Memorandum SANU
GRUPA AKADEMIKA SRPSKE AKADEMIJE NAUKA I UMETNOSTI O
AKTUELNIM DRUŠTVENIM PITANJIMA U JUGOSLAVIJI 1986. GODINE

MEMORANDUM SRPSKE AKADEMIJE NAUKA I UMETNOSTI (nacrt)
Jesen 1986.
Zastoj u razvoju društva, ekonomske teškoće, narasle društvene napetosti i otvoreni
međunarodni sukobi, izazivaju duboku zabrinutost u našoj zemlji. Teška kriza je zahvatila ne
samo politički i privredni sistem već i celokupni javni poredak zemlje. Svakodnevne su
pojave: nerad i neodgovornost na poslu, korupcija i nepotizam, odsustvo pravne sigurnosti,
birokratska samovolja, nepoštovanje zakona, rastuće nepoverenje među ljudima i sve
bezobzirniji individualni i grupni standardi. Raspadanje moralnih vrednosti i ugleda vodećih
ustanova društva, nepoverenje u sposobnost onih koji donose odluke praćeni su apatijom i
ogorčenjem naroda, otuđenjem čoveka od svih nosilaca i simbola javnog poretka. Objektivno
ispitivanje jugoslovenske stvarnosti dopušta mogućnost da se sadašnja kriza završi socijalnim
potresima sa nesagledivim posledicama, ne isključujući ni tako katastrofalan ishod kao što je
raspad jugoslovenske državne zajednice. Pred onim što se zbiva i što se može dogoditi niko
nema pravo da zatvara oči. Pogotovu na to nema pravo najstarija ustanova naučnog i
kulturnog stvaralaštva u ovom narodu.
Srpska akademija nauka i umetnosti smatra se obaveznom da u ovom sudbonosnom trenutku
saopšti svoja viđenja društvenog stanja sa ubeđenjem da time doprinosi traženju izlaza iz
sadašnjih nedaća. Priroda ovog dokumenta, međutim, ne dozvoljava udaljavanje od ključnih
pitanja jugoslovenske stvarnosti. U ta pitanja se, na žalost, mora svrstati, neodređen i novijim
zbivanjima silno aktualizovan težak položaj srpskog naroda.

KRIZA JUGOSLOVENSKE PRIVREDE I DRUŠTVA

1. 
Privredna kriza traje već pet godina, a izlaz iz nje nije na vidiku. Sa proizvodnom
stopom rasta društvenog proizvoda od 0,6% u periodu 1981-1985. godine, Jugoslavija se
našla u društvu privredno najmanje uspešnih zemalja u svetu. Ni ostali pokazatelji razvoja
nisu utešni. Nezaposlenost od preko jednog miliona zatvara perspektivu mladoj generaciji da
u doglednom vremenu reši svoje egzistencijalno pitanje. Meru rasta zaposlenosti odredili su
socijalni motivi. Međutim, takav porast u uslovima stagnacije proizvodnje imao je za
posledicu sniženje produktivnosti rada. Bruto akumulacija i realan lični dohodak opali su za
jednu trećinu. Suficit platnog bilansa, konačno postignut zahvaljući politici realnog kursa i
restrikcijama svih vidova potrošnje, jedini je pozitivan rezultat nastojanja da se kriza
prevaziđe. No, održavanje spoljno-ekonomske likvidnosti valja ocenjivati u svetlu visoke
zaduženosti, gubljenja ekonomske samostalnosti zemlje u vođenju ekonomske politike, a
donekle i politike razvoja, kao i sve nesređenijeg stanja privrede, koja nikako ne uspeva da
izađe na putanju efikasnog privređivanja. Iz takvog se stanja rasplamsava inflacija koja razara
sve ekonomske kriterije i motive, pokazujući istovremeno nemoć društva da kanališe
neukroćene privredne tokove.
Što vreme više odmiče, sve je jasnije da se izlaz iz krize ne može naći bez temeljnih promena
u privrednom i političkom sistemu. Naročito zabrinjava što zvanična politika izbegava da
prizna prave uzroke ekonomske krize, bez čega se ne mogu preduzeti ni prave mere za
ozdravljenje privrede. Izbegavanje je utoliko manje razumljivo što su ekonomske analize
tačno utvrdile te uzroke. Suprotno pokušajima da se ovi uzroci svedu na neadekvatno
reagovanje ekonomske politike u razdoblju 1976-1980. godine, analize su ukazale da začetke
krize valja tražiti u šezdesetim godinama, kada privredni razvoj počinje da malaksava da bi
1980. godine bio konačno zaustavljen. Tadašnja privredna reforma imala je i dobrih zamisli,
kao što su: debirokratizacija privrede, davanje većeg prostora tržićtu, uklanjanje dispariteta
cena, integracija jugoslovenske privrede u svetsku. Na žalost, samo je disparitet cena
unekoliko smanjen, ali ne i potpuno otklonjen, dok ostale zamisli nisu bile ni delimično
ostvarene. Tome nasuprot, nesrećne improvizacije u strategiji razvoja i neuspela rešenja u
privrednom sistemu ne samo što su ostala, već su doživela još neuspelija uobličavanja
sedamdesetih godina.
Privredni razvoj se našao na stranputici već u šezdesetim godinama, kada je 1964.g. opozvan
Petogodišnji plan 1961-1965. godine, koji je, u nastojanju da otkloni uska grla, porast
proizvodnje sirovina i energije postavio kao najvažniji zadatak. Dobro je poznato da ova uska
grla ni do danas nisu otklonjena. Da nevolja bude naročito velika, postarala se strategija
razvoja sa svoja dva krupna promašaja. Prvo, ona nije uvažavala osnovni zahtev optimalnog
razvoja privrede da proizvodne činioce koristi srazmerno njihovoj raspoloživosti.
Opredeljujući se za veću upotrebu društvenog kapitala, koji je kod nas najoskudniji činilac
strategija je u isti mah štedela živi rad koji je najobilniji činilac proizvodnje, Jugoslavija se u
međunarodnu podelu rada nije uključila sa činiocem koji joj daje komparativne prednosti.
Privredni razvoj je zbog toga neizbežno bio suboptimalan, istovremeno je otvaran širok
prostor za eksplozivno širenje nezaposlenosti. Drugi strategijski promašaj bio je u očekivanju
da će porast realnog ličnog dohotka bez preduzimanja drugih mera biti snažan pokretač rasta
produktivnosti rada i proizvodnje po uzoru na razvijene zemlje. Međutim, primena ove
koncepcije u jugoslovenskim uslovima brzo se pokazala kao pogreška sa mnogim
ekonomskim posledicama.
Promašaja je bilo naročito mnogo u izboru osnovnih rešenja u privrednom sistemu. Pre svega,
planiranje je temeljno razoreno. Za drugu polovinu šezdesetih godina petogodišnji plan uopšte
nije donet, a kasniji petogodišnji planovi, bez neophodne podrške sredstava i mera, ostali su
deklaracije koje nikog nisu obavezivale. Ukidanjem planiranja ugašene su koordinirajuće
funkcije federacije, a sputavanjem snaga tržišta gušena je inicijativa privrede. Drugačije
rečeno, niti je privreda usmeravana, niti je prepuštena zakonima samoregulisanja. Pokušaj da
dogovaranje i sporazumevanje zamene plan i tržište pokazao se potpuno neuspešnim. Sistem
u kome svi sa svima treba da se sporazumevaju o svemu nije imao nikakvog izgleda da dobro
funkcioniše. Zbog toga se moralo, više nego što to može biti delotvorno apelovati na
„subjektivne snage“ i preduzimati političko-propagandne kampanje radi regulisanja
privrednih tokova.
Decentralizacija, prvobitno zamišljena kao oslobođenje privrede od birokratskih snaga,
izrodila se u dezintegraciju po teritoriji i po privrednim granama. Stvoreno je osam privrednih
područja sa nacionalnim ekonomijama kao ideološkom podlogom. Jedinstveno jugoslovensko
tržište bilo je time razbijeno. Republike i pokrajine su sve više zaokruživale i zatvarale svoje
privrede. Na ovu „republikanizaciju“ privrede nadovezala se atomizacija postojećih preduzeća
u vidu osnovnih organizacija udruženog rada. To je bio jedan od najmanje očekivanih koraka.
Usitnjena preduzeća vapila su za integracijom, ne bi li iskoristila prednosti ekonomije velikog
obima, a doživela su, sa osamostaljivanjem, osnovnih organizacija udruženog rada, dalje
usitnjavanje. Tako su dva vida dezintegracije odvukla privredu na antiistorijske puteve
razvoja. Jednoj privredi se ništa gore ne može dogoditi.
Promašaji u strategiji razvoja, ukoliko se o osmišljenoj strategiji uopšte može govoriti, kao i
mnogi nedostaci privrednog sistema izrazili su se u opadanju ne samo stope rasta proizvodnje
i zaposlenosti, već i u kvalitetu privređivanja od čijeg je porasta, inače, zavisio i uspeh
mnogih zamisli privredne reforme. Stopa rasta individualne produktivnosti rada u periodu
1966-1979. godine, kada se pokušalo sa uvođenjem intenzivnog razvoja, bila je niža nego u
periodu ekstenzivnog razvoja 1953-1965. godine. Motivi radnika za povećanje produktivnosti
rada nisu ojačani uprkos naglom usponu realnog ličnog dohotka. Ova za nosioce ekonomske
politike neočekivana tendencija, koliko dokazuje neodrživost koncepcije da je porast lične
potrošnje dovoljan da pokrene čitav razvoj, toliko otkriva neotklonjive slabosti oficijelno
prihvaćene „dogovorne ekonomije“ lišene ekonomske prinude na rad.
Produktivnost društvenog kapitala doživela je čak i goru sudbinu. Efikasnost investicija je
posle 1965. godine počela brzo opadati. Promašaji u privrednom sistemu davali su pogrešne
signale preduzećima i društveno-političkim zajednicama u donošenju investicionih i drugih
odluka. Autarhija republičkih i pokrajinskih privreda nije vodila računa o optimalnoj strukturi
jugoslovenske privrede, niti o opasnostima stvaranja suvišnih kapaciteta. Široko i nedovoljno
promišljeno korišćeni su investicioni krediti koje je inflacija većim delom otpisivala. Obaveza
da finansiraju opštu i zajedničku potrošnju iz dohotka sopstvene privrede navodila je opštine
da bez mnogo razmišljanja ulaze u nove investicije. Bilo zbog nedostatka informacija, bilo što
osnovna struktura investicija nije planirana, izgrađeni su suvišni proizvodni kapaciteti.
Atomizovana, za privredne grane i teritorije vezana akumulacija otvorila je širok front
nedovršenih investicija sa dugim periodom gradnje, ukoliko su ove investicije uopšte bile
dovršene. Usitnjena akumulacija u patuljastim bankama navodila je investitore da sa malim
sredstvima ostvare što veći dohodak i zaposlenost, što je dovelo do izgradnje suvišnih
kapaciteta u prerađivačkoj industriji i nedovoljnih proizvodnih kapaciteta za proizvodnju
sirovina i energije. Površno proučeni projekti bili su uzrok velikih investicionih promašaja.
Ekonomske i društvene sankcije za pogrešna ulaganja nisu postojale; političari su ostajali u
senci iako su često odlučujuće uticali na investicione odluke. Svi navedeni činioci niže
efikasnosti investicija opredeljeni su privredno-sistemskim rešenjima. Prema tome, promašaji
u privrednom razvoju i privrednom sistemu, materijalizovani u opadanju ukupne
produktivnosti privrede (produktivnosti rada i kapitala uzetih zajedno) osnovni su uzrok krize
jugoslovenske privrede.
Odgovornost za krizu snosi i ekonomska politika sedamdesetih godina koja nije koristila
prave mere za naknadna prilagođavanja. Neutralisanje uticaja ukupne produktivnosti i
pogoršanja uslova razmene zbog skoka cena nafte iziskivalo je drugačiju raspodelu ukupnog
dohotka radi održavanja stope inflacije. Nepostojanje politike dohotka koja bi društveno
uredila odnose između različitih vidova potrošnje bilo je utoliko sudbonosnije što ni
jenjavanje izvoza nije sprečeno uobičajenom politikom realnog kursa dinara i drugim
merama. Svi ovi nedostaci, naročito kada su se izrazili u spoljno ekonomskoj nelikvidnosti,
prinudili su ekonomsku politiku na zakasnele restrikcije svih vidova potrošnje koje su mogle
sprečiti dalje produbljivanje krize, ali ne i njeno izbijanje.
Uzroci privrednih nedaća ne daju se potpuno razumeti bez uticaja ekonomske filozofije kojom
se nadahnjivao privredni sistem. Zapostavljanje ekonomskih zakonitosti i prinude, oslanjanje
više na svest ljudi nego na interese kao motive ekonomskog ponašanja, priznavanje živog
rada kao jedinog stvaraoca dohotka, nepotpuno uvažavanje troškova i ekonomskih kategorija
u njihovom realnom izrazu sastavni su delovi zvanično prihvaćene ekonomske filozofije i
onih institucionalnih rešenja koja su u praksi imala utoliko teže posledice što su uživala
ideološku podršku čak i onda kada su se očigledno sukobljavala sa zahtevima ekonomske
racionalnosti. Između ostalog, i time se objašnjava trpeljivost prema ekonomski iskrivljenim
odnosim, privrednoj patologiji i društvenom rasipništvu, što sve suviše dugo traje da ne bi
ostavilo traga u načinu mišljenja i ponašanja privrede. Silni gubici privrede pokazuju da ni
posle četiri decenije nije postao obavezan princip rentabiliteta, da nema ekonomskih sankcija
za loše poslovanje. Subvencije privredi preko kredita, podruštvljavanje gubitaka, niska stopa
amortizacije, popustljivost prema lošem kvalitetu proizvoda, dugogodišnje kretanje stope
rasta realnog ličnog dohotka iznad stope produktivnosti rada stvorili su veoma lagodne uslove
privređivanja unoseći na širokom planu razne oblike parazitizma u poslovanje privrede i van
nje. Takvi uslovi mogli su opstati zahvaljujući porastu inostranih dugova koje će otplaćivati
ne samo sadašnji nego i budući naraštaji. Nagrađivanje prema rezultatima rada nije moglo biti
ostvareno u privredi bilo zbog nerešenog pitanja primarne raspodele, bilo zato što mnoga
preduzeća ubiraju rentu od društvenih sredstava. Zbog socijalnih razlika koje se ne zasnivaju
na radu, motivi radnika za povećanje produktivnosti rada morali su biti slabi. Povlađivanje
neradu i drugi vidovi socijalne demagogije visoka su cena za društveni mir i održavanje
materijalnih priviliegija vladajućih slojeva. Imajući sve to u vidu, nije čudno što se u
pooštravanju komotnih uslova privređivanja vidi napad na stečena prava, kao što to pokazuju
otpor uvođenju ekonomski pozitivnih kamata i prioritet koji se daje isplati ličnih dohodaka.
Za otpor ovom pooštravanju privreda nalazi dobre razloge u velikim doprinosima koje daje za
izdržavanje glomazne administracije, čiji troškovi predstavljaju nepodnošljiv teret za
privredu.
Zasićena ekonomskim neracionalnostima, ekonomska klima nije ostala bez uticaja i na
ponašanje građana, koji su, zahvaljujući i zaduženju zemlje u inostranstvu, sve do izbijanja
krize brzo podizali životni standard. Nagli porast lične potrošnje sa lako primetnim
elementima rasipništva, ostao je u svesti građana kao zasluženi domet. Opadanje realnog
ličnog dohotka, u čemu valja videti i njegovo prinudno usaglašavanje sa stvarnim nivoom
produktivnosti rada, doživljava se kao nečije neopravdano nasilje, a ne kao objektivna
nužnost. Drugačije ne može ni biti ako se godinama u zemlji troši dohodak veći od stvorenog.
Uzimanjem potrošačkih i investicionih kredita, kupovinom uvozne robe po niskim cenama,
dodelom društvenih stanova i niskim stanarinama značajan deo građana dobijao je društvene
subvencije. Ekonomske neracionalnosti i izopačeni ekonomski odnosi dugo traju i svuda su
lako uočljivi. Zbog toga ih građani smatraju normalnim. Svaki je u takvim odnosima, polazeći
od užih interesa, tražio svoj obrazac ekonomskog ponašanja koji je za određene grupe mogao
biti i uspešan, ali je za društvo i privredu po pravilu bio poguban. Iskrslo je mučno pitanje
kako ponovo afirmisati rad kao osnovu egzistencije, društvenog i ekonomskog položaja
čoveka.

