibelen blev oversat
«paa hvert Lands Maal til hver Mands Brug og
Bedste», ligesom det ogsaa vilde være den største
Ære for Lærdommen selv, at den blev forkyndt i
alle Tungemaal for alle Folk og Slægter; det skulde
da langt hellere synes uværdigt, at Bibelen endnu
ikke er oversat paa Norsk, uagtet vore gamle Forfædre
dog have gjort en Begyndelse dertil, og Islændingerne
have allerede fra det lutherske Kirkeskifte
havt den hele Bibel paa sit eget Maal. Naar
man endvidere tænker, at en Kirkesang eller en Bøn
skulde blive vanhelliget ved at opsættes paa Norsk,
da synes mig dog, at denne Tanke selv er mere vanhellig;
thi det seer da ud til, at man her forestiller
sig Sagen ligedan som de Folk, som skulle henvende
sig til en fremmed Herremand, og som ved denne
Leilighed ville tale i et Maal, som de ikke ere vante til, for at den fremmede Herremand skal forstaae
dem bedre og fatte gode Tanker om deres Forstand
og Kundskab. Dette skulde da ikke behøves, naar
man taler til En, som forstaaer alle Maal, og som
desuden forstaaer Tankerne, enten de komme til Ord
eller ikke. Hellere skulde man da tænke, at det var
rettere at bede i sit eget Maal, saa meget mere som
Bønnen da kunde være et sandere Udtryk af Hjertets
Tanker og derfor des mere alvorlig og inderlig. –
Vistnok er herved at mærke, at man i Bøn og gudelig
Tale altid burde bruge de bedste Ord, som man
kunde; thi det gjælder om Norsken som om andre
Maal, at ikke alle Ord ere lige gode eller lige værdige;
der er altid noget, som ikke passer til en høitidelig
Tale, om det end kan være godt nok for
Dagligtalen. Men deraf følger aldeles ikke, at alt
hvad vi bruge i Dagligtalen, skulde være upassende
til høitideligt Brug, eller at man i aandelige Sager
skulde bruge et Maal, som ikke brugtes til noget
andet. Dersom dette var sandt, da maatte man for
længe siden have udelukket de mange Ord, som ere
lige i Dansk og Norsk, f. Ex. Himmel, Jord, Dag,
Tid, Liv, Sorg o. s. v. Thi alle slige Ord bruges jo
daglig her i Landet baade i Spøg og Skjemt og til
mange Slags Brug, som ikke er hellig; og dog høre
vi aldrig, at Ordene ansees som vanhellige for den
Sags Skyld.

Naar vi saaledes tænke nøie efter Tingene, saa
kunne vi ikke komme til anden Slutning, end at det
norske Maal kunde godt lade sig forlige saavel med
den høieste Oplysning som med den alvorligste Behandling
af de aandelige Sager. Og hvis vi skulde
trænge til en større Bestyrkelse i denne Tro, saa
kunne vi see os lidt omkring i Verden og høre efter,
hvorledes det staaer til hos «dannede Folk» i andre
Lande. Dersom Dansk var det eneste Maal, som
kunde bruges i vigtige Sager, da maatte jo al Verden
lære Dansk; det kunde da ikke være Nordmændene
alene, som havde denne Byrde paa sig. Nu er
der andre Folkeslag, som er meget større og mere
anseede i Verden end det danske; fornemmelig have
Tydskerne, Engelskmændene og Franskmændene en
stor Overvægt i Tal og Anseelse; og disse Folk
have nu i lang Tid netop været et Slags Foregangsmænd
i Oplysning og Dannelse. Naar man nu
endelig skal følge med andre Folk eller have andre
med sig, da er det bedst at have saa mange som
muligt med sig. Tydskerne staae os rigtignok ikke
saa nær som Danskerne, men de have dog et vist
Frændskab med os alligevel, og saaledes træffer det
sig, at der i deres Maal findes adskillige Ord, som
have mere Lighed med de norske end de danske,
saasom: Auge, Bein, Gras, heim, leid, las (Dansk
læste), blies (D. blæste) og flere. Naar det nu gaaer
an for Tydskerne at bruge slige Ord baade i Bibelen
og andre Bøger, saa maatte det ogsaa gaae an i
norske Bøger at bruge slige Ord som Auga, Gras,
heim o.s.v.; og da kunde man ogsaa have den
Trøst, at der var over 30 Millioner Folk, som brugte
disse samme Ord. Og saa er der et Folkeslag, som
vi endnu skulle lægge Mærke til, nemlig Svenskerne,
som ere vore allernærmeste Naboer. De udgjøre et meget større Folketal end Danskerne, og de ansees
for at have ligesaa megen Dannelse som andre Folk.
