Om vort Skriftsprog
1.
Efterat vort Fædreneland atter er blevet hvad det
engang var, nemlig frit og selvstændigt, maa det
være os magtpaaliggende at bruge et selvstændigt
og nationalt Sprog, eftersom dette er en Nations
fornemste Kjendemærke. Saalænge Norge ansaaes
som en dansk Provinds, og Landets Embeder for en
stor Deel besattes af Danske, ja endog alle Norske,
som nød videnskabelig Opdragelse, oplærtes i Danmark
og paa Dansk, og følgelig Dansk eller Kjøbenhavnsk
Tale og Skrift omsider blev herskende hos
os, var det naturligt, at vort Sprogs Nationalitet
maatte gaae under. Hiin Umyndighedstid er svunden,
og vi burde vise Verden, at vi ogsaa i denne,
vistnok ikke uvigtige Sag – attraaede at være selvstændige.

Broderlandet Sverige har i denne Henseende været
lykkeligere. Det har nu et Sprog, saaledes som man
kunde vente sig det paa hiin Side af Fjeldene; thi
det ligner saa vakkert det rette norske Folkesprog,
som man dog ei faaer at see paa Papiret, ei heller
at høre, uden af den ringere anseede Klasse. Skulde
vi synde i Et af To, saa var det tilgiveligere, at
hælde til det Svenske, end til det Danske. Dette
godtgjøres ved Landenes Beliggenhed, ved Folkesprogenes
Lighed. En saadan Omstændighed var
ingen Unationalitet, ingen Amalgamation (for at bruge de engang antagne Navne); det var den naturlige
Lighed mellem to Væxter af samme Frø. Vi trænge
aldrig til at gaae udenom Grændserne efter et Sprog;
vi skulde lede i vore Gjemmer, og see efter, hvad
vi selv eiede, førend vi gik hen at laane af Andre.
Ligesaa lidet, som det skulde hædre en fri Mand at
aftrygle af Andre, hvad han selv havde Forraad af,
ligesaalidet hædrer det os, at vi heller samle udenlandske
Ord, end benytte dem, der almindelig kjendes
og bruges i vore Bygder.

2. 
Da nu Enhver synes bedst om det, han fra Barns
Been er tilvant, og da alle Skrivende i vor Generation,
ere paa en Maade bundne til det Kjøbenhavnske,
og maaskee fordetmeste vante fra Ungdom op,
til at foragte vort Folkesprog, saa er det venteligt,
at en saadan Reform ansees af de Fleste med mindre
Gunst. Imidlertid gives der dog, – det har man
seet i vore offentlige Blade og andre Skrifter, – de,
der alvorlig ønske at faa vort Sprog saaledes formet,
at man med mere Føie kunde kalde det Norsk. Den
mindre dannede Deel af Folket, saa slavisk den endog
undergiver sig det Herskende, maa vist længe stiltiende
have imødeseet en saadan Forandring. Vistnok
skulde mange Misforstaaelser og ubillige Puristerier
for en stor Deel forebygges. Det har altid
smertet mig bittert, naar jeg hørte vort Almuesprog
krænkes og belees, enten af velklædt Uvidenhed,
eller af en rigtignok velmeent Renselses-Iver. Skal vi
da, tænkte jeg, give Slip paa denne kostelige Skat
fra Fortiden, som vore Forfædre gjennem alle sine
Trængsler have troligen bevaret og overladt til os
som en hellig Arv? Skal dens Besiddelse, saa retfærdig
som den er, endnu gjøres os stridig, nu, da
Folkefriheden atter befinder sig mellem vore Klipper?