2. 
Odgovornost za budućnost Jugoslavije nalagala je da se sa izbijanjem opšte društvene krize
prvo utvrde njene stvarne razmere i pravi uzroci da bi se odmah pristupilo iznalaženju mera za
izlazak iz stanja recesije i neizvesnosti. Tako se, međutim, nije postupilo. Trebalo je da prođu
tri godine da bi se u zvaničnim dokumentima upotrebio izraz ekonomska kriza. Do toga se
došlo postupnim i nevoljnim priznanjem. U prve dve godine krize govorilo se o „malim“,
„kratkotrajnim“, „prolaznim“ nedaćama, a ponajviše o „teškoćama rasta“. Ovakve ocene
moraju se povezati sa tvrdnjama da privredni sistem ne treba bitnije menjati već ga samo
dosledno sprovoditi. Kada su se te tvrdnje pokazale neodrživim, izišlo se sa tezom da je
jugoslovenska kriza po razmerama veća nego što se prvobitno mislilo, ali da je po svojoj
prirodi isključivo ekonomska, da su njeni uzroci u spoljno-ekonomskom uticaju i
neadekvatnoj ekonomskoj politici posle 1976. godine. Time je istovremeno učinjen pokušaj
da se politički činilac izuzme kao moguć uzročnik privredne krize, da se insistiranjem na
ekonomskoj politici kao glavnom vinovniku privredni sistem poštedi od kritičkog
preispitivanja. Budući da ni taj pokušaj nije mogao trajno uspeti, učinjen je ustupak time što
se najzad prešlo na analizu političkog sistema. Na žalost, ta analiza je ne samo zaobišla
ključna pitanja političkog sistema, već se u svom ekonomskom delu suprotstavila
koncepcijama „Programa stabilizacije“.
Priznanje krize u etapama i ponovno njeno osporavanje, zbog čega se gubilo dragoceno
vreme, izrazi su lutanja, neodlučnosti i nespremnosti zvanične politike da izvrši promene koje
su novostvoreni uslovi zahtevali. Oklevanje da se sa pravom dijagnozom i blagovremenim
merama dočeka kriza potkopalo je poverenje u državničku mudrost, političku hrabrost i
iskrene namere ljudi koji vode javne poslove, kao i u njihovu spremnost da raskinu sa
zabludama koje su dovele zemlju na rub propasti. Izbegavanje da se istini pogleda u oči i
otpor da se bilo šta suštinski menja ogledaju se i u tome što su tek pod pritiskom
Međunarodnog monetarnog fonda bile donošene neke ekonomske mere koje su se sa manje
potresa i sa većim učinkom morale mnogo ranije samoinicijativno preduzeti. No ništa tako
ubedljivo ne govori o otporima nastojanju da se efikasno deluje kao činjenica da vlada ne
sprovodi sopstveni Program stabilizacije. Ispostavilo se da su bili u pravu oni koji su tvrdili da
je taj dokument mogao biti usvojen samo zato što je suviše uopšten da bi bilo koga konkretno
obavezivao. Zbog toga se predviđalo da će njegovo sprovođenje u život naići na nesavladive
prepreke u sukobima interesa republika, pokrajina i privrednih grupacija. Sa ostvarenjem ovih
predviđanja rađa se i nedoumica da li je Program stabilizacije zaista bio zamišljen kao
akciona osnova za sanaciju privrede ili mu je namenjena političko-propagandna uloga,
sračunata na stvaranje utiska u javnosti da se nešto ozbiljno čini na traženju izlaza iz krize,
dok se u stvari daje otpor neophodnim promenama. Stabilizacioni program, koji je izražavao
realistički pristup privredi, doživeo je najveći udar od poznate Kritičke analize funkcionisanja
političkog sistema, koja je rehabilitovala već napuštenu ideologiju „dogovorne ekonomije“, u
najvećoj meri odgovorne za nedaće jugoslovenske privrede. Jugoslavija je doživela i to da su
zvanično usvojena dva dokumenta sa bitno različitim ekonomskim koncepcijama. Možda je
za održavanje postojećeg stanja to najefikasnije rešenje, ali to ne može biti rešenje za izlaz iz
krize jugoslovenskog društva.
Opravdanje za privredne teškoće i sporo reagovanje na krizu ponekad se traži u ograničenim
znanjima ekonomske nauke i razmimoilaženjima ekonomista u ključnim pitanjima.
Razmimoilaženja u mišljenjima ekonomista postoje i postojaće u svim zemljama i
vremenima, ali je stvar vlade da se opredeli kojim će mišljenjima dati poverenje i da za svoje
opredeljenje snosi odgovornost. Problem je, međutim, u tome što se od ekonomske nauke nije
na pravi način ni tražilo mišljenje. Ona je bila prihvatljiva u meri u kojoj je racionalizovala
zvanično zauzete stavove. Zbog toga odgovorne ličnosti nisu poklanjale dužnu pažnju
blagovremenim upozorenjima i dragocenim predlozima koje je ekonomska nauka
samoinicijativno davala. Sistematsko zapostavljanje znanja tokom čitavog posleratnog
perioda malo je razumljivo, a još manje razumna pojava u socijalističkom društvu, koje u
principu nauku uzima za osnovu svog razvoja. Zapostavljanje naučnih saznanja, osobito
tokom poslednje dve decenije, valja shvatiti i kao sastavni deo podređivanja privrednog
razvoja i ekonomskih racionalnosti jačanju i čuvanju policentrizma i monopola društvene
moći republičkih i pokrajinskih vrhova kao nedeklarisanom cilju koji uživa apsolutni
društveni prioritet. Taj cilj proizlazi iz simbioze nacionalizma, separatizma i vlastoljublja, a
ostvaruje se nastojanjem političkog činioca da, uz oslonac na republičku državnost, poveća
svoju moć, da bude posrednik i arbitar u sopstvenoj privredi i društvu.
Ovaj cilj je za širu javnost postao očigledan tek u novije vreme kada je zloćudna
dezintegracija kao dominantna tendencija u privredi i društvu dobila zabrinjavajuće razmere.
Opasnost da politički sistem evoluira u pravcu policentrizma ukoliko se to blagovremeno ne
spreči stvaranjem radničkih saveta za privredne grane na nivou čitave Jugoslavije uočio je
Boris Kidrič već 1950. godine. Njegove sugestije, na žalost, nisu prihvaćene. Oglušilo se o
njegovo upozorenje da, ukoliko se takvi saveti ne stvore, to vodi „u nekoliko državnih
kapitalizama partikularističkih prema celini, birokratsko centralističkih prema radnim
kolektivima“. U Jugoslavii danas postoji stanje od koga je Kidrič ponajviše zazirao.
Takvo stanje je plod evolucije od skoro tri pune decenije. Tokom pedesetih i prve polovine
šezdesetih godina činilo se da su demokratizacija, zamena državnih organa samoupravnim i
deprofesionalizacija politike stekli čvršću društvenu afirmaciju. Izgledi da se razvoj u tom
pravcu nastavi bili su utoliko veći što je sa uravnoteženom strukturom investicija i boljim
odnosom između koordinacije i inicijative, privreda beležila uverljive rezultate kako u porastu
proizvodnje i zaposlenosti, tako i u kvalitetu privređivanja i rastu izvoza. Produktivnost rada
brzo je rasla, efikasnost investicija je bila velika, a ekonomski odnosi sa inostranstvom skoro
uravnoteženi. Kao da nikakva značajnija prepreka nije stajala na putu da se politički i
privredni sistem izgrade na osnovama koje su dale ubedljive rezultate. Istina, i u tom periodu
bilo je jasno prepoznatljivih nagoveštaja separatizma i nacionalizma u obliku krilatice
„svakom svoje“, „razjedinimo se da bi se ponovo ujedinili“ i uporne kampanje protiv
precenjenog i izmišljenog unitarizma.
Negativni obrt dogodio se sredinom šezdesestih godina kada su, neočekivano, ovi nagoveštaji
postali vladajuće tendencije koje su zaustavile progresivan tok političkih promena. Neki skoro
prevaziđeni odnosi ponovo su oživeli. Umesto da oslabe, kako se to očekivalo, vlast i država
su ojačali u republikama, pokrajinama i opštinama. To je imalo za posledicu potcenjivanje
ekonomskih racionalnosti i efikasnosti kao imperativnih zahteva savremenog civilizovanog
društva. Istina, i do privredne reforme iz šezdesetih godina politika je dominirala nad
ekonomijom, ali je privredni razvoj bio najvažniji politički zadatak. No kada je politika
postala sama sebi cilj, u ekonomiji se težište prebacilo sa privrednog razvoja na privredni
sistem, sa formiranja dohotka na njegovu raspodelu, sa proizvodnje na potrošnju. Sve to
ukazuje koliko se daleko otišlo u zanemarivanju privrednog razvoja, zapravo u odbacivanju
iskustava razvijenih društava i suspendovanju ekonomske nauke. Takva mišljenja su našla
najpotpuniji izraz u tezi da se zahtevi samoupravljanja i efikasnost pirvređivanja ne daju
izmiriti.
Neuspeo pokušaj reintegracije železnica i drugih velikih sistema jedan je od čvrstih dokaza da
se i najočiglednije ekonomske racionalnosti žrtvuju bez mnogo kolebanja ako sužavaju uticaj
republičkih i pokrajinskih političkih vrhova. Međutim, u tome valja videti i snagu političkog
voluntarizma koji je otklonio sve prepreke za svoje delovanje. Ozbiljne prepreke mogle su mu
biti plan koji, jedanput donet, ne dopušta proizvoljnosti ni onom ko ga je doneo. Kao i tržište,
shvaćeno kao samostalnost privrednih subjekata u donošenju odluke. Upravo zato što su
voluntarizmu bili smetnja, plan i tržište su neutralisani da bi se stvorio prostor ekonomiji koja
se ne oslanja na ekonomske zakonitosti i ekonomsku prinudu nego sve odnose smatra
arbitrarnim. U našim prilikama privredni sistem nema za osnovni zadatak da podržava
privredni razvoj i da uvažava ekonomske racionalnosti, nego da služi jačanju političkog
činioca. Pokazalo se da politički voluntarizam ne zastaje ni pred zakonima; ako mu se oni
ispreče, on ih se jednostavno ne pridržava. Voluntarizam nesrećno udružuje neznanje i
neodgovornost i te svoje osobine izdašno prenosi na privredu koju drži u zavisnosti i
podređenosti. O ovome otvoreno govore politički ljudi kao da nisu glavni vinovnici takvog
odnosa.
Samoupravljanje nije zauzdalo politički voluntarizam. Razlog je jednostavan: ono je
nametnuto voljom političkih vođa, za koje ne predstavlja nikakvu teškoću da mu povećaju ili
smanje područje uticaja ili da unutar njega ostvare kontrolu. Teza da se samoupravljanje
najpotpunije potvrđuje u osnovnim organizacijama udruženog rada u stvari je samo izgovor
da mu se ne prepusti onaj suštinski (makroekonomski) delokrug u kome se donose društvene
odluke od vitalnog značaja. Taj delokrug politički činioci ljubomorno čuvaju za sebe.
Samoupravljanje je potisnuto u šezdesetim godinama i tu je začetak mnogih naših nevolja.
Ono realno ne postoji na globalnom društvenom nivou, a nikad nije ni izgrađeno kao celovit
demokratski sistem, niti su iz takvog stanja izvučene konsekvence. Zbog toga je
samoupravljanje ulepšavajući princip, a ne podloga društva. Sistem je u celini nekonzistentan.
U njemu nema ni pravog plana, ni pravog tržišta, niti prave države i pravog samoupravljanja.