Men nu er det netop Tilfældet, at Svenskerne bruge
en heel Mængde Ord, som ligne mere de norske end
de danske, f. Ex. fram, djup, sjuk, et gagn, en aaker
o. s. v. Og slige Ord bruges da naturligviis baade
i Bibelen og Lovene, i Bønner og Psalmer, i Breve
og Kundgjørelser, hos fornemme Folk saavelsom hos
Bønder; og der er meget mere fornemt Folk i Sverige
end i Norge. Der er saaledes nok af de Tilfælde,
hvori vi just ikke staae alene med vore Ord, men
tvertimod have en ganske anseelig Folkemængde
med os.

Endnu ville nogle sige, at alt dette hjælper intet,
da den Tilstand, som nu er, har allerede varet saa
længe og sat sig saa fast paa alle Sider, at der ikke
længere kan gjøres noget ved den. De ville tale om
en «historisk Nødvendighed», en hævdet Ret, en
gjort Gjerning, som ikke kan vendes. Det Norske
har nu saa meget imod sig, at det ikke længere kan
komme til nogen Velmagt, ville de sige. Men saaledes
pleie duelige Folk ikke at tænke i andre Tilfælde;
naar de see, at der er overgaaet dem en stor
Uret eller en stor Skam, da pleie de først at see
efter, om der ikke skulde være nogen Udvei til, at
de selv kunde rette paa sin Skade og opreise sine
faldne Sager paa en sømmelig Maade. Og her skulde
vi troe, at der maa findes en Udvei til en ærefuld
Opreisning, naar vi kun selv for Alvor ville søge
den. Lykkeligviis er Fædrenemaalet ikke af det Slags
Arv, som man strax mister, naar man til en vis Tid
har forsømt at paatale sin Ret; det er heller ikke af
det Slags Eiendom, som kan komme saaledes under fremmede Hænder, at man ikke kan tage den tilbage
uden anden Mands Skade. Den gamle Arv er endnu
til; de rette Arvinger ere ogsaa til, og de have det
i sin Magt at tage Arven i fuld Brug og sætte den
i fuldkommen Stand, uden at nogen har Ret til at
forhindre det. Vistnok vilde det kræve nogen Tid og
koste nogen Umage at sætte denne Arv i fuldkommen
Stand; men dersom Sagen blev dreven med Forstand,
saa kunde man dog vente meget af Tiden alligevel.
Ialfald har vor Tid den Fordeel, at der nu findes en
bedre Kundskab om Sagens rette Sammenhæng end
i forrige Tider, da man ikke kunde læse gammel
Norsk og ikke heller havde nogen klar Tanke om
Sammenhængen imellem de nyere Maal. Naar nu
denne Kundskab bliver mere og mere almindelig,
saa vil ogsaa vort norske Maal vinde mere Anseelse,
og da vil rimeligviis den Tanke at reise dette Maal
til en større Værdighed, end det hidtil har havt, ikke
længere synes saa underlig som før; thi Sandheden
pleier dog altid at have den Kraft, at den efterhaanden
drager Folk alt mere og mere til sig, om de
end i Førstningen vare noget modvillige. Derfor troe
vi, at det norske Maal ikke længere vil være saa
forladt af alle oplyste og vellærde Folk, som det før
har været; og derfor troe vi ogsaa, at det baade vil
holde sig vedlige og komme til en større Opreisning.

SLUTNING.