3.
Medens Tid og Omstændigheder, som før er sagt,
gjorde den Kjøbenhavnske Dialekt herskende hos os,
opbevaredes og dyrkedes dog vort Nationalsprog i
Bondens Hytter i vore Dale og paa vore Strande;
lad end være, at dette ikke er Tilfældet med alle
Distrikter i lige Grad. At Tiden ogsaa har havt sin
Virkning paa Almuesproget, er naturligt; men naar
man betænker, hvor vide vort Lands Befolkning er
adspredt, hvor lang Tid Sproget ikke blev skriftligen
dyrket, samt flere, forhen berørte Omstændigheder;
– saa maa man ansee det for noget Stort, at denne
National-Eiendom endnu i saapas Stand kan overleveres
os. Dersom Norge gjennem disse Sekler havde
hævdet sin politiske Selvstændighed, da skulde vort
Hovedsprog ogsaa været Almuens, det skulde været
Sammenligningen af Landets Dialekter, Middelpunktet,
hvorom de dreiede sig. Men vi lode os, med en
vidunderlig Taalmodighed, i saa lang Tid uretfærdigen
beherske af Andre; derfor tabte vi vort Held
og Hæder, derfor tabte vi vort Fædrenesprog. At
gjenvinde dette er os endnu ikke umuligt; vor Nationalære
fordrer det, og vort Lands lykkelig forandrede
Stilling berettiger os dertil. Bonden har den
Ære at være Sprogets Redningsmand; til hans Tale
skulde man altsaa lytte.

4.
Man vil indvende, at en Sprogreformation er Noget,
der ei bør foretages paa eengang, men henstilles til
Tiden og til Aarhundredets Virkning. Men dette
anseer jeg som mindre gjældende i en Stat, som
Lykken paa eengang gjorde fri og selvstændig, og
hvis rette Folkesprog, skjønt i saa lang Tid useet
paa Papiret, dog endnu er til. Ei heller troer jeg,
man kan støtte sig paa den Mening, at det nye
Sprog skulde blive forvirrende for Begyndere, eller i Førstningen have vanskeligt for at forstaaes af Alle;
samt at Udlændinger derved skulde finde en ny Steen
i Veien. Det maatte naturligvis saaledes indrettes, at
alle Indfødte kunde forstaae det; thi alle blot provindsielle
Ord og Vendinger burde undgaaes saavidt
muligt. Det blev, endvidere, ikke saa forskjelligt fra
de to andre nordiske Sprog, at den, der kunde et af
disse, skulde have stort Hovedbrud for at kunne
dette. – Desuden vilde hiin Aarhundredets Reformation,
som ovenfor tilsigtes, blive en evig Opbyggen
og Nedriven, da Sproget, manglende en bestemt
Basis, stedse vil vakle fra det Ene til det Andet, saa
man ikke veed, hvad man skal holde sig til. Og derhos
frygter jeg for, at det rette Nationale vil omsider
vige for det Fremmede, at nemlig Folkesproget, og
ikke Skriftsproget, bliver det, som reformeres.

At vi, ved den her tilsigtede Reform eller Tillæmpning,
skulde faa et altfor plat og pøbelagtigt Hovedsprog,
er en Indvending, der kun grunder sig paa
Fordom og Vane. Vi ønske os just et Folkesprog,
et som enhver Landsmand uden Møie kan tage Deel
i; vor Statsforfatning berettiger os til dette Ønske.
Og hvorfor skulde vi være saa ængstelige for disse
saakaldte Platheder? De ere det ikke; de ere Norskheder.
Lad os sætte Fordommene tilside, og ikke
undsee os for at bruge vort Lands eget Tungemaal.

5.
Forslag. Det er ikke min Hensigt hermed at fremhæve
nogen enkelt af vore Dialekter; nei, ingen saadan
bør være Hovedsprog, men dette skulde være
en Sammenligning af, et Grundlag for dem Alle. Til
et saadant at fuldføre, skulde der gjøres Ordsamlinger
for enhver af Landets større Provindser, med
grammatikalske Oplysninger og bestemte Ordforklaringer.
Til at forfatte disse, skulde Mænd, som ei
blot troede at kunne, men og virkelig kunde Almuesproget, opmuntres. Disse Ordsamlinger skulde indsendes
til et Selskab, oprettet af sprogkyndige Mænd,
som skulde anstille Sammenligninger og gjøre Udvalg,
og efterat saaledes Hovedsproget var bestemt,
skulde dette Selskab udarbeide en fuldstændig norske
Ordbog, med tilsvarende Grammatik. Denne nye
Sprogform skulde dog aldeles ikke paabydes eller
paanødes; man skulde opmuntre til dens Brug, men
ellers lade Enhver bruge det Nye eller Gamle efter
eget Godtbefindende.