3. 
Dezintegracija jugoslovenske privrede po privrednim granama i teritorijama kao
antiistorijska tendencija neposredno proizlazi iz jedne šire i značajnije antiistorijske
tendencije – pretvaranja federacije kakva je zasnovana u odlukama drugog zasedanja
AVNOJ-a i prvih decenija posleratnog razvitka u svojevrsnu konfederaciju koja je
institucionalizovana poslednjim ustavom od 1974. godine. Istorija poznaje više primera
preobražaja konfederacije u federaciju, kao prirodne posledice uočenih slabosti konfederacije,
ali nijedan primer preobražaja u obrnutom pravcu. Pretvaranje savezne države u državni savez
utoliko je manje prihvatljivo što posle relativno čestih promena, koje su se posle rata
dešavale, Jugoslavija sada ima tzv. „tvrdi“ ustav čiju je promenu praktično teško izvesti.
Jedanaest godina bilo je više nego dovoljno da se uoče ogromne teškoće koje su sve posledice
konfederalizma u društvenom uređenju, zbog čega se nužno i Ustav našao u središtu kritike
političkog sistema.
Najznačajniji elemenat konfederalizma sastoji se u neophodnoj saglasnosti skupština svih
republika i pokrajina da bi se donela bilo kakva, pa i najmanja promena ustava, kao i u
zahtevu da se odluka u Veću republika i pokrajina smatra donetom samo ako za nju glasaju
sve delegacije. U oba slučaja protivljenje jednog učesnika u odlučivanju ima karakter veta.
Ako se imaju u vidu mogućnosti: zakulisnih igara u težnji da se manjini nametnu rešenja,
jednoglasnosti u načinu odlučivanja teško je učiniti principijelne ili bilo kakve druge
prigovore, ukoliko se takvo odlučivanje odnosi na bitna pitanja društvenog uređenja, kako je
to predviđeno Ustavom. Nevolja je, međutim, u tome što je jednoglasno odlučivanje iskočilo
iz ustavnih okvira i bez dobrog razloga našlo mesta kako u mnogim zakonima i propisima
tako i u odlučivanju unutar privrede, kulture i sportskih organizacija.
Afirmacijom republičke i pokrajinske državnosti uz istovremeno iščezavanje izvornih,
koordinirajućih funkcija federacije otvorene su široke mogućnosti zadovoljavanja
pojedinačnih interesa na teret opštih. Ustav je naizgled pokušao da to spreči deklarativnim
zahtevom da republike i pokrajine moraju voditi računa kako o sopstvenom razvoju, tako i o
razvoju čitave Jugoslavije. No, budući da je košulja bliža od haljine, pažnja se usredsredila na
sopstveni razvoj, dok je razvoj celine u najvećoj meri bio zanemaren. Ravnoteža između užeg
i šireg optimuma predstavlja teorijski neodrživu konstrukciju koja nije položila ispit prakse.
Takve konstrukcije se nisu održale ni u drugim slučajevima. Nacionalno je nadvladalo klasno,
a pokrajine su insistirale više na tome da su konstitutivni element federacije, nego da su
sastavni deo Srbije. Ravnoteže ove vrste poslužile su kao sredstvo za umirenje zabrinutima za
očuvanje državne i privredne celine zemlje, ali i kao ohrabrenje separatistima svih vrsta da u
praksi idu dalje u ostvarivanju svojih ciljeva.
Elemenat konfederalizma je i paritetan sastav Predsedništva SFRJ, kao i drugih najviših
organa. U suštini konfederalna je i ustavna odredba da savezne zakone u načelu izvršavaju
organi republika i pokrajina, što u praksi često vodi neizvršavanju zakona. Jako izražen
elemenat konfederalizma je i u tome što republički i pokrajinski ustavi ne moraju biti saglasni
sa saveznim ustavom, već samo ne smeju biti u suprotnosti sa njim. Za otklanjanje eventualne
suprotnosti nije predviđeno nikakvo pravno sredstvo. S druge strane, u slučaju uočene
suprotnosti republičkog i pokrajinskog zakona sa saveznim, do odluke ustavnog suda
primenjuje se republički odnosno pokrajinski zakon.
Današnji politički sistem Jugoslavije sve je više protivrečan, disfunkcionalan i skup. On
umnogostručava globalne mehanizme vlasti na tri nivoa, omogućavajući silno narastanje
birokratije i povećanje izdataka za opštu potrošnju. Bilo da je reč o političkim, bilo o
ekonomskim pitanjima, sistem može poslužiti kao školski primer neefikasnosti. Odlučivanje u
federaciji teče toliko sporo da i kada se donesu prave mere one zbog zakašnjenja imaju
polovičan učinak. Zbog sukoba učesnika u odlučivanju često dolazi do potpune blokade i to
ne samo na nivou federacije. Republika Srbija ne uspeva punih deset godina da donese
republičke zakone. Nedovoljna elastičnost ispoljava se kako u donošenju novih odluka tako i
u popravljanju ranijih rešenja. Sistem ne raspolaže mogućnostima brzog prilagođavanja
novonastalim situacijama. Njegova inertnost ne dopušta jednostavne promene po kratkom
postupku ako se potrebe za takvim promenama nametnu. Tome valja dodati i često ispoljenu
nemoć saveznih organa da obezbede primenu saveznih zakona. Društveno uređenje se
očigledno nalazi u stanju paralize.
Da bi se mogle sprovesti neophodne promene, treba se osloboditi one ideologije koja u prvi
plan stavlja nacionalnost i teritorijalnost. Dok u savremenom civilizovanom društvu jačaju
integracione funkcije, uz punu afirmaciju građanskih i ljudskih prava, prevazilaženje
autoritarnih oblika vlasti i demokratizaciju odlučivanja, u našem političkom sistemu jačaju
dezintegracione sile, lokalni, regionalni i nacionalni egoizam, i autoritarna samovoljna vlast,
koja masovno i na svim nivoima narušava opštepriznata ljudska prava. Sklonost ka deobama i
usitnjavanju društvenih celina, borba na delu protiv moderne, demokratske, integrišuće
federacije zaklanja se iza lažne ideološke parole borbe protiv „unitarizma“ i „centralizma“.
Ali prava alternativa „unitarizmu“ i „centralizmu“ nije nacionalni egoizam i policentrizam, sa
vlastitim “nacionalnim“ (u stvari republičkim i pokrajinskim) ekonomijama, nasilnim
ograničavanjem nauke, kulture i obrazovanja na teritorijalne okvire i potčinjavanjem svih
oblika društvenog života neograničenoj vlasti republičkih i pokrajinskih oligarhija. Istinska
alternativa je demokratski integrativni federalizam, u kome je princip autonomije delova
usaglašen sa principom koordinacije delova u okviru jedinstvene celine, u kome su političke
institucije na svim nivoima društvene organizacije dosledno demokratski konstituisane, u
kome je odlučivanje određeno slobodnim, racionalnim, javnim dijalogom, a ne zakulisnom i
„strogo poverljivom“ kombinatorikom samozvanih i samoizabranih zaštitnika posebnih
nacionalnih interesa.
Ovakav odnos prema državi i naciji blokirao je prostor za razvoj samoupravljanja.
Samoupravljanje je nerazvijeno i deformisano ne samo zato što je svedeno na nivo društvene
mikro-strukture, već i zato što je potpuno podređeno organima otuđene vlasti – od opština do
republika i pokrajina. Dezintegrisana radnička klasa je svedena na konglomerat kolektiva
dovedenih u situaciju da se međusobno bore za raspodelu dohotka. Ne postoje organi
samoupravljanja grupa preduzeća, grana i celokupne privrede koji bi racionalno regulisali
proizvodnju i usmeravali privredni razvoj. Mnogobrojnim pravnim propisima sužen je na
minimum slobodan prostor odlučivanja samoupravnih organa. Taj prostor je dalje reduciran
samovoljnim intervencijama lokalnih vlasti u savezu sa tehnokratskim snagama. Paradoksalno
je da u društvu koje sebe smatra socijalističkim radnička klasa nema mogućnosti da se
organizuje niti da bude predstavljena u Saveznoj skupštini. Koliko je nacionalni i teritorijalni
princip postao nadmoćan nad proizvodnim vidi se najbolje po odlučnosti kojom se odbacuje
formiranje veća udruženog rada u Saveznoj skupštini.
Da bi se razumeo ovaj primat nacionalnog u današnjoj praksi saveza komunista Jugoslavije
treba uzeti u obzir uticaj Kominterne na KPJ između dva rata. Strategija Kominterne u tome
periodu izvedena je iz ocene da se nakon izostanka proleterske revolucije u zapadnoj Evropi,
komunističke partije u istočnoj, srednjoj i južnoj Evropi moraju osloniti na nacionalne
pokrete, makar ovi bili i izrazito antisocijalistički i počivali na ideji nacionalnog a ne klasnog
jedinstva. Staljin se lično angažovao u slamanju svakog otpora ovoj strategiji (na primer u
slučaju jednog od osnivača KPJ, Sime Markovića). U tome duhu je rešenje nacionalnog
pitanja formulisao i teorijski razvio Sperans (Kardelj) u knjizi Razvoj slovenskega narodnoga
vrorašanja, koja je uglavnom poslužila kao idejni obrazac razvoja Jugoslavije ka konfederaciji
suverenih republika i pokrajina, što je najzad i ostvareno Ustavom od 1974. godine.
Dve najrazvijenije republike koje su ovim Ustavom ostvarile svoje nacionalne programe
nastupaju danas kao uporni branioci postojećeg sistema. Zahvaljujući političkom položaju
svojih lidera u centrima političke moći, one su i pre i posle prelomnih šezdesetih godina imale
inicijativu u svim pitanjima političkog i privrednog sistema. Po svojoj meri i potrebama one
su krojile društveno i ekonomsko uređenje Jugoslavije. Ništa ne izgleda normalnije nego da
one sada brane uređenje koje su uporno dugo stvarale, uređenje u kome vide ostvarenje
najvećeg dela svojih nacionalnih programa.
Vladajuća ideologija u ovim dvema republikama obavezuje njihove političke lidere da se ne
povlače pred ekonomskim interesima čitave zemlje, pa i sopstvenim ekonomskim interesima,
ukoliko to ograničava njihovu političku autonomiju.
Nikog ne treba ubeđivati da separatizam i nacionalizam deluju na društvenoj sceni, ali se
nedovoljno shvata da su takva opredeljenja idejno omogućena Ustavom iz 1974. godine.
Stalno jačanje i međusobno podsticanje separatizma i nacionalizma udaljilo je i nacije jedne
od drugih, do kritične tačke. Manipulacije sa jezikom, uterivanje naučnika i kulturnih
stvaralaca u republičke i pokrajinske torove, žalosni su znaci narasle moći partikularizma. Sve
nove etiogeneze, koliko su nesrećni proizvodi provincijalno zatvorene i regionalnim
ideologijama pritisnute nauke, toliko su simptomatične za udaljavanje ne samo od zajedničke
sadašnjosti i budućnosti, već i od zajedničke prošlosti. Kao da je svima stalo da što pre i što
dalje pobegnu iz kuće koja se ruši. Stanje duhova upozorava da se politička kriza približila
kritičnoj tački potpune destabilizacije Jugoslavije. Kosovo je njen najočigledniji znak.
Nastupi na međunarodnoj sceni poput onog u Slivnici ne ostavljaju nikog u sumnji da su
pretendenti na jugoslovensku teritoriju već definisali svoje interese.
Birokratska decentralizacija koju su poslednjih decenija sprovodili posednici političke vlasti u
ovoj zemlji istovremeno je i prepreka za razvoj demokratskih odnosa. Politički život u
Jugoslaviji se sporo i ne naročito uspešno prilagođavao mirnodopskim i legalnim uslovima.
Staljinističko i kominternovsko nasleđe još uvek snažno dejstvuje. Duboke tragove ostavili su
odnosi unutar ilegalnog pokreta: konspiracija, unutrašnja hijerarhija, učešće malog broja ljudi
u donošenju odluka, insistiranje na idejnom jedinstvu i bespogovornom prihvatanju i
izvršavanju zadataka, teške kvalifikacije („frakcionaš“, „neprijatelj“) za bilo kakvo neslaganje
ili prigovor usvojenoj političkoj liniji. Ako se tome doda težnja da se jedanput osvojena vlast
odlučno brani, kako represijski, tako i negovanjem podaničke poslušnosti, onda biva
razumljivo zašto su se putevi do istinske demokratije teško nalazili.
Nade u demokratski razvoj silno su narasle kada se u pedesetim godinama Jugoslavija
izjasnila za debirokratizaciju privrede i društva, nudeći istovremeno program socijalističke
demokratije u vidu društvenog samoupravljanja. Čuvenim stavom iz Programa SKJ ... „da
ništa nije toliko sveto ...“ nagoveštena je otvorenost prema novim idejama kojima nikakav
dogmatizam ne bi smeo stati na put. Ovaj društveni program nije bio dovoljno razrađen da bi
bio u svemu jasan, kao što to nisu bili ni putevi do njegovog ostvarenja, ali je i pored toga
široko prihvaćen kao šansa za demokratski razvoj koji će imati sluha za savremene promene i
dovoljno odlučnosti da se tim promenama blagovremeno prilagodi.
Takva očekivanja su se, međutim, do sada pokazala uzaludnim. Od sredine šezdesetih godina,
do tada zapažene tendencije debirokratizacije naglo su splasnule da bi ustupile mesto
decentralizaciji koja je po svojoj suštini bila birokratska. Današnji jugoslovenski politički
sistem nema ni jednu od prednosti savremenih političkih sistema. On nije ni liberalna
demokratija, niti demokratija saveta, a nije ni prosvećeni birokratski sistem. Njemu nedostaju
i politička sloboda i neposredno učešće građana u političkom životu i funkcionisanje sistema
po unapred utvrđenim pravilima i normama. Celokupni sistem konstituisan je na principu
aktivnosti vrhova političke hijerarhije i beznadežnoj političkoj pasivnosti naroda. Savezno
veće skupštine SFRJ savezno je samo po nazivu. I u njemu su predstavljene republike i
pokrajine, a ne građani savezne države, nezavisno do republičke i pokrajinske pripadnosti. U
Skupštini SFRJ ne postoji posebno veće (Veće udruženog rada) u kome bi bila zastupljena
jugoslovensksa radnička klasa. Neposredni izbori kao veliko civilizacijsko dostignuće ustupili
su mesto posrednim izborima. Uvođenje delegatskog sistema pokazalo se kao
nefunkcionalno. Političko manipulisanje građanima održava se uspešno i stalno. Narod se
povremeno poziva da „plebiscitarno“ potvrdi izbore koje je prethodno izvršila vladajuća
hijerarhija iza politčke scene. Nedemokratski izborni sistem dovodi birače u položaj da ne
znaju koga biraju, bolje reći za koga glasaju, a delegate da nemaju kome da polažu račune za
svoj rad.
U stvari, politički sistem Jugoslavije je mešavina ostataka stare političke države i autoritarne
države nasleđene iz istorije tzv. „realnog“ socijalizma na Istoku. Takva mešovita država
nesposobna je za stvaranje, za neophodne promene i za prilagođavanje svojih institucija i
ciljeva društvu koje se stalno menja. Blokirana politička organizacija postaje organizacija
čuvanja status quoa, održavanje neproduktivne, neinventivne profesionalne politike i
negativne selekcije lojalnih i nekompetentnih kadrova.
Demokratizacija je bitan uslov kako za izlaz iz duboke krize, tako i za neophodan društveni
preporod. Jugoslaviji nije potrebna demokratija na rečima koja ništa ne menja, već
demokratizacija svesti i društvenih odnosa. Zahtev za autentičnim demokratskim sistemom
utoliko je značajniji što je naša društvena svest partikularistička i usitnjena. Istinsku
demokratizaciju teško je zamisliti bez alternativnih koncepcija razvoja. Jedino pod pritiskom
izgleda da će, zbog promašenih koncepcija ili neuspešnog rada, drukčija koncepcija i njeni
protagonisti dobiti poverenje, moguće je postići toliko neophodnu odgovornost. Demokratski
centralizam ima opravdanje ako manjina u procesu donošenja odluka bude ravnopravan
partner u dijalogu, ako je argumentima poražena i nadglasana posle istinski demokratske
rasprave. Tim putem se nije išlo. Svako drugačije mišljenje se proglašavalo za frakcionaško.
Duboko usađenu nespremnost za promene najbolje pokazuje otpor predlozima da se za jedno
izborno mesto stave dva ili više kandidata, iako to bez alternativnih koncepcija ne bi moglo
ugroziti unapred utvrđenu političku liniju. Međutim, značaj eventualnog takvog poteza je
ogroman ako se posmatra sa gledišta kadrovskog monopola političkog vrha koji bira delegate
da bi ovi njega izabrali. Stanje je takvo da se unutar republika i pokrajina obrazuju
neformalne grupe za osvajanje što uticajnijih položaja. Isto tako, i na nivou Jugoslavije
umesto principijelne i argumentovane borbe mišljenja, formiraju se koalicije radi zadovoljenja
republičkih i pokrajinskih interesa i samostalnog, monopolističkog položaja političkih
garnutura u njima.
Postoje, međutim, i drugi vidovi političke skučenosti građana. Pokušaji da se učini toliko
neophodan korak u pravcu oslobođenja misli i reči dali su do sada skromne rezultate. Ne da
se, istina, sporiti da se u javnim glasilima slobodnije raspravlja, čak i o nekim temema koje su
donedavno bile pod zabranom Iz političkih izvora dopire poneki glas o potrebi dijaloga, o
tome da u različitim shvatanjima ne treba gledati ništa neobično. To, na žalost, ne znači da
javno izgovorena reč obavezuje nosioce moći. Javna reč je ostala potpuno nemoćna i ostaje
bez ikakvog dejstva i kada saopštava krupne istine. Javno mnjenje nije korektiv, niti
sagovornik u dijalogu. Čak ni naučno i stručno mišljenje ne uspeva da se nametne svojim
argumentovanim ocenama i sugestijama ako su one drukčije od utvrđenih mišljenja i stavova
političkih činilaca.
Koliko je uloga javnog mnjenja beznačajna, najbolje se vidi po lakomislenom zaduživanju u
inostranstvu i velikom broju promašenih investicija. Kuriozitet je da se nije znalo koliko i
kojim sve stranim poveriocima duguje Jugoslavija, pa se za utvrđivanje pravog stanja morala
angažovati strana firma. Posebno je pitanje zašto se veličina duga skrivala od naroda. Danas
se zna koliki je dug stranim poveriocima, ali javnosti nije poznato koliko je kredita dala
Jugoslavija i da li se oni uredno vraćaju. Rasprava o nuklearnim centralama pokazuje da se
nastavlja sa nedemokratskom praksom u donošenju investicionih odluka i zaduženja u
inostranstvu. No, nije reč samo o pojedinim odlukama nego i o odsustvu osnovne
demokratičnosti u razrešenju nedoumice da li zadržati ili menjati politički i privredni sistem.
Nije sporno da su javno i stručno mnjenje odlučno za radikalne promene, no takvo
raspoloženje ostaje neobavezno za politiku. To je i najbolji dokaz da nisu izgrađeni
demokratski kanali kojima se prenose obavezujuće poruke političkim vrhovima. Što se, pak,
tiče verbalnih delikata i njihovog proizvoljnog tumačenja, ni jedno društvo koje teži da bude
demokratsko ne može biti ponosno na ta kompromitujuća sredstva represije.
Bio bi to civilizacijski, a ne samo demokratski zahtev da te represije zauvek nestanu. Pojačana
represija bi itekako dobro došla u odnosu na privredni i drugi kriminal. Što represije ima
suviše tamo gde ne treba, a malo gde je neophodna, razloge valja tražiti i u tome što se država
rukovodi ideološkim pobudama i kriterijumima kao primarnim. Dezorganizovana preko svake
razumne granice država se degenerisala u institucionalni oblik republičkog, pokrajinskog i
opštinskog voluntarizma. Mnoge nevolje proizlaze iz toga što ne postoji dobro organizovana i
demokratski kontrolisana država sa stručno kompetentnom i društveno odgovornom
administracijom za sprovođenje usvojene politike. Za sada određene ekonomske funkcije
države niko drugi ne može uspešno obavljati. To se, pre svega, odnosi na dugoročno
planiranje, fiskalnu i monetarnu politiku, kao i politiku dohotka. Ovakva država je neophodna
društvu da bi se ono oslobodilo paralelnog odlučivanja. Kako stvari danas stoje, oni koji
formalno nemaju vlast u stvari odlučuju. Društvo neće utemeljiti odgovornost ukoliko se ne
oslobodi neformalnog odlučivanja koje je uvek van uvida i kontrole javnosti.
Kičmu političkog sistema čini Savez komunista Jugoslavije čije rukovodstvo ima apsolutni
monopol društvene moći. Postoje pouzdana saznanja da se podleglo iskušenjima ovog
monopola, da Savez komunista živi od revolucionarne rente, da je on u velikoj meri
privatizovan, da u njemu postoji hijerarhizovana struktura profesionalnih kadrova koja se
održava ličnom lojalnošću pretpostavljenima i bezuslovnom poslušnošću, da se demokratski
centralizam svodi na to da rukovodioci odlučuju, a članstvo bespogovorno izvršava te odluke,
SKJ je srastao sa državom. Od idejno vodeće, on je postao rukovodeća partija. Svi ovi
nedostaci demokratije unutar Saveza komunista prenose se na društvo u celini. Pretenzije
Saveza da bude društvena avangarda očigledno nisu u skladu sa nesređenim stanjem u njemu.
Takvo stanje je moglo biti neposredan povod za svestrano preispitivanje svih odnosa u
društvu, kao što se to pokušalo u SSSR-u i Kini posle smrti Staljina i Maocetunga. To se,
međutim, nije dogodilo. Potreba temeljnog preispitivanja se stalno osporavala, utoliko više što
su tendencije pogoršanja to upornije zahtevale. Čak ni veći deo kratkoročnih mera sa
neposrednim učinkom nije bio preduzet. Umesto energičnog delovanja vode se duge i
neplodne rasprave koje stvaraju samo privid aktivnosti. Na obilje uopštenih preporuka niko se
više i ne osvrće. Ako postoji nebriga za probleme koji zbog hitnosti ne trpe odlaganje, ta
nebriga je bila i veća za pitanja koliko je jugoslovensko društvo u tokovima savremene
civilizacije i da li je dovoljno pripremljeno da se uključi u treću tehnološku revoluciju.
Ova pitanja se ne bi postavljala da se revolucionarni pokret nije pretvorio u partiju poretka, da
pogled vladajućih snaga jugoslovenskog društva na sopstveno biće nije zbog toga postao
duboko konzervativan. O strukturi društva i radničke klase uporno se održavaju davno
formirana shvatanja koja bitno odstupaju od savremene stvarnosti. Konzervativizam se,
naravno, ne ispoljava samo u isticanju mesta i uloge fizičkih radnika koje, uzgred bude
rečeno, društvo nije afirmisalo u meri koliko je to potrebno i moguće u socijalizmu, već se
ponajviše izražava u tome što se sa velikim podozrenjem gleda na stručnjake i stvaraoce koji i
brojno i po svom kreativnom doprinosu dobijaju sve značajnije mesto u razvijenim zemljama.
Radnička klasa ne može dugo ostati istinska avangarda ako se njen intelektualni deo smatra
nepouzdanim saputnikom revolucije. Ograničeno poverenje koje se poklanja inteligenciji
možda se najsudbonosnije vidi u gubljenju koraka sa tehničkim progresom. Promišljanja o
proizvodnim odnosima, donošenju investicionih odluka, organizaciji i razvoju proizvodnje ne
izlaze iz misaonog horizonta druge tehnološke revolucije koja je na putu da siđe sa istorijske
scene. Pravi trenutak za uključenje u treću tehnološku revoluciju je, po svemu izgleda,
propušten.
Nedostaci političkog sistema toliko su mnogobrojni i veliki da predstavljaju središte potreba u
čitavom jugoslovenskom društvu. Uklanjanje tih nedostataka mora započeti sa temeljnim
preispitivanjem Ustava i to bez ikakvih predubeđenja i ideoloških opterećenja. Pobude za
takva preispitivanja ne leže samo u slabostima političkog sistema, već i u suštinskim
ekonomskim nedostacima Ustava, kao što su: neadekvatni sadržaji i institucionalizacija
društvene svojine, pogrešno postavljeni odnosi između celine i delova, nefunkcionalnost
samoupravnog mehanizma, naučna neutemeljenost principa dohotka, nedovoljno i nedosledno
razvijen koncept plansko-tržišnog mehanizma, pogrešno opredeljeni položaj i odgovornost
osnovne organizacije udruženog rada i sl.
U pravnoj nauci postoji visok stepen saglasnosti o tome da ustav svake zemlje mora biti
kratak, sa jasno izloženim osnovnim načelima društvenog uređenja, precizno utvrđenim
pravima i obavezama tako da ih svaki građanin može bez teškoća razumeti i lako upamtiti.
Takav ustav nije samo plod iskustva i saznanja do kojih je došla pravna nauka, nego proizlazi
i iz prava građana da u demokratskoj i civilizovanoj zemlji imaju takav ustav. Naš Ustav iz
1974. godine nije se držao navedenih načela. Težnja da se u svakoj prilici dokazuje
originalnost u traženju društvenih rešenja, ukoliko nije u pitanju i svesno zamagljivanje, imala
je za posledicu da Jugoslavija dobije najduži ustav na svetu. U njemu su našla mesta i takva
minorna pitanja, kao što su način rešavanja stambenog pitanja vojnih lica ili kako se
postavljaju poslovođe – kojima je mesto u zakonskim ili podzakonskim aktima.
Neodgovarajuća terminologija čini ustavni tekst nerazumljivim za obične ljude, i ne samo za
njih. Rečenice sa preko sto reči, članovi koji obuhvataju više strana teksta, neujednačena i
pogrešna upotreba termina ukazuju na nedozvoljeno nizak nivo zakonodavne tehnike. To
istovremeno pokazuje da pravna nauka nije izvršila dovoljan uticaj na tekst Ustava.