Efter disse Betragtninger over Dannelsen paa den
ene Side og Norskheden paa den anden Side, komme
vi her tilbage til det, som før er sagt, at vort Folk
vistnok kan gjøre al ønskelig Fremgang i Oplysning
eller Dannelse, uden at det derfor behøver at aflægge
alle sine gamle Sæder og sit gamle Maal, da disse
Ting slet ikke staae saaledes imod hinanden, at det
ene netop skulde fortrænge det andet. Man kan gjerne
være meget oplyst for det, om man boer i en Røgstue, sover paa Halm og sidder paa en Bænk, «æder
Grød og Sild» og gaaer i hjemmevirkede Klæder.
Og paa den anden Side kan man være meget udannet
og uvidende, om man boer i et staseligt Huus
og klæder sig efter de nyeste Mode-Tegninger fra
Staden Paris udi Frankrige. Man kan være saa dannet,
som nogen vil ønske sig, og dog tale Sognemaal
eller Hardangermaal; og man kan gjerne være meget
udannet og dog tale den fineste Dansk. Endvidere
kan det godt gaae an at boe i et pynteligt Huus og
gaae i fine Klæder og alligevel tale ægte Norsk (f.
Ex. Vossemaal); thi hvis det var sandt, som vi stundom
høre, at det ikke skulde være passeligt at tale
Norsk, naar man gaaer i Kjole, da vilde det være
slemt for Folk i andre Lande, f. Ex. Svenskerne,
som nok ogsaa gaae i Kjole og dog tale sit Lands
Maal. Overalt vil man ved nærmere Eftertanke finde
mange slige Indbildninger, som grunde sig derpaa,
at man er vant til en Tilstand, som ikke er den rette;
og disse Indbildninger maa man da modvirke, fordi
de ere til Hinder baade for Dannelsen og for Norskheden.
Hvis det var sandt, at fremmed Viis og fremmed
Maal skulde være Mærke paa Dannelse, da
maatte vore Byfolk være meget dannede Folk, og
de Bondefolk, som boe næst ved Byerne, maatte
være mere dannede end alt det øvrige Landsfolk.
Men alligevel hænder det dog ofte, naar man kommer
til andre Landsfolk med gammeldags Viis (f. Ex.
i Fjeldbygderne), at man netop der synes at finde
bedre Tegn paa virkelig Dannelse, saasom en større
Artighed og Velvillie, en bedre Sands for Kundskab,
og især en større Tænksomhed og Agtsomhed for
alle videværdige Ting.

Det vilde saaledes være baade til Gavn og Ære
for vort Land, om man kunde mage det saa, at Oplysningen
kunde blive til Hjælp og Forfremmelse for
Landets Maal og Landets Sæder, og at man engang kunde komme til en rigtig Tanke om Dannelse i en
norsk Form. At der er en og anden Skik, som kan
forbedres, og at dette kan skee uden Skade for
Norskheden, saalænge som man ikke gaaer videre,
end som nødvendigt er, have vi allerede omtalt, og
tænksomme Folk ville lettelig udfinde de Tilfælde,
hvor saadan Forandring behøves. Hvad Tungemaalet
derimod vedkommer, vil det for de fleste være vanskeligere
at vide, hvad der i visse Tilfælde er det
rette, da dertil udkræves nogen Kundskab, saa at
dette maatte nærmest blive en Sag for Skolerne og
Ungdommens Lærere. Imidlertid ere dog Bygdemaalene
saa gode i en meget stor Deel af Landet, f.
Ex. i alle Fjeldbygder, at Folk paa disse Steder
overalt ere meget nær ved den gamle og rette Form,
og derfor gjøre de naturligviis rettest i at holde paa
det, som de have. Paa andre Steder og især ved
Byerne er Maalet vistnok mere forvansket; men ogsaa
her vilde man gjøre vel i at passe paa, at Forvanskningen
ikke blev større, end den er; thi endnu er
der dog i de fleste Bygder et godt Forraad af det
ægte Norske tilbage, og dette Forraad kunde godt
holdes vedlige, naar man kun lod det være i Fred
og ikke var saa flittig til at aflægge alt det, som
ikke bruges hos fremmede Folk, eller som ikke passer
til Skriften (det vil sige til den danske Skrift).