4. 
Uporedo sa ekonomskom i političkom krizom, i moralna kriza teško pritiskuje
jugoslovensko društvo. Njeni mnogobrojni uzroci imaju duboke istorijske korene. Ali u svojoj
suštini, u ideološkom društvu kakvo je naše, moralna kriza izazvana je ideološkom krizom.
Porazima ideološkog programa revolucije, odstupanjima od proklamovanih socijalističkih
ciljeva i načela, nesaglasnošću reči i dela političkog vođstva, neizgrađenim pravnim
poretkom, lošim i zavisnim sudstvom, birokratskom samovoljom i privilegijama, moralnim
konformizmom i podsticanim karijerizmom, odsustvom slobodne i otvorene kritike pojava,
ideja, nosilaca vlasti i javnih funkcija, dakle, nepostojanjem demokratskog javnog mnjenja
kao dejstvujuće moralne savesti društva. Bujici migracija sa sela i iskušenjima koja ona
sobom nosi, ova praksa se nije suprotstavila politikom civilizacijskog prilagođavanja, sa jasno
postavljenim normama ponašanja i morala. Svuda prisutna usitnjena, seljačka svest
inspirisana shvatanjem da je sve dozvoljeno što nije izričito zabranjeno, i sa sklonošću da
uvažava samo neposredne interese, dok one udaljenije i posredne potpuno zanemaruje, mogla
je dugo opstojavati da bi se u kriznim uslovima iskazala kao snaga koja temeljno razara
moral, stvarajući široke mogućnosti za kriminal i druge pojave koje je teško dovesti u sklad sa
vrednostima socijalističkog društva.
Nasrtaji na društvenu imovinu svuda se sreću, a krađe, utaje i korupcija postale su deo
redovnih dopunskih prihoda za tako veliki broj građana da se ta vrsta prihoda mora uzeti u
razmatranje pri oceni visine lične potrošnje. Nije bez dejstva ni uzor koji pruža često
nekažnjeno kršenje zakona od strane radnih organizacija, pa ponekad i administrativnih
ustanova. Privilegije se uporno održavaju uprkos jednodušnoj osudi u narodu. Svest o
poštenom radu gotovo ne postoji. Malo je onih koji sebi postavljaju pitanje šta su i koliko
uradili za dohodak koji primaju. Uslovi privređivanja su neujednačeni, što vodi napuštanju
principa nagrađivanja prema radu. Lični dohoci po preduzećima često zavise manje od rada, a
više od nečije veštine da se izbori za veće cene ili niže doprinose. Sistematsko pokrivanje
gubitaka jednih iz sredstava koja su zaradili drugi destimulativno deluje na obema stranama.
Relativno veliki broj ljudi stekao je bogatstvo na legalan način mimo rada. Povećanje
socijalnih razlika koje proizlazi iz nesređenog stanja u privredi i društvu utoliko je ekonomski
nepodnošljivije i moralno neopravdanije što se događa u složenim uslovima krize.
Na moral masa razorno deluje i nezaposlenost. Nepotizam je sveopšta pojava, davanje
prvenstva rođacima prilikom zapošljavanja postalo je skoro običajno pravo. Nezaposlenost je
težak društveni problem ne samo zato što je veliki broj mladih ljudi bez samostalne
egzistencije, već i zato što veliki deo stanovištva, sa starosnom i kvalifikacionom strukturom
boljom od one koju imaju zaposleni, ostaje neproduktivan, iako bi njihovo odgovarajuće
uključivanje umnogome poboljšalo stanje. Mučni su i demoralizacija tih ljudi i njihovih
porodica, beznađe učenika i studenata koji se školuju bez izgleda na zaposlenje, kao i
psihologija onih koji, dobivši najzad posao nakon višegodišnjeg čekanja, gledaju u njemu
samo uhljebije, lišeni ambicija da se obeleže značajnim radnim doprinosom, utoliko više što
su se tokom čekanja isključili iz struke i zaboravili veliki deo naučenog. Nije manje pogubno
ni delovanje tzv. privremenog rada u inostranstvu. U narodu je zavladalo uverenje da se
poštenim radom u samoj zemlji ne može pristojno zaraditi ni dobro živeti. Gubi se ne samo
vera u savestan rad, već i u socijalizam, čiji oreol tamni pred reputacijom sistema u zemljama
gde rade gastarbajteri.
Gubljenje poverenja i niska motivisanost jasno su vidljivi izrazi moralne krize. Opšta
mobilizacija svih narodnih snaga u rešavanju postojećih društvenih problema zasad nije
moguća. Širim slojevima nedostaje jasna svest o smislu angažovanja i samožrtvovanja za
opšte društvene ciljeve. Zvanična ideologija koja umesto stvarnog socijalističkog programa
nudi prazne političke proklamacije uveliko je iscrpla svoje mobilizatorske mogućnosti. Jaz
između socijalističkih principa i okoštale stvarnosti toliko je dubok da masovno rađa apatiju,
privatizaciju i sve veće ogorčenje. Reforme koje bi danas mogle popraviti društvenu klimu i
možda obrnule tokove kretanja, neće biti dovoljne sutra.
Razaranje sistema vrednosti, koje je bilo temeljnije ukoliko je vreme više odmicalo, ne odnosi
se samo na moralne norme. Stanje je takvo da je gotovo nepoznata lestvica vrednosti za koje
se jugoslovensko društvo zalaže. Horizont potreba nikada nije ozbiljno otvoren za
demokratsku raspravu. Zbog toga se prioriteti potreba spontano obrazuju, pretežno pod
uticajem potrošačkog mentaliteta. Ta psihologija povezana sa neobuzdanim primitivizmom
silno je ojačala sklonost prema šundu u literaturi, muzici, filmu i zabavi svake vrste.
Razvijanje te sklonosti čak se i svesno i sistematski podstiče posredstvom štampe, radija i
televizije. Pod pritiskom agresivnog šunda koji suvereno vlada na sceni, prave kulturne
vrednosti su ostale bez šireg uticaja, uprkos mnogih i značajnih dela jugoslovenskih
stvaralaca. Malo je smišljenih napora da se ta dela privedu širem krugu građana.
Kriza kulture nije samo u tome što su prave društvene vrednosti u susretu sa šundom
nekonkurentne. Kultura se sve više regionalizuje, razbija se njeno jugoslovensko i univerzalno
značenje, ona se dobrim delom stavlja u službu republičkih, pokrajinskih, državnih aspiracija
na sopstveno vlastelinstvo i na tom području. Opšta provincijalizacija kulture snižava
kriterijume vrednosti i dopušta mnogo veću društvenu afirmaciju manje darovitih stvaralaca.
Duboko uvreženi u provincijalnoj kulturi, separatizam i nacionalizam postaju sve agresivniji.
5. Ova svestrana i duboka kriza jugoslovenskog društva otvara mnoga pitanja, od kojih se
naročito izdvajaju sledeća dva: Šta se desilo s projektom izgradnje novog društva za koji su
pale tolike žrtve? Gde se mi danas nalazimo u odnosu na modernu evropsku civilizaciju?
Objektivna naučna analiza, slobodna kako od ideološke apologetike (koja se spira bilo kakvim
promenama sistema) tako i od ideološkog skepticizma (koji odbacuje sistem u celini, i od
samog njegovog početka) pokazuje svu protivurečnost posleratnog razvitka i objašnjava zašto
su iza perioda uverljivog materijalnog rasta, postepene demokratizacije i duhovne
emancipacije sledili društveni sukobi u kasnim šezdesetim godinama, restauracija
autoritarnosti u ranim sedamdesetim godinama, gubljenje stabilnosti i strukturnih proporcija,
materijalna stagnacija i sve veća duhovna dezorijentacija kao krajnji ishod.
Pad do kojega je došlo ne bi bio tako težak i trajan da je on posledica samo jedne pogrešne
politike. Nova politička strategija u šezdesetim godinama nije samo projekat privredne
reforme već i kraj procesa političke i ekonomske demokratizacije, razotuđenje politike,
dugoročnog usmeravanja društvenog razvoja, izgradnje jedinstvene federacije. Novi društveni
projekat afirmacije grupnog i nacionalnog egoizma vodio je nepomirljivom sukobu sa dotad
priznatim moralnim vrednostima i sve većoj demoralizaciji u masama naroda.
Da bi se objasnilo zašto je nakon uspešnog razvoja u periodu 1953-1965 došlo do fatalnog
preloma 1965. godine morali bi se uzeti u obzir mnogi činioci: davanje izrazite prednosti
individualnim i grupnim interesima nad opštim, materijalističke aspiracije nove srednje klase,
dominacija interesa najrazvijenijih republika, odbrana politokratskog monopola moći pred
rastućim pritiskom za dalje demokratske reforme, žilavi otpori koje je emancipaciji pružila
patrijarhalna tradicija. Od spoljašnjih činilaca valja nročito imati u vidu pritiske velikih sila
koji su u sferi politike podržavali autoritarnost, a u sferi privrede težili, i na kraju uspeli, da
dovedu zemlju u nezavidnu tehnološku i ekonomsku zavisnost.
Pri svem tom ne bi moglo zadovoljavati objašnjenje koje bi idealizovalo projekat
revolucionarnog preobražaja i nesumnjive uspehe u toku prve dve decenije posleratnog
razvoja, i koje bi kasnija lutanja i padove shvatalo kao prostu deformaciju tog projekta od
strane vladajućih subjekata. Prava je naučna istina da postoje ograničenosti i u samom tom
projektu – kako u početnoj viziji, koja (pored svih svojih humanističkih i emancipatorskih
ideja) prenaglašava ulogu nasilja i diktature u prelaznom periodu, tako i u načinu na koji je ta
vizija bila protumačena i primenjena u našoj zemlji pod pritiskom staljinizma i
kominternovskog nasleđa.
Uspešan otpor staljinizmu mobilisao je značajne društvene snage, koje su obezbedile
nacionalnu nezavisnost, industrijalizaciju zemlje, zavidan privredni rast u periodu 1953-1965,
početne oblike samouprave i duhovno oslobađanje od uskih ideoloških okvira u oblasti
kulture. Ipak, jednom uspostavljeni hijerarhijski odnosi nisu mogli biti prevaziđeni. Oni su se
pokazali kao neprekoračiva granica procesa demokratizacije. Taj proces je tolerisan i
podstican dok je oslobađao stvaralačke snage na nivou društvene mikro-strukture i u
oblastima delatnosti udaljenih od politike. On je strogo kontrolisan kad se proširio i na
političke institucije – zahtevom za deprofesionalizacijom i debirokratizacijom politike, a
odlučno je zaustavljen kad je ugrozio centre političke moći – zahtevom za slobodnijim
izborima i za pretvaranjem organa države u organe samoupravljanja. Privredna reforma 1965.
godine u suštini je primena osnovnog strategijskog pravca društvenog razvoja: projekat
političke demokratizacije zamenjen je projektom ekonomske liberalizacije. Ideja
samoupravnosti, čija je suština razotuđenje politike, zamenjena je idejom decentralizacije,
koja je dovela do uspostavljanja regionalnih centara otuđene moći. Eitka solidarnosti i
socijalne pravde zamenjena je duhom posesivnog individualizma i apologijom grupnog
interesa. Politički voluntarizam, smeo i dinamičan u prvim posleratnim decenijama, kad je
mogao računati sa masovnom podrškom naroda, postaje sad statičan i odlučan u odbrani
sistema, čak i onda kad postaje očigledno da je taj sistem nekonzistentan i neefikasan.
Osnovni problem jugoslovenskog društva nije u tome što je nepotpuno i deformisano ostvaren
istorijski projekat nastao u oslobodilačkom ratu. Sudbina je svih projekata u dosadašnjoj
istoriji da je njihovo ostvarenje bilo praćeno elementima restauracije i da je na kraju dovodilo
do raznovrsnih mešavina starog i novog društva. Međutim, i pored toga što nisu ispunili sve
svoje emancipatorske ciljeve takvi hibridi su se dokazali kao napredne civilizacijske tekovine
koje su omogućavale izlazak iz krize i ubrzan društveni razvoj.
U istoriji dosad nezapamćen jaz između normativnih proklamacija i stvarnosti daje
jugoslovenskom društvu jedno od bitnih obeležja. Prema zvaničnoj ideologiji jugoslovensko
društvo je već prevazišlo sve tekovine moderne civilizacije, i na Zapadu i na Istoku: ostvarilo
je najviši oblik demokratije, samoupravljanjem obezbedilo vlast radničke klase, postiglo
bratstvo i jedinstvo naroda, ukinulo etatizam, prvi put u svetu dokazalo mogućnost postojanja
efikasne tržišne privrede u socijalizmu. U stvarnosti se naše društvo nalazi ispod nivoa
moderne civilizacije. U Jugoslaviji se osnovna građanska prava ličnosti još uvek mogu
nekažnjeno kršiti, izbori funkcionera su fikcija, sudska vlast je zavisna od izvršne, sloboda
reči, organizovanje i javno manifestovanje su ograničene birokratskom samovoljom i
zakonskim propisima koji omogućavaju proganjanje mišljenja različitih od zvaničnog.
Radnička klasa nema legalno pravo samoorganizovanja i štrajka, i ne vrši nikakav stvarni
uticaj na političko odlučivanje. Nacionalne odnose karakterišu sukobi suprotstavljenih
interesa, eksploatacija i slaba saradnja autarhičnih nacionalnih ekonomija. O jedinstvenoj
politici razvoja i o jedinstvenom tržištu ne može se više ni govoriti ozbiljno. Etatizam nije
ukinut već je prenet na republički nivo, gde je on iracionalniji i zloćudniji. Kad su se već
1967-68 javile neželjene posledice: spoj inflacije, stagnacije i nezaposlenosti, cela loše
smišljena „privredna reforma“ je napuštena i nikad se nije dospelo do moderne tržišne
privrede regulisane instrumentima jedne celovite razvojne politike. Za razliku od drugih
savremenih mešovitih društava, specifična jugoslovenska mešavina elemenata pred-modernog
autoritarnog društva, građanskog društva i socijalizma, definitivno uobličena Ustavom od
1974., ne poseduje minimum potrebne koherentnosti da bi obezbedila dalji društveni razvoj.
Bez promene toga Ustava i na njemu izgrađenog političko-ekonomskog sistema nemoguće je
rešiti ni jedan suštinski današnji problem našeg društva, nemoguće je zaustaviti sadašnji
proces dezintegracije i pada u sve dublju krizu. Neophodno je tragati za rešenjima imajući u
vidu sledeće velike civilizatorske principe koji su neophodni uslov uspona modernog društva.

a) Suverenost naroda
U samom temelju moderne civilizacije nalazi se ideja da je najviši izvor
političke moći sam narod, da je jedini legitimni politički autoritet onaj koji potiče iz slobodno
izražene volje naroda, pa da prema tome ne postoje moralni i pravni osnovi da bilo kakva elita
(po milosti božjoj, po krvi, religiji, rasi, klasi, ideološkoj pripadnosti, istorijskim zaslugama ili
bilo kakvom drugom opravdanju) prisvoji sebi pravo da govori, odlučuje i služi se silom u
ime naroda. Narod može samo prepustiti političku vlast na određeno vreme svojim
predstavnicima, s pravom da ih bira, kontroliše i smenjuje, a po potrebi i silom zbacuje –
ukoliko prekrše „društveni ugovor“ i umesto opštih narodnih interesa počnu da slede svoje
posebne interese. Princip suverenosti naroda afirmisala je demokratska politička filozofija i
praksa demokratskih revolucija osamnaestog veka. Međutim, krajnje radikalne konsekvence
ovog principa izvela je socijalistička teorija. Ako je monopol ekonomske moći takođe jedna
od osnova za obrazovanje elita koje se mogu nametnuti društvu i postići punu kontrolu nad
njegovim političkim životom, onda su s principom suverenosti naroda nespojive i sve
institucije koje omogućuju taj monopol, bilo da je to kapital ili birokratska država. U tom
smislu bi puna suverenost naroda bila ostvarena tek u jednom besklasnom društvu u kome bi i
politički i ekonomski i kulturni život bio organizovan na demokratski način. Pretpostavka
takve demokratije („demokratija saveta“ ili „integralne samouprave“) je slobodan izbor i
smenjivost svih funkcionera, javna kontrola nad njihovim radom, podela vlasti, odsustvo
birokratskih privilegija. Ti preduslovi su odavno ostvareni u modernom društvu. Jugoslavija
taj nivo nije još dostigla iako je već davno proklamovala ideje samoupravnosti,
debirokratizacije i deprofesionalizacije politike.

b) Samoodređenje nacije
U modernom društvu je svako političko ugnjetavanje I diskriminacija na nacionalnoj osnovi civilizacijski neprihvatljivo. Jugoslovensko rešenje nacionalnog pitanja je u početku moglo biti shvaćeno kao primeren model mnogonacionalne federacije u kojoj je princip jedinstvene države i državne politike bio uspešno spojen s principom političke i kulturne autonomije nacija i nacionalnih manjina. U toku poslednje dve decenije sve više je slabio princip jedinstva i prenaglašavan je princip nacionalne autonomije, koji se u praksi pretvorio u suverenost delova (republika, koje po pravilu nisu nacionalno
homogene). Slabosti koje su od početka bile prisutne u modelu, postojale su sve vidljivije.
Sve nacije nisu ravnoopravne: srpska nacija, na primer, nije dobila pravo na vlastitu državu.
Delovi srpskog naroda, koji u znatnom broju žive u drugim republikama, nemaju prava, za
razliku od nacionalnih manjina, da se služe svojim jezikom i pismom, da se politički i
kulturno organizuju, da zajednički razvijaju jedinstvenu kulturu svog naroda. Nezaustavljiv
progon Srba s Kosova na drastičan način pokazuje da ona načela koja štite autonomiju jedne
manjine (Albanci) nisu primenjena kad su u pitanju manjine u okviru manjine (Srbi,
Crnogorci, Turci i Romi na Kosovu). S obzirom na postojeće oblike nacionalne diskriminacije
današnja Jugoslavija se ne može smatrati modernom i demokratskom državom.

c) Ljudska prava
Moderna epoha počinje afirmacijom ljudskih prava. To su prvobitno bila
građanska prava: na slobodu misli, savesti, govora, kretanja, dogovora, organizovanja, javnog
manifestovanja, demonstracija, izbora svojih predstavnika. U našem veku građanskim
pravima su dodata socijalno-ekonomska prava: pravo na rad, na slobodan izbor zanimanja, na
školovanje, na jednaku nagradu za jednak rad, na socijalnu sigurnost. Generalna skupština
Ujedinjenih nacija je formulisala sva ova prava u svojoj Univerzalnoj deklaraciji o pravima
čoveka prihvaćenoj 10. decembra 1948. godine. Naša zemlja je jedna od država članica koje
su donele ovu deklaraciju; Jugoslavija je takođe potpisnica Helsinških dogovora i svih sličnih
međunarodnih dokumenata. Nesumnjivo je da ima dosta savremenih država koje se u pogledu
stepena ostvarivanja ljudskih prava nalaze ispod naše zemlje. Ali i u nas se još uvek gone
„verbalni delikti“ zabranjuju i uništavaju knjige i skidaju s repertoara pozorišne predstave
koje su „idejno neprihvatljive“, sputava se javno iznošenje mišljenja, zabranjuje se
organizovanje, manifestovanje i demonstriranje, korišćenje ustavnog prava na slanje
protestnih peticija državnim organima kvalifikuje se kao neprijateljski akt, proganjaju se
inicijatori protestnih obustava rada, izbori funkcionera se pretvaraju u farsu samoimenovanja.
Dok se sve to događa ne možemo se smatrati civilizovanim i prosvećenim društvom.

d) Racionalnost
Moderno doba je doba racionalnosti. Društvene ustanove i način
organizovanja celokupnog društvenog života moraju položiti ispit pred sudom razuma. Nije to
uvek racionalnost ciljeva: velika slabost naše epohe je razdvajanje politike, etike i nauke. Ali,
instrumentalna racionalnost i sposobnost pronalaženja adekvatnih sredstava za jednom
usvojene ciljeve i efikasno sprovođenje u život određene politike jeste conditio sine qua non
svake moderne države. To, dalje, znači da je svaka moderna država veliki sistem čiji se
pojedini delovi na jedinstven način regulišu, usklađuju i usmeravaju, da su pravila igre jasna,
stabilna i promenljiva samo nakon ozbiljnog proučavanja i pripeme, da se državni činovnici
biraju pre svega po kriterijumu kompetentnosti i ličnog integriteta, da se donošenje odluka u
najvećoj meri oslanja na pouzdane informacije i analizu troškova i verovatnih dobiti. Nijedan
od tih uslova racionalne politike nije u nas zadovoljen: našu državu čine osam odvojenih i
slabo povezanih sistema, jedinstvena politika razvoja ne postoji, a i kad bi na papiru i
postojala ne bi se mogla realizovati u praksi; pravila igre se stalno ad hoc menjaju i u
najboljem slučaju se mogu znati samo za jednu godinu unapred; funkcioneri se biraju pre
svega na osnovu kriterijuma lojalnosti, pa su u velikoj meri nekompetentni i povodljivi;
odluke se donose na brzinu, proizvoljno i pristrasno, bez prethodne javne diskusije, na osnovu
nepouzdanih, jednostranih informacija i ne uzimajući u obzir moguće alternative. Dok ovakav
neracionalan stil rada preovlađuje u našoj politici, mi se ne možemo smatrati modernim
društvom.
Iz ove analize sledi da su politička demokratizacija i korenita kadrovska obnova, istinsko
samoodređenje i ravnopravnost pripadnika svih jugoslovenskih naroda, uključujući i srpski,
puno ostvarenje ljudskih građanskih i socijalno-ekonomskih prava, i dosledna racionalizacija
jugoslovenskog političkog sistema i politike razvoja oni neophodni preduslovi bez kojih se ne
može ni zamisliti izlaz iz sadašnje krize jugoslovenskog društva.