For det første vilde det overalt være godt, om de,
som kunne det norske Maal, vilde bruge det i al sin
Tale til hverandre indbyrdes, og om de, som ikke
kunne det, vilde idetmindste tillade andre at bruge
det. Om det end ikke gaaer an i dette Aar eller til
næste Aar at bruge det fuldkomne norske Maal i
skriftlige Forretninger, saa kan det dog gaae an at
bruge det i mundtlige Forretninger, og hvis denne
Brug blev mere almindelig, vilde dette allerede være
en stor Vinding. Men til en fuldkommen Opreisning
af Landets Maal behøves der endnu noget mere, nemlig en saadan Indretning, at man kunde læse det
paa Prent og lære det i Skolerne ligesom andre
Maal. Der behøves nemlig en Opklaring af, hvad
der er ægte Norsk, og en Rettesnor i de Tilfælde,
hvor Bygdemaalene ere ulige, og hertil maatte man
have en regelbunden skriftlig Form eller et Bogmaal
for Landet i det hele; thi at skrive i ethvert Bygdemaal
duer ikke, da man derved fik mange Former i
Stedet for een, saa at ingen kunde vide, hvad som
var det retteste. Det vilde saaledes være den største
Hjælp for Sagen, om kyndige Mænd vilde begynde
at skrive Bøger, f. Ex. Fortællinger og slige lettere
Sager, i en saadan fuldkommen norsk Form, som de
da alle maatte være enige om at følge. Herved vilde
man for det første opnaae, at Folket vænnedes til at
see og læse dette Maal, og denne Tilvænnelse vilde
virke meget til Sagens videre Fremme. 

For Resten var det ikke mit Formaal her at paavise,
hvorledes en saadan Sag skulde drives, da dette
her vilde blive alt for langt. Formaalet for dette
Stykke var at vise, at Norskheden ikke er til Hinder
for den rette Dannelse, og saaledes at modvirke en
vildfarende Forestilling, som stundom synes at true
med at ville udslette ethvert Spor af Norskhed i
dette Land. Herved maatte det særlig paavises, at
det norske Maal netop er den allervigtigste Deel af
Norskheden, eftersom Tungemaalet har en saa stor
Overvægt over alle de øvrige Landsskikke, at disse
ligesom skjule sig og komme bort, naar de sættes
ved Siden af det. Og herpaa maatte der lægges en
særdeles Vægt af den simple Grund, at den dyreste
Eiendom er den, som man bedst maa bevare; thi
dersom det allervigtigste af vore Ættemærker skulde
blive udskjæmt og bortkastet, da vilde det øvrige,
som vi endnu havde tilbage, blive saa lidet, at det
kanskee ikke var Umagen værdt at tale om nogen
Norskhed længere. Dette er en Sag, som vedkommer det hele Folk i Landet, og som derfor burde saaledes
oplyses og forklares, at alle tænksomme Læsere kunde
faae Veiledning til at gjøre sig en rigtig Forestilling
om Tingen. Sandheden bør være bekjendt, og Folket
bør vide hvad ret er, saavel i denne Sag som i andre.
Og allermest skulde dette behøves paa denne Tid,
da der skeer saa mange Forandringer, da der indføres
saa mange nye Virke-Midler, og da der ellers
er saa meget, som driver Folket til at søge en større
Oplysning og Kundskab, end det hidtil har havt.
Det er ilde nok, at denne tilvoxende Oplysning har
hidtil medført saa meget, som var til Fortrængsel
for Landets Maal og Fædrenes Sæder, i Stedet for
at Oplysningen selv skulde netop styrke, forfremme
og forbedre baade Maalet og Sæderne. Men man
bør dog have et Haab om, at den tilvoxende Oplysning
ogsaa skal virke i en anden Stævne ved at
aabne Folkets Øine for den Vinding, som det vilde
have, naar dets herligste Fædrene-Arv blev agtet og
skjøttet, som den burde, og at altsaa Oplysningen
selv skal gjøre Folket villigt til at give sit Samtykke
til en saadan Forandring, som vilde være til Ære
for Folket selv, til Hæder for Fædrenes Minde og
til Gavn for alle de kommende Slægter.