POLOŽAJ SRBIJE I SRPSKOG NARODA

6. 
Mnoge nevolje koje muče srpski narod iznikle su u prilikama koje su zajedničke svim
jugoslovenskim narodima. Međutim, srpski narod pritiskuju i druge nedaće. Dugoročno
zaostajanje razvoja privrede Srbije, neregulisani državno-pravni odnosi sa Jugoslavijom i
pokrajinama, kao i genocid na Kosovu, pojavili su se na političkoj sceni sa udruženom
snagom koja čini situaciju napetom, ako ne i eksplozivnom. Ova tri mučna pitanja, koja
proizlaze iz dugoročne politike prema Srbiji, svojom dramatikom ugrožavaju ne samo srpski
narod, već i stabilnost čitave Jugoslavije. Zbog toga se ona moraju naći u središtu pažnje.
Nije trebalo mnogo znanja i podataka da se utvrdi dugogodišnje zaostajanje privrede Srbije.
Ipak je to zvanično učinjeno tek u Planu 1981-1985, u kome je bilo zapisano da će se u tom
razdoblju preduzimati mere za zaustavljanje takve tendencije. Ta je obaveza brzo pala u
zaborav. Petogodište je prošlo u novom ispitivanju da li Srbija gubi korak u razvoju. Nalazi
su, međutim, argumentovano potvrdili ono što se i ranije znalo, da se po relevantnim
pokazateljima njena privreda stalno kreće ispod jugoslovenskog proseka uz sve veće
zaostajanje. Usporeniji razvoj nije imao dovoljno snage da savlada ekonomsku nerazvijenost
na delu njene teritorije na kojoj živi 1.5 miliona stanovnika sa narodnim dohotkom po
stanovniku preko 30% nižim od odgovarajućeg dohotka u tri nedovoljno razvijene republike.
Ispitivanja nisu ostavila ni trunku sumnje da je relativno zaostajanje Srbije prvenstveno
nastalo zbog manjih investicija po stanovniku, a ne zbog slabije efikasnosti investicija. Prema
zvaničnim statističkim podacima efikasnost investicija je u Srbiji za čitav posleratni period
niža samo od one u Sloveniji i Vojvodini, a tokom poslednje decenije (period 1976-1983)
najviša je u Jugoslaviji. Veća efikasnost mogla je samo delimično nadoknaditi gubitak
društvenog proizvoda zbog manjih investicija, ali nije bila u stanju da spreči formiranje
vrednosti osnovnih sredstava po stanovniku na nivou od svega 80,5 % jugoslovenskog
proseka, što je čak niže od Crne Gore i Bosne i Hercegovine, dveju republika koje imaju
status nerazvijenih.
Tokom čitavog posleratnog perioda privreda Srbije je bila izložena neekvivalentnoj razmeni.
Aktuelan primer takve razmene je niska cena električne energije koja se u velikim količinama
isporučuje drugim republikama. Instrumenti i mere tekuće ekonomske i kreditno-monetarne
politike, a naročito doprinos Fondu federacije za razvoj privredno nedovoljno razvijenih
područja su u novije vreme najvažniji činioci njenog relativnog zaostajanja. Doda li se tome
da su najrazvijenije republike, zbog oskudice sredstava akumulacije Srbije, sa svojim
kapitalom ušle u njenu privredu (poljoprivreda, prehrambena industrija, trgovina i
bankarstvo), dobija se slika jedne podređene i zapostavljene privrede u okviru jugoslovenskog
prostora.
Dosledna diskriminacija privrede Srbije u posleratnom periodu ne da se potpuno razjasniti bez
uvažavanja međunacionalnih odnosa između dva rata kako ih je videla i ocenjivala
Komunistička partija Jugoslavije. Na te poglede odlučujuće je uticala autoritativna
Kominterna, koja je u naporima da ostvari svoje strateške i taktičke zamisli na
međunarodnom planu težila razbijanju Jugoslavije. Nalazeći svoje ideološko opravdanje u
sučeljavanju srpske "ugnjetačke" nacije i ostalih "ugnjetenih" naroda, takva politika je
drastičan primer uzmicanja marksističkog učenja o klasnoj podeljenosti svake nacije pred
političkim pragmatizmom, koji je, u nastojanju da koristi međunacionalna trvenja, potisnuo u
pozadinu klasni internacionalizam. To donekle objašnjava zašto se KPJ nije potrudila da
sopstvenim istraživanjima dođe do prave istine o ekonomskoj prirodi međunacionalnih
odnosa. Ocena tih odnosa, koja se svodi na to da je politička hegemonija srpske buržoazije
praćena i odgovarajućom ekonomskom dominacijom Srbije, preuzeta je u stvari od
separatistički orijentisanih građanskih partija. Ni pre, ni posle rata KPJ nije bila voljna da
neposrednim saznanjima utvrdi pravo stanje, niti da ulazi u bilo kakvu raspravu koja bi mogla
dovesti u pitanje davno date ocene i zauzete stavove na kojima je istrajala sve do danas.
Doslednost je bila utoliko neobičnija što se i bez posebnih studija, elementarnim uvidom u
osnovne pokazatelje nivoa razvijenosti u popisnoj 1948. godini moglo ustanoviti da Srbija
nije mogla imati ekonomski privilegovan položaj između dva rata. Na zaostajanje u
industrijalizaciji je jasno ukazivao naglašeniji agrarni karakter njene privrede. Učešće
poljoprivrede je bilo veće, a udeo industrije u formiranju društvenog proizvoda industrije
manji nego u jugoslovenskom proseku. KPJ ne samo što na osnovu svih činjenica nije
revidirala svoju ocenu, već nije poklonila ni najmanju pažnju radovima naučnih ustanova u
kojima je već početkom pedesetih godina dokumentovano utvrđen bitno drugačiji ekonomski
položaj Srbije između dva rata. Uporno ponavljanje predratne ocene tokom četiri decenije
ukazuje na izuzetno veliku političku i ekonomsku zainteresovanost da se takva pogrešna
ocena održi. Njen smisao leži u tome da se srpskom narodu usadi osećanje istorijske krivice
ne bi li se time osujetio njegov otpor političkoj i ekonomskoj podređenosti kojoj je stalno
izložen.
Na predratnoj oceni zasnovana je i posleratna politika prema privredi Srbije, koja je dovoljno
jasno deklarisana u ekspozeu o Prvom petogodišnjem planu. Srbiji je u tom planu neosnovano
određen, posle Slovenije, najsporiji tempo industrijalizacije. U praksi je ta politika započela
preseljavanjem u druge republike industrijskih pogona za proizvodnju aviona, kamiona i
oružja, da bi se nastavila obaveznim otkupom, makazama cena na teret sirovina i
poljoprivrednih proizvoda, nižim investicijama po stanovniku od jugoslovenskog proseka i
doprinosom za razvoj nerazvijenih područja. No ništa tako ubedljivo ne pokazuje podređen
položaj Srbije kao činjenica da ni u jednom ključnom pitanju političkog i privrednog sistema
ona nije imala inicijativu. Stoga, položaj Srbije valja posmatrati u sklopu političke i
ekonomske dominacije Slovenije i Hrvatske, koje su bile predlagači promena u svim
dosadašnjim sistemima.
Slovenija i Hrvatska startovale su sa najvišeg nivoa razvijenosti, a ostvarile su i najbrži
razvoj. S poboljšanjem njihovog relativnog položaja jaz između njih i ostalog dela Jugoslavije
jako se produbio. Takav tok događaja, koji odstupa od proklamovane politike ravnomernog
razvoja, ne bi bio moguć da privredni sistem nije bio pristrasan, da te dve republike nisu bile
u položaju da nemetnu rešenja koja odgovaraju njihovim ekonomskim interesima.
Priređivačke delatnosti, koje relativno više učestvuju u njihovoj privrednoj strukturi, uživale
su tokom čitavog posleratnog perioda povoljnije uslove privređivanja, na koje su snažno
uticali paritet i režim cena, kao i carinska zaštita. Veći prostor dat tržištu u šezdesetim
godinama pogodovao je više razvijenim područjima. Suspenziju Petogodišnjeg plana 1961-
1965. godine, koji je težište stavio na razvoj proizvodnje sirovina i energije, valja tumačiti kao
izbegavanje republika da ulažu u nerazvijena područja koja su relativno bogata prirodnim
izvorima. Razvoj Jugoslavije iz tog vremena zasnivao se više na sastavu činilaca proizvodnje
dveju razvijenih republika nego ostalog dela zemlje. Zbog toga radna snaga nije dobila
adekvatno mesto u razvojnoj orijentaciji, čime su bili pogođeni Srbija i nerazvijena područja.
Ekonomska podređenost Srbije ne da se u potpunosti shvatiti bez njenog politički inferiornog
položaja koji je odredio i sve odnose. Za KPJ ekonomska hegemonija srpskog naroda između
dva rata nije bila sporna, nezavisno od toga što je industrijalizacija Srbije bila sporija od
jugoslovenskog proseka. Na toj ideološkoj platformi formirala su se mišljenja i ponašanja, što
je presudno uticalo na kasnija politička zbivanja i međunacionalne odnose. Slovenci i Hrvati
su pre rata stvorili svoje nacionalne komunističke partije, a zadobili su i odlučujući uticaj na
CK KPJ. Njihovi politički lideri postali su arbitri u svim političkim pitanjima tokom i posle
rata. Ove dve susedne republike delile su sličnu istorijsku sudbinu, imale su istu religiju i
težnju za što većom samostalnošću, a kao najrazvijenije, i zajedničke ekonomske interese, što
su bili dovoljni razlozi za trajnu koaliciju u nastojanju da ostvare političku dominaciju. Tu
koaliciju je učvrstila dugogodišnja saradnja Tita i Kardelja, dve najistaknutije političke
ličnosti posleratne Jugoslavije, koje su uživale neprikosnoven autoritet u centrima moći.
Kadrovski monopol im je dopuštao da bitno utiču na sastav političkog vrha Jugoslavije i svih
republika i pokrajina. Svima je poznat izuzetno veliki doprinos Edvarda Kardelja u
pripremanju i donošenju odluka AVNOJ-a i svih posleratnih ustava. On je bio u položaju da u
tremelje društvenog uređenja ugrađuje i lične stavove, koji realno nisu mogli biti predmet
osporavanja. Odlučnost kojom se Slovenija i Hrvatska danas suprostavljaju svakoj ustavnoj
promeni pokazuje koliko im Ustav od 1974. godine odgovara. Pogledi na društveno uređenje
nisu imali nikakvih izgleda da budu prihvaćeni ukoliko su bili drugačiji od shvatanja dvaju
političkih autorireta, a nije se moglo učiniti ništa ni posle njihove smrti, budući da je ustav
mogućnošću veta osiguran od bilo kakvih promena. Imajući sve to u vidu, ne može biti
sporno da su Slovenija i Hrvatska utemeljile političku i ekonomsku dominaciju, kojom
ostvaruju svoje nacionalne programe i ekonomske aspiracije.
U takvim uslovima a pod stalnim optužbama da je "ugnjetački", "unitaristički",
"centralistički", "pandurski", srpski narod nije mogao postići ravnopravnost u Jugoslaviji, za
čije je stvaranje podneo najveće žrtve. Revanšistička politika prema Srbima započela je pre
rata time što se smatralo da Komunistička partija i nije potrebna "ugnjetačkoj" naciji. U CK
KPJ Srbi su bili relativno malo zastupljeni, a neki od njih su se, valjda zato da bi se održali,
deklarisali kao pripadnici drugih nacija. Srbija tokom rata nije bila u položaju da ravnopravno
učestvuje u donošenju odluka koje su prejudicirale buduće međunacionalne odnose i
društveno uređenje Jugoslavije. Antifašističko veće Srbije osnovano je u drugoj polovini
1944. godine, kasnije nego u drugim republikama, a Komunistička partija Srbije tek po
završetku rata. Za drugo zasedanje AVNOJ-a većnici su birani iz srpskih vojnih jedinica i
članova Vrhovnog štaba koji su se zatekli na teritoriji Bosne i Hercegovine, za razliku od
većnika nekih drugih republika, koji su došli na zasedanje sa svoje teritorije i koji su iza sebe
imali nacionalne političke organizacije sa izgrađenim stavovima i programima.
Ove istorijske činjenice ukazuju da tokom rata Srbija nije bila formalno, pogotovu ne
suštinski u ravnopravnom položaju kada su donošene odluke od dalekosežnog značaja za
buduće državno uređenje. To ne znači da se Srbi ne bi dobrovoljno odlučili za federalizam
kao najpogodnije uređenje za višenacionalnu zajednicu, već se ima u vidu da su se oni bez
prethodnih priprema i podrške svojih političkih organizacija našli u položaju da u ratnim
uslovima prihvate rešenja koja su otvarala široke mogućnosti za njihovo razbijanje. Položaj
Srba morao je biti blagovremeno razmotren i regulisan sa stanovišta njihovog nacionalnog
integriteta i nesmetanog kulturnog razvoja, a ne da to izuzetno pitanje ostane otvoreno za
rešenja koja pogađaju vitalne interese srpskog naroda.
Ozbiljnost društvenih i ekonomskih posledica koje u posleratnom periodu iz ovakvih odnosa
proizlaze zahteva da se bez odlaganja prestane sa zloupotrebom teze o ugnjetačkoj i
ugnjetenim nacijama koja je Srbiju dovela u nezavidan ekonomski položaj. Oslobođenje
Srbije od doprinosa Fondu federacije, ne bi li time ojačala akumulativnu sposobnost i ubrzala
privredni razvoj, bilo je prilika da se nagovesti kraj takve politike. Očekivalo se da će politički
predstavnici Srbije izaći sa ovim logičnim i opravdanim zahtevom i da će na njegovom
prihvatanju do kraja ustrajati. Utoliko je bilo veće iznenađenje kad su oni pristali na plaćanje
pune stope uz prihvatanje utešnog i potpuno neizvesnog obećanja da će doprinos biti
materijalno kompenziran na drugoj strani.
Ovaj ishod je u suprotnosti sa nalazima o ekonomskom zaostajanju Srbije, a istovremeno je
istorijski neodgovoran čin prema sopstvenom narodu. Kapitulacija političkih predstavnika
Srbije navodi na mnoga razmišljanja, pre svega o njihovom pravu da takav korak učine.
Postavlja se pitanje ko je ovlašćen da prihvati odluku kojom se privredi Srbije izriče presuda
o dugoročnom zaostajanju u budućnosti sa neizbežnim političkim posledicama. Reč je o
ogromnim sredstvima neophodnim za pokretanje privrednog razvoja Srbije i rešavanje
egzistencijalnog pitanja velikog broja mladih ljudi bez posla, većeg nego u bilo kojoj drugoj
republici. Bez referenduma srpskog naroda, jedino ovlašćenog da kroji sebi sudbinu, niko ne
bi smeo uzurpirati pravo da se iza zatvorenih vrata dogovara, odlučuje i pristaje da
ekonomskom razvoju tog naroda postavlja ozbiljna ograničenja.
Srbija je mirne savesti i sa osećanjem da je uveliko ispunila svoj dug solidarnosti mogla
postaviti zahtev da se oslobodi doprinosa Fondu. Istinske žrtve za razvoj tri nerazvijene
republike i SAP Kosovo podnela je samo ona, plaćajući pomoć drugima sopstvenim
zaostajanjem. Sa tri razvijena područja to nije bio slučaj. Primena stope doprinosa
proporcionalno društvenom proizvodu nije se držala osnovnog pravila da se obaveze
odmeravaju prema ekonomskoj snazi obveznika. Proporcionalna stopa poštedela je Sloveniju,
Hrvatsku i Vojvodinu progresivnog doprinosa, što im je omogućilo ne samo da se normalno
razvijaju, već i da poboljšaju svoj relativni položaj prema jugoslovenskom proseku. Za Srbiju
su, međutim, takve stope predstavljale ogromno opterećenje. Njena privreda je izdavala
polovinu neto akumulacije za nerazvijena područja, zbog čega se sasvim približila privredama
nerazvijenih republika.
I pored toga što je svojim doprinosom pomogla razvoj nerazvijenih područja i olakšala teret
razvijenima, Srbija za svoje zaostajanje ne nailazi na razumevanje ni jednih ni drugih.
Obostrani interes upućuje dva tipa područja na koaliciju radi održanja postojećeg stanja u
kome zadovoljava svoje interese na račun Srbije. Antisrpska koalicija nastupila je u slučaju
stope doprinosa otvorenije i sa manje političkog takta nego bilo kada ranije. S neprikrivenim
pritiskom Srbiji je nametnuto da prihvati stopu doprinosa u celini. Ovaj pritisak važan je i kao
znak da već tradicionalna diskriminacija Srbije nije oslabila, ako se čak nije povećala.
Imajući u vidu šta se sve događalo u posleratnom periodu, takav pritisak ne predstavlja ništa
novo. Nov bi mogao biti odlučan otpor Srbije tom pritisku. Na žalost, to se nije dogodilo.
Otpora je bilo više nego ranije, ali ipak sasvim nedovoljno. Srpski rukovodioci nisu iskoristili
ni sva pravna sredstva, kao što je mogućnost upotrebe veta, koje im jedino preostaje u
situaciji kada se nađu usamljeni sa svojim opravdanim zahtevima, a izgleda nisu ni pomišljali
na odgovarajući odgovor koji podrazumeva i otvaranje političke krize ako se drugačije ne
može. Političari Srbije su se pokazali nespremnim za istorijski zadatak koji im je nametnula
izuzetno teška konstelacija odnosa u jugoslovenskoj zajednici. Istorijski trenutak je od njih
zahtevao da odlučno stave do znanja da je došao kraj posleratnoj praksi smenjivanja političara
koji su postavljali pitanje ravnopravnosti Srbije, prakse diskriminacije ekonomista, sociologa,
filozofa i književnika iz Srbije koji su blagovremeno ukazivali na društveno maligne pojave i
upozoravali na posledice pogrešnih rešenja, kao i prakse udaljavanja sposobnih privrednika
kojim se razoružavala privreda Srbije u pojačanoj konkurenciji na tržištu.

7. 
Odnos prema ekonomskom zaostajanju Srbije pokazuje da revanšistička politika prema njoj
s vremenom nije slabila. Naprotiv, hranjena sopstvenim uspehom sve više je jačala da bi se
konačno izrazila i u genocidu. Politički je neodrživa diskriminacija građana Srbije kojima su
zbog paritetne zastupljenosti republika manje nego drugima dostupna mesta saveznih
funkcionera i delegata u Saveznoj skupštini, a glas glasača iz Srbije vredi manje od onoga iz
bilo koje druge republike ili pokrajine. U toj svetlosti Jugoslavija se ne prikazuje kao
zajednica ravnopravnih građana ili ravnopravnih naroda i narodnosti, nego kao zajednica
osam ravnopravnih teritorija. Ipak ni ova ravnopravnost ne važi za Srbiju zbog njenog
posebnog pravno-političkog položaja, koji odražava težnje da se srpski narod drži pod
stalnom kontrolom. Ideja vodilja takve politike bila je "slaba Srbija, jaka Jugoslavija", koja je
napredovala u uticajno mišljenje: ako bi se Srbima kao najbrojnijoj naciji dozvolio brz
ekonomski razvoj, to bi predstavljalo opasnost za ostale nacije. Otuda korišćenje svih
mogućnosti da se njenom privrednom razvoju i političkoj konsolidaciji postave što veća
ograničenja. Jedno od takvih, veoma aktuelnih ograničenja jeste sadašnji nedefinisan i pun
unutrašnjih konflikata ustavni položaj Srbije.
Ustavom od 1974. godine Srbija je faktički podijeljena na tri dela. Autonomne pokrajine su u
svemu izjednačene sa republikama, sem što nisu definisane kao država i što nemaju isti broj
predstavnika u pojedinim organima federacije. Ovaj nedostatak one nadoknađuju time što se
preko zajedničke republičke skupštine mogu mešati u unutrašnje odnose Uže Srbije, dok su
njihove skupštine potpuno autonomne. Političko-pravni položaj Uže Srbije je sasvim
neodređen, to nije ni republika ni pokrajina. Odnosi u Republici Srbiji su konfuzni. Izvršno
veće koje je organ republičke Skupštine u stvari je Izvršno veće Uže Srbije. To nije jedina
nelogičnost u razgraničavanju nadležnosti. Preširoka i insitucionalno čvrsto utemeljena
autonomna pokrajina stvara dve nove raseline u srpskom narodu. Istina je da su autonomaške
i separatističke snage insistirale na proširenju autonomije, ali bi to teško ostvarile da nisu
dobile moralnu i političku podršku od republika u kojima separatističke tendencije nisu
iščezle.
Proširenje autonomije obrazlagano je uveravanjem da će se postići veća ravnopravnost
između nacija i bolje obavljanje javnih poslova. Događaji na Kosovu krajem šezdesetih
godina bili su opomena šta se sve može dogoditi ukoliko se autonomija poveća. Razloga za
veću autonomiju Vojvodine pogotovu nije bilo. To proširenje dalo je silnog podstreka
birokratskom autonomaštvu, ozbiljnim pojavama separatizma koga ranije nije bilo, zatvaranje
privrede, političkom voluntarizmu. Porastao je uticaj onih van pokrajina i u Vojvodini koji
širenjem dezinformacija nastoje da srpski narod podele na "Srbijance" i "prečanske Srbe".
Pokrajine su uz svesrdnu pomoć drugih postale "konstitutivni elemenat federacije", što im je
dalo povoda da se osećaju i ponašaju kao federalne jedinice, zanemarujući činjenicu da su
sastavni deo Republike Srbije. I ovom prilikom ravnoteža u dualizmu ovakve vrste nije se
mogla održati. Sadašnje ponašanje pokrajina pokazuje da su u praksi potpuno nadvladale
separatističko-autonomaške snage. Republici Srbiji je onemogućeno da u vitalnim pitanjima
nastupa jedinstveno u interesu naroda kome pripada.
Splet nerešenih odnosa u Republici Srbiji logično proizlazi iz njenog ustavnog položaja i
izbora separatističkih i autonomaških kadrova, koji su upravo zbog takve orijentacije uživali
blagonaklonost onih koji su držali kadrovski monopol u Jugoslaviji. Bez odgovarajuće
protivteže u koordinaciji, regionalizacija se po pravilu pretvara u provincijalnu uskogrudost i
slepilo za šire nacionalne interese.
Oni koji su svesrdno pomogli da se klice unutrašnjih sukoba usade u ustave danas se javljaju
kao arbitri - izmiritelji koji po dobro poznatoj simetriji jednakih krivica dele lekcije i Užoj
Srbiji i pokrajinama, sugerišući da se rešenja traže u doslednoj primeni tih istih ustava. Na taj
način jednom zamršena situacija ostaće kakva je bila, a Srbija će i dalje trošiti svoju društvenu
energiju u prevazilaženju konflikata bez izgleda da u tome potpuno uspe. To se valjda i htelo
sa proširenjem autonomija pokrajina, pogotovu što održavanje konfliktnih situacija u Srbiji
daje mogućnost drugima da se mešaju u njene unutrašnje odnose i na taj način produže
dominaciju nad njom. Posle izvršene federalizacije SKJ takvo mešanje u unutrašnje odnose
jedne republike moguće je jedino u Srbiji.
Odnosi između Srbije i pokrajina ne mogu se svesti jedino, a ni pretežno na formalno-pravna
tumačenja dva ustava. Reč je prvenstveno o srpskom narodu i njegovoj državi. Nacija koja je
posle duge i krvave borbe ponovo došla do svoje države, koja se sama izborila i za građansku
demokratiju, i koja je u poslednja dva rata izgubila 2,5 miliona sunarodnika doživela je da joj
jedna aparatski sastavljena partijska komisija utvrdi da posle četiri decenije u novoj
Jugoslaviji jedino ona nema svoju državu. Gori istorijski poraz u miru ne da se zamisliti.

8. 
Izgon srpskog naroda sa Kosova je spektakularno svedočanstvo njegovog istorijskog
poraza. Srpskom narodu je u proleće 1981. godine objavljen jedan odista specijalan, ali
otvoren i totalan rat pripreman u raznim razdobljima administrativnih, političkih i
državnopravnih promena. Vodjen veštom primenom raznih metoda i taktika, s podeljenim
ulogama, uz aktivnu, a ne samo pasivnu i ne mnogo prikrivanu podršku pojedinih političkih
centara u zemlji - pogubniji i od one koja je dolazila iz susedstva - taj otvoreni rat, kome se
još uvek gleda pravo u oči i koji se ne naziva svojim pravim imenom, odvija se skoro pet
godina. On, dakle, traje mnogo duže nego čitav oslobodilački rat u ovoj zemlji, od aprila
1941. do 9. maja 1945. godine. Balistička pobuna na Kosovu i Metohiji pred sam kraj rata,
dignuta uz sadejstvo nacističkih jedinica, bila je 1944-45. vojnički razbijena, ali pokazuje se,
ne i politički pobeđena. Njen sadašnji vid, prerušen u nov sadržaj, uspešnije se razvija i
približava pobedničkom ishodu. Pravi obračun sa neofašističkom agresijom je izostao; sve do
sada preduzimane mere samo su uklonile s ulica ispoljavanje te agresije, a u stvari su jačale
njene rasistički pobuđene, neopozive ciljeve, koje treba postići po svaku cenu i svim
sredstvima. Čak i smišljeno drastične kazne mladim prestupnicima izricane su da izazivaju i
produbljuju međunacionalne mržnje.
Pet godina dugog albanskog rata na Kosovu uverile su njegove predvodnike i pobornike da su
jači nego što su i mislili, da uživaju podršku po raznim centrima moći u samoj zemlji
neuporedivo veću nego kosovski Srbi od Republike Srbije, ili ova Republika od ostalih u
Jugoslaviji. Agresija je u toj meri ohrabrena da se i najzvaničniji predstavnici Pokrajine, kao i
njeni naučnici ponašaju ne samo arogantno, već i cinično, proglašavajući istine za klevete, a
ucene za svoja zakinuta prava. Organizovane političke snage naše zemlje, koje su izvršile
revoluciju u gotovo nemogućim uslovima, pod najmoćnijim neprijateljem u čitavom ovom
veku - odjednom se pokazuju ne samo neefikasnim, neslobodnim, već gotovo i
nezainteresovanim da se na otvoreni rat odgovori kako jedino i mora: odlučnom odbranom
svog naroda i svoje teritorije. A kad se agresija porazi, da se politički obračuni ne vrše više
hapšenjima, "diferencijacijama", lažnim lojalnostima, već odistinskom revolucionarnom
borbom, otvorenim sučeljavanjima, sa pravom slobodnog izražavanja, pa i demonstriranja
suprotnih mišljenja.
Fizički, politički, pravni, kulturni genocid nad srpskim stanovništvom Kosova i Metohije
najteži je poraz u oslobodilačkim borbama što ih je vodila Srbija od Orašca 1804. do ustanka
1941. godine. Odgovornost za taj poraz pada, pre svega, na još uvek živo kominternovsko
nasleđe u nacionalnoj politici Komunističke partije Jugoslavije i sledbeništvo srpskih
komunista toj politici, na preskupe ideološke i političke zablude, neznanja, nedoraslosti, ili
već okorele oportunizme generacija srpskih političara posle ovog rata, uvek defanzivnih i
uvek u većoj brizi šta drugi misle o njima i njihovim bojažljivim "postavljanjima" položaja
Srbije, nego o objektivnim činjenicama koje uslovljavaju budućnost naroda kojim rukovode.
Ravnopravni nacionalni odnosi, za koje su i na Kosovu i Metohiji najviše ratovali upravo
srpski borci - jednom vrlo određenom politikom, "razvojno" sprovođenom, sa isplaniranim
postupcima i jasnim ciljem - albanski nacionalisti u političkom rukovodstvu Kosova počeli su
da preokreću u njihovu suprotnost. Autonomna oblast u pogodnom trenutku dobija rang
autonomne pokrajine, zatim i status "konstitutivnog dela federacije"- sa većim prerogativima
od ostatka Republike kojoj samo formalno pripada. Dalji korak "eskalacije", koji se javio kao
i albanizacija Kosova i Metohije pripreman je, dakle, najlegalnije. Isto tako i unifikacija
književnog jezika, nacionalnog imena, zastave, udžbenika - prema instrukcijama iz Tirane -
bila je sasvim otvorena, kao i sama granica između dve državne teritorije, uostalom. Zavere,
koje se obično tajno kuju, na Kosovu su se stvarale ne samo očevidno, već i demonstrativno.
Mnogima su zato masovni neredi 1981. godine više izgledali kao istrčljivost, nego kao kakva
nova pojava, opasna i po čitavu zemlju, kao što se kasnije svaka istina o progonu Srba na
Kosovu smatrala "kopanjem po crijevima Albanaca", a pisanje "beogradske štampe" o
zbivanjima na licu mjesta, uzimalo gotovo za veću krivicu od počinjenih paljevina, ubijanja,
silovanja, skrnavljenja - mnogih do danas politički i krivično neidentifikovanih.
Posebnu težinu ima odnos odgovornih činilaca i vlasti na Kosovu prema nasilju čija je žrtva
srpski narod. Prećutkivanjem i zataškavanjem zločina, izbegavanjem da se odmah kaže sva
istina, zavlačenjem istrage i sudskog postupka, ohrabruje se sitni i krupni teror, ujedno se
stvara lažna, ulepšana slika o prilikama na Kosovu. Pored toga, trajna je težnja da se za nasilje
nad Srbima nađe politički alibi u tobožnjoj uzajamnosti mržnje, netrpeljivosti i revanšizma, a
u poslednje vreme sve češće i u izmišljenom dejstvu "spoljašnjeg" neprijatelja - van
pokrajine, srpskog nacionalizma „iz Beograda“. Slučaj Martinović je značajan ne samo zbog
naročitog, neviđenog nasilja, koje podseća na najmračnija vremena turskog nabijanja na
kolac, nego i zbog upornog odbijanja da se u redovnom sudskom postupku ustanovi i prizna
istina. Umesto da bude povod za potvrdu vrhovne vrednosti zakona i ljudskih prava, taj slučaj
je na Kosovu shvaćen kao prilika da se istakne suverenost pokrajine, koju ona ni po Ustavu
nema te da se SR Srbiji nametne princip "nemešanja u unutrašnje poslove" pokrajine, kao da
se radi o međudržavnom, međunarodnom odnosu.
Srbi na Kosovu i Metohiji imaju ne samo svoju prošlost, oličenu u dragocenim
kulturnoistorijskim spomenicima, već i živo prisustvo svojih duhovnih, kulturnih, moralnih
vrednosti: imaju matičnu zemlju svog istorijskog postojanja. Nasilja koja su kroz vekove
proređivala srpsko stanovništvo Kosova i Metohije - u ovom, našem vremenu, dobijaju svoju
neumoljivu završnicu. Iseljavanje Srba sa Kosova i Metohije u Socijalističkoj Jugoslaviji po
svome obimu i karakteru prevazilazi sve ranije etape ovog velikog izgona srpskog naroda.
Jovan Cvijić je u svoje vreme procenjivao da je u svim seobama, od one velike pod Arsenijem
Čarnojevićem 1690. do prvih godina našeg veka, izgnano preko 500.000 Srba; od toga broja
između 1876. i 1912. godine oko 150.000 Srba moralo je napustiti svoja ognjišta pod surovim
terorom lokalnog i povlašćenog albanskog bašibozuka. U toku poslednjeg rata, proterano je
preko 60.000 srpskih kolonista i starinaca, ali je posle rata ovaj talas iseljavanja doživeo pravu
plimu: za poslednjih dvadesetak godina Kosovo i Metohiju napustilo je oko 200.000 Srba.
Ostatak srpskog naroda ne samo što stalno i nesmanjenim tempom napušta svoju zemlju, nego
se, prema svim saznanjima, gonjen zulumom i fizičkim, moralnim i psihološkim terorom,
preprema za svoj konačan egzodus. Za manje od desetak sledećih godina, ako se stvari bitno
ne promene, Srba na Kosovu više neće biti, a "etnički čisto" Kosovo, taj nedvosmisleno
iskazani cilj velikoalbanskih rasista, utemeljen još u programima i akcijama Prizrenske lige
1878-81, biće u potpunosti ostvaren.
Peticija 2016 Srba iz Kosova Polja, podneta Saveznoj skupštini i drugim organima u zemlji,
zakonita je posledica ovog stanja. Nikakvim se forumskim ocenama ne može srpskom narodu
osporiti pravo da se od nasilja i uništenja štiti svim zakonskim sredstvima. Ako tu zaštitu ne
može ostvariti u Pokrajini, narod je može i mora tražiti u Republici i Federaciji. Izraz je
građanske svesti o tome pravu i poseta građana Pokrajine Saveznoj skupštini. Samo se sa
jednog autonomaško-separatističkog i šovinističkog stanovišta ovi koraci građana mogu
osuđivati kao neprihvatljivi i smatrati kao neprijateljski.
Današnja sudbina Kosova nije više "složena", niti se i dalje može svoditi na prazna
samoocenjivanja, izuvijane, nečitljive rezolucije, uopštene platforme – već je, jednostavno,
pitanje jugoslovenskih konsekvenci! Između pokrajinske segregacije koja postaje sve
isključivija i saveznih arbitraža koje samo parališu svaku pravu, često i neodložnu meru -
splet nerešenih situacija zatvara se u krug nerešivih. Sudbina Kosova ostaje životno pitanje
čitavog srpskog naroda. Ako ono ne bude rešeno jednim pravim ishodom nametnutog rata,
ako se ne uspostavi istinska bezbednost i nedvosmislena ravnopravnost za sve narode koji
žive na Kosovu i Metohiji, ako se ne stvore objektivni i trajni uslovi za povratak iseljenog
naroda - taj deo Republike Srbije i Jugoslavije postaće i evropsko pitanje, sa najtežim,
nedoglednim posledicama. Kosovo predstavlja jednu od najvažnijih tačaka unutrašnjeg
Balkana. U skladu je sa etničkim profilom balkanskog poluostrva etnička izmešanost na
mnogim balkanskim terenima, i zahtev za etnički čistim Kosovom, koji se sprovodi u delo, ne
samo da je direktna i teška pretnja svim narodima koji su se tamo našli u manjini, nego će,
ako se bude ostvario, započeti talas ekspanzije predstavljati realnu i svakodnevnu pretnju
svim narodima u Jugoslaviji.
Kosovo nije jedino područje u kome je srpski narod pod pritiskom diskriminacije. Apsolutno,
a ne samo relativno, opadanje broja Srba u Hrvatskoj dovoljan je dokaz za ovu tvrdnju. Prema
popisu iz 1948. u Hrvatskoj je bilo 543.795 Srba, ili 14,48%. Po popisu iz 1981. godine
njihov broj se smanjio na 531.502, što je od ukupnog broja stanovnika u Hrvatskoj iznosilo
11,5%. Za 33 mirnodopske godine broj Srba u Hrvatskoj je opao čak i u odnosu na ono
posleratno vreme, kada je izvršen prvi popis i kada su posledice rata po broj srpskih
stanovnika bile dobro poznate.
Lika, Kordun i Banija ostali su najnerazvijenija područja u Hrvatskoj, što je silno podstaklo
emigraciju Srba u Srbiju, kao i seobe u druge krajeve Hrvatske, gde su Srbi, kao došljačka,
manjinska i društveno inferiorna grupa, veoma podložni asimilaciji. Uostalom, i inače je
srpski narod u Hrvatskoj izložen rafiniranoj i delotvornoj asimilacionoj politici. Sastavni deo
politike je zabrana svih srpskih udruženja i kulturnih ustanova u Hrvatskoj, koja su imala
bogatu tradiciju iz vremena Austro-Ugarske i međuratne Jugoslavije, zatim nametanja
službenog jezika koji nosi ime drugog naroda (hrvatskog) oličavajući time nacionalnu
neravnopravnost. Taj je jezik ustavnom odredbom učinjen obaveznim i za Srbe u Hrvatskoj, a
nacionalistički nastrojeni hrvatski jezikoslovci sistematskom i odlično organizovanom
akcijom sve ga više udaljavaju od jezika u ostalim republikama srpskohrvatskog jezičkog
područja, što doprinosi slabljenu veza Srba u Hrvatskoj sa ostalim Srbima. Ovakav učinak
spremno se plaća kidanjem jezičkog kontinuiteta kod samih Hrvata i ukljanjanjem
međunarodnih termina dragocenih za komunikaciju sa drugim kulturama; naročito u oblasti
nauke i tehnike. No srpski narod u Hrvatskoj nije samo kulturno odsečen od matice, već
matica nema mogućnosti da se o njegovoj sudbini, o ekomskom i kulturnom položaju
obavesti ni približno onoliko koliko neke nacije u Jugoslaviji imaju veze sa svojim
sunarodnicima u drugim zemljama. Integritet srpskog naroda i njegove kulture u čitavoj
Jugoslaviji postavlja se kao sudbinsko pitanje njegovog opstanka i razvoja.
U opštu sliku prilika uklapa se i sudbina srpskih ustanova nastalih u ratu i neposredno posle
rata. U narodnooslobodilačkoj borbi i neposredno po njenom okončanju nacionalni život Srba
u Hrvatskoj intenzivno se razvijao u njihovim posebnim političkim, kulturnim i obrazovnim
institucijama. Tako je načelnom odlukom Izvršnog odbora ZAVNOH-a od 10. novembra
1943. najpre osnovan, a 12. januara 1944. u oslobođenom Otočcu i konstituisan Srpski klub
vijećnika ZAVNOH-a kao nacionalno i političko vođstvo srpskog naroda u Hrvatskoj. Po
okončanju rata, a na inicijativu Srpskog kluba, 30. septembra 1945. u Zagrebu je održan Prvi
kongres Srba u Hrvatskoj, na kojem je preko 30.000 učesnika obrazovalo Glavni odbor Srba u
Hrvatskoj kao "široku političku organizaciju jedinstvenog srpskog naroda u Hrvatskoj", u
sastavu Narodnog fronta. Uz neposredno angažovanje ovih političkih tela Srbi su potom
osnovali svoje kulturne ustanove i počeli raditi na obezbeđivanju nacionalne prosvete. Tako je
22. oktobra 1944. na ruševinama glinske crkve, u kojoj su izvršeni strahoviti ustaški pokolji,
osnovano Srpsko pevačko društvo "Obilić", a nepun mesec kasnije, 18. novembra, ponovo u
Glini, obrazovano Srpsko kulturno-prosvetno društvo "Prosvjeta". Uz "Prosvjetu", u čijim
okvirima se razvijala i izdavačka delatnost sa sopstvenom štamparijom, 4. januara 1948.
godine osnovani su u Zagrebu Centralna srpska biblioteka i Muzej Srba u Hrvatskoj. Uz sve
to, od 10. septembra 1943. pa dalje, NOP se srpskom narodu u Hrvatskoj obraćao posebnim
glasilom, štampanim ćirilicom, koje se zvalo "Srpska riječ". U posleratnim godinama "Srpska
riječ" je promenila naziv i tako postala "Prosvjeta". Već tokom 1944/45. školske godine NOP
je srpskoj deci u Hrvatskoj obezbedio ćirilički bukvar, a Predsedništvo ZAVNOH-a je svojom
odlukom 18. jula 1944. garantovalo ćirilici punu ravnopravnost sa latinicom i istovremeno
prvenstvo u školama sa srpskom većinom na području Hrvatske.
Sve je ovo za srpski narod u Hrvatskoj imalo veći i dublji značaj od običnog priznanja za
njegovu odluku u NOB-u. Posebnim proglasom "Srpskom narodu u Hrvatskoj" od 12. januara
1944. godine Srpski klub vijećnika ZAVNOH-a obrazložio je sopstvenu pojavu kao "znak
ravnopravnosti Srba i Hrvata" i "garanciju da će interesi srpskog naroda biti pravilno
zastupani u slobodnoj Hrvatskoj". Glavni odbor Srba u Hrvatskoj prilikom osnivanja označen
je kao "politička organizacija jedinstvenog srpskog naroda u Hrvatskoj", čiji je zadatak da
omogući "razvijanje slobode misli", i kao "dovoljna garancija da će Srbi u Hrvatskoj i dalje
uživati blagodeti ravnopravnog naroda". Sami Srbi su sve svoje krvlju stečene tekovine
osećali kao "vidna obilježja ravnopravnosti srpskog i hrvatskog naroda u Hrvatskoj".
Takvo je stanje bilo u vreme rata i neposredno posle rata, a potom, sve se izmenilo. Nije
poznato da su Srbi bilo kada ocenili da im je neka od ovih ustanova nepotrebna, da je treba
ukinuti, ili zameniti nekom drugačijom koja bi više odgovarala duhu vremena. Ipak, sve te
ustanove redom su ukidane tokom pedesetih godina odlukama nadležnih republičkih organa
Hrvatske. Poslednje u nizu ukinuto je Srpsko kulturno društvo "Prosvjeta" odlukom RSUP-a
Hrvatske od 23. maja 1980. godine. U pravdanju tog svršenog čina angažovala se Republička
konferencija SSRNH. Zaključci njenog savetovanja, održanog 2. oktobra 1980. godine,
govore o radikalnom zaokretu u odnosu na ratno i posleratno vreme.
Ti zaključci u suštini ne ostavljaju mesta bilo kakvim zahtevima za osnivanje posebnih
ustanova srpskog naroda u Hrvatskoj: „briga za kompleks pitanja kulture, istorije, života i
stvaralaštva hrvatske ili srpske nacije u SRH ne može biti prepuštena nikakvim posebnim
nacionalnim društvima ili organizacijama“. Takav stav obrazložen je sledećim tumačenjem:
„Dok je opravdano da naše narodnosti samostalno razvijaju kulturne ustanove i klubove, nije
opravdano da takve institucije otvaraju pripadnici naroda i to bilo gde u Jugoslaviji, a posebno
ne Srbi u Hrvatskoj ili Hrvati u Hrvatskoj“. Na kraju je rečeno ovo: „Treba se boriti da Srbi u
Hrvatskoj ne budu prećutkivani kao narod, da ih se kao u nekim udžbenicima ne naziva
maltene došljacima. Zajednička nam je historija, kultura i jezik, a i specifičnosti treba
uvažavati“. Na savetovanju se čulo i to da treba raditi na tome da se u Hrvatskoj više uči
ćirilica.
Ovakvim stavom Republičke konferencije SSRNH, protiv kojeg nije ustalo nijedno političko
telo u Hrvatskoj, a ni van nje, definitivno i javno prestali su da postoje svi vidovi nacionalnog
života srpskog naroda u Hrvatskoj koji su stečeni tokom duge istorije i u NOB-u. Radikalno
su revidirani pogledi na međunacionalne odnose koje je formulisao NOP, a dovedene su u
pitanje i ustavne garancije nacionalnih prava i sloboda, kao i prava građana. Praktično
značenje izjava: „moramo brinuti“, „treba se boriti“, „više treba učiti ćirilicu“ itd. može se
procenjivati samo u njihovom suočenju sa stvarnom jezičkom politikom koja se vodi u SRH.
Ostrašćena revnost kojoj je cilj konstituisanje zasebnog hrvatskog jezika što se izgrađuje u
protivstavu prema svakoj ideji o zajedničkom jeziku Hrvata i Srba ne ostavlja dugoročno
mnogo izgleda srpskom narodu u Hrvatskoj da očuva svoj nacionalni identitet.
Izuzimajući period postojanja NDH, Srbi u Hrvatskoj nikada u prošlosti nisu bili toliko
ugroženi koliko su danas. Rešenje njihovog nacionalnog položaja nameće se kao
prvorazredno političko pitanje. Ukoliko se rešenja ne pronađu, posledice mogu biti višestruko
štetne, ne samo po odnose u Hrvatskoj već i po čitavu Jugoslaviju.
Bitnu težinu pitanja položaja srpskog naroda daje okolnost da izvan Srbije, a pogotovo izvan
Uže Srbije, živi veoma veliki broj Srba, veći od ukupnog broja pripadnika pojedinih drugih
naroda. Prema popisu iz 1981. godine van teritorije SR Srbije živi 24%, odnosno 1,958.000
Srba, što je znatno više nego što je u Jugoslaviji Slovenaca, Albanaca, Makedonaca, uzetih
pojedinačno, a skoro isto koliko i Muslimana. Van užeg područja Srbije živi 3,285.000 Srba
ili 40,3% ukupnog njihovog broja. U opštem dezintegracionom procesu koji je zahvatio
Jugoslaviju, najtežom dezintegracijom pogođeni su Srbi. Sadašnji tok kojim se kreće naše
društvo u Jugoslaviji potpuno je obrnut od onog kojim se ono decenijama i vekovima kretalo
dok nije stvorilo zajedničku domovinu. Taj proces usmeren je ka potpunom razbijanju
nacionalnog jedinstva srpskog naroda. Kao najbolja ilustracija koliko je sve podređeno takvim
ciljevima može da posluži današnja Vojvodina sa svojom autonomijom.
Vojvodini je data autonomija između ostalih razloga i zato što je srpski narod u Habzburškoj
monarhiji njoj težio već od kraja XVII veka. Srbi u Austriji i kasnijoj Austro-Ugarskoj težili
su stvaranju autonomne oblasti (despotovini ili vojvodini koju su, međutim, nazivali Srbijom)
stoga da bi, okruženi brojnijim i nadmoćnijim Mađarima i Nemcima, sačuvali svoju
nacionalnu individualnost i svoju versko-pravoslavnu pripadnost. Stvaranjem posebne
autonomne oblasti na tuđoj državnoj teritoriji Srbi su radili na slabljenju te države, a sve sa
ciljem da se u pogodnom momentu što lakše izdvoje i ujedine sa svojom sabraćom južno od
Save i Dunava.
Tako je to bilo u prošlosti sa Srpskom vojvodinom, čije stvaranje su u revoluciji 1848/49.
godine svojom krvlju pomogli i Srbi iz Srbije. Danas je sve obrnuto. Politički rukovodioci AP
Vojvodine ne rade na zbližavanju i spajanju, već na što većem osamostaljivanju i izdvajanju
iz SR Srbije. Ma koliko taj proces bio neprirodan, suprotan istorijskoj logici, on daje
očigledne rezultate, moćno doprinoseći dezintegraciji srpskog naroda.

9. 
Noseći na sebi duže od pola stoleća pečat i opterećenje da je bio tamničar drugim
jugoslovenskim narodima, srpski narod nije bio u mogućnosti da oslonac potraži u sopstvenoj
istoriji. U mnogim svojim vidovima i sama ta istorija bila je dovedena u pitanje. Demokratska
građanska tradicija, za koju se Srbija borila i izborila u devetnaestom veku zbog uskogrudosti
i neobjektivnosti zvanične istoriografije ostala je sve donedavno potpuno u senci srpskog
socijalističkog pokreta. Time je istorijska slika pravnih, kulturnih i državničkih doprinosa
Srbije građanskog društva toliko osiromašena i sužena da tako izobličena nije nikome mogla
da posluži kao duhovna i moralna potpora ili kao oslonac za očuvanje i obnovu istorijske
samosvesti. Čestiti i hrabri oslobodilački napori bosanskohercegovačkih Srba i čitave
jugoslovenske omladine, kojoj je pripadala i Mlada Bosna, doživeli su sličnu sudbinu i pred
istorijom bili potisnuti u drugi plan doprinosa klasne ideologije čiji su nosioci i tvorci bili
austromarksisti kao osvedočeni protivnici nacionalnih oslobodilačkih pokreta.
Pod dejstvom vladajuće ideologije kulturne tekovine srpskog naroda otuđuju se, prisvajaju ili
obezvređuju, zanemaruju ili propadaju, jezik se potiskuje, a ćirilsko pismo postepeno gubi.
Oblast književnosti u tom smislu služi kao glavno poprište samovolje i bezakonja. Nijednom
drugom jugoslovenskom narodu nije tako grubo osporen kulturni i duhovni integritet kao
srpskom narodu. Nijedno književno i umetničko nasleđe nije toliko razrovano, ispreturano i
poharano kao srpsko nasleđe. Politička merila vladajuće ideologije nameću se srpskoj kulturi
kao vrednija i jača od naučnih i istorijskih. Dok se slovenačka, hrvatska, makedonska i
crnogorska kultura i književnost danas integrišu, srpska se jedina sistematski dezintegriše.
Ideološki je legitimno i samoupravno da se slobodno vrši podvajanje i rasturanje srpske
književnosti na vojvođanske, crnogorske ili bosansko-hercegovačke pisce. Od srpske
književnosti otkidaju se njeni najbolji pisci i najznačajnija dela da bi se veštački ustanovile
nove regionalne književnosti. Prisvajanje i rasparčavanje srpskog kulturnog nasleđa ide tako
daleko da se u školama uči kako Njegoš nije srpski pisac, da su Laza Kostić i Veljko Petrović
vojvođanski, a Petar Kočić i Jovan Dučić bosansko-hercegovački pisci. Koliko juče Meši
Selimoviću nije bilo dopušteno da se izjasni kao srpski pisac, a ni sada se ne poštuje njegova
volja da se vodi u srpskoj književnsti. Srpska kultura ima više nepodobnih, zabranjenih,
prećutanih ili nepoželjnih pisaca i intelektualnih stvaralaca no ijedna druga jugoslovenska
književnost, mnogi su šta više i sasvim izbrisani iz književnog sećanja.
Ugledni srpski književnici jedini su na crnim listama svih jugoslovenskih masovnih medija. U
obaveznoj školskoj lektiri srpska književnost je teško oštećena jer je mehenički podređena
administrativnom merilu republičko-pokrajinskog reciprociteta, a na merilu količine ili
vrednosti. U školskim programima nekih republika i pokrajina istorijska prošlost srpskog
naroda je ne samo grubo ideološki redukovana, nego i izložena šovinističkim tumačenjima.
Na taj način srpska kulturna i duhovna baština se čini manjom no što ona jeste, a srpskom
narodu se izmiče važan oslonac moralne i istorijske samosvesti.
Impozantan i odista revolucionarnih razmera kulturni polet prvih posleratnih decenija, izražen
i u zasnivanju široke mreže prosvetnih ustanova, od osnovnog obrazovanja do visokog
školstva, splasnuo je krajem šezdesetih godina. Stupilo se u fazu stagnacije i sve izraženije
regresije, pa je danas naše obrazovanje i vaspitanje sa postojećim školskim i prosvetnim
sistemom, vrlo ekstenzivno i primitivno i sa teško nadoknadivim zaostajanjem iza potreba i
ciljeva savremenog društva i civilizacije u kojoj živimo. Školski sistem zasnovan na tzv.
usmerenom obrazovanju, sa niskim kvalitetom nastave, doživeo je potpun krah. Nekoliko
generacija su duhovno osakaćene i osiromašene; dobili smo hiperprodukciju primitivnih
polustručnjaka, nesposobnih da se kvalifikovano uključe u privredu i društvene delatnosti,
nepripremljenih za stvaralački intelektualni razvoj. Nema zemlje na svetu koja je svoje
obrazovanje sredila razgranatijom pravnom regulativom. Ukupno u Jugoslaviji ima stotinu i
deset saveznih, republičkih i pokrajinskih zakona, koji se bave raznim vidovima školstva, i od
kojih su mnogi višekratno novelirani, tako da je ponekad potreban istraživački rad da bi se
došlo do prečišćenog teksta nekog zakona.
Uprkos tome u Jugoslaviji školstvo nikad nije bilo toliko ekstenzivno, raščinjeno, niskog
kvaliteta kao danas. Zakonodavna praksa zakonito stvara osam prosvetnih sistema koji se sve
više udaljuju jedan od drugoga i nikakvo dogovaranje o zajedničkim jezgrima ne može da
zaustavi takav pravac razvoja koji je zakonom utemeljen. Većanje i dogovoranje o zajedništvu
učestalo u poslednje vreme, posle petnaest godina sistematskog razjedinjavanja jugoslovenske
zajednice liči na besplodnu utopiju. Potrebno je najpre ukloniti zakone koji dovode do
razjedinjavanja da bi se mogla produžiti ona crta zajedništva i jedinstva koja je na ovom
prostoru vučena više od stotinu i pedeset godina. U protivnom, mi ćemo stvarati, i stvaramo,
generacije koje će sve manje biti Jugosloveni, a u sve većoj meri nezadovoljni nacionalni
romantici i samoživi nacionalisti. Zemlja koja nema jedinstven prosvetni sistem ne može
računati na to da će u budućnosti biti jedinstvena.
Od vremena humanizma, od XV do XVI veka, traje misao o tome da škola ima da služi
ostvarivanju pune životne mere svakog pojedinca, ostvarivanju svih antropoloških
mogućnosti koje čovek donosi svojim ulaskom u život. Pogubna je ideja o tome da škola ima
da služi samo radu i struci i njima da bude uslovljena. Ona je posledica neprevaziđenih
proletkultovskih sedimenata, koji, u krajnjoj crti, vode stvaranju jedne ropske i primitivne
svesti. Usmeravanje dečaka i djevojčica od njihove 14 godine ka jednom zanimanju tvorenje
je fundamentalne neslobode.
Ideološka bitka protiv „elitizma“ urodila je nesrećnim plodom: mi smo najmanje dve decenije,
na svim društvenim područjima i u prosveti, ugađali prosečnosti. Nijedno društvo se ne bori
protiv elite znanja i umenja, nauke i novatorstva. Borbom protiv takve elite, mi smo stvorili
elitu dobrostojećih pojedinaca koji su kadri da svojoj prosečnoj deci stvore mogućnosti
sticanja većih znanja, koje osnovna i srednja škola više ne daje. Materijalni položaj školstva
obezvredio je njegov društveni položaj, a odrednica "moralno-političke podobnosti", osobito
na Univerzitetu strahovito je podstakla moralni i politički konformizam i karijerizam, pa je
Univerzitet, a naročito neki humanistički fakulteti, lišeni najboljih intelektualnih kadrova naše
generacije. Ni u jednoj evropskoj zemlji prosveta nije dovedena u ovakav stagnantan
materijalni i društveni položaj.
Upravo u vreme kada su se nemilice rasipala sredstva dodatne akumulacije vođena je
restriktivna politika prema Univerzitetu, koji je dobijao sve manje sredstava. Deceniju i po
fakulteti nisu imali mogućnosti za biranje novih asistenata, tako da najstariji jugoslovenski
univerziteti, poglavito beogradski, nikada nisu imali viši starosni prosek nastavno-naučnog
kadra. Ono što je u svim zemljama osnovna poluga razvoja u vremenu tehnološkokumpjuterske
revolucije, univerzitet i nauka, u nas je potpuno zapostavljeno. „Reforme“
Univerziteta, najčešće nametane političkom silom, a ne naučnim razlogom (trostepena
nastava, „ourizacija“ fakulteta i tome slično) bile su promašene. Naročito je veliku štetu
nanelo odvajanje nauke od Univerziteta, stvaranje pregrada, sistematskih i administrativnih,
između „institutske“ i „univerzitetske“ nauke: Univerzitet je izgubio laboratorijsku bazu,
stvarali su se paralelni programi, nauka se kadrovski razjedinila, onemogućen je normalan
protok naučnih kadrova sa univerziteta u institute i iz instituta na fakultete.
Prema tome: valja menjati školski sistem, prosvetne zakone, modernizovati i humanizovati
školske programe, otvarati specijalizovane škole, posebno potpomagati darovite učenike,
izmeniti u celini nepovoljan materijalni položaj školstva, obratiti posebnu pažnju na duhovni,
a ne samo ideološki profil nastavnika, privući na Univerzitet najjače naučne i intelektualne
snage i zakonom ostvariti jedinstvo prosvetnog sistema u SR Srbiji.
U ovom teškom kriznom trenutku moramo već danas početi razmišljati i o sutrašnjici, i XXI
veku, iako nam društveno-ekonomske okolnosti nisu naklonjene, stvarati viziju sutrašnjeg
sveta u kome će civilizacija biti zasnovana na mikro-elektronici, artificijelnoj intelegenciji,
robotici, informatici, veštačkom oplođavanju, manipulaciji genima. Radi svega toga Srpska
akademija nauka i umetnosti predlaže da se odmah i bez ikakvih dogmatskih ideoloških
opterećenja i „samoupravne“ inercije priđe studioznoj i temeljitoj reorganizaciji društvene,
institucionalne osnove naše nauke u pravcu modernizacije i efikasnosti, sa većim materijalnim
ulaganjima, većom brigom za naučni podmladak, sa širim slobodama i samostalnošću
stvaralačkih ličnosti u kreiranju naučnih i istraživačkih programa. Jednom rečju, potrebno je
što pre i sa celoklupnim naučnim potencijalom uključiti se u savremene tokove svetske nauke.

10. 
Posle dramatičnih međunacionalnih sukoba tokom drugog svetskog rata izgledalo je da je
nacionalizam naglo splasnuo, da je bio na putu da potpuno iščezne. Takav utisak se pokazao
varljivim. Nije dugo potrajalo, a nacionalizam je započeo svoj uspon, da bi se svakom
ustavnom promenom upotpunjavale institucionalne pretpostavke za njegovo bujanje.
Nacionalizam je stvaran odozgo, njegovi glavni inicijatori bili su politički ljudi. Osnovni
uzrok višedimenzionalne krize leži u idejnom porazu koji je nacionalizam naneo socijalizmu.
Dezintegracioni procesi svih vrsta, koji su jugoslovensku zajednicu doveli na rub propasti,
zajedno sa raspadanjem sistema vrednosti, posledice su tog poraza.
Njegovi koreni su u ideologiji Kominterne i nacionalnoj politici KPJ pre rata. U tu je politiku
ugrađen revanšizam prema srpskom narodu ka „ugnjetačkoj“ naciji koji je imao dalekosežne
posledice na međunacionalne odnose, društveno uređenje, privredni sistem, sudbinu moralnih
i kulturnih vrednosti posle drugog svetskog rata. Srpskom narodu je nametnuto osećanje
istorijske krivice, a jedino on nije rešio nacionalno pitanje, niti je dobio državu kao ostale
nacije. Zbog toga je kao prvo i osnovno potrebno da se skine hipoteka istorijske krivice sa
srpskog naroda, da se zvanično opovrgne tvrdnja da je on imao ekonomski privilegovan
položaj između dva rata, da se ne poriče njegova oslobodilačka istorija i doprinos u stvaranju
Jugoslavije.
Uspostavljanje punog nacionalnog i kulturnog integriteta srpskog naroda, nezavisno od toga u
kojoj se republici ili pokrajini nalazio, njegovo je istorijsko i demokratsko pravo. Sticanje
ravnopravnosti i samostalan razvoj za srpski narod imaju dublji istorijski smisao. Za manje od
pedeset godina, u dvema uzastopnim generacijama, dva puta izložen fizičkom uništenju,
prinudnoj asimilaciji, pokrštavanju, kulturnom genocidu, ideološkoj indoktrinaciji,
obezvređivanju i odricanju od sopstvene tradicije pod nametnutim kompleksom krivice,
intelektualno i politički razoružavan, srpski narod je bio izložen preteškim iskušenjima da to
ne bi ostavilo tragove u duhovnom stanju koje se na kraju ovog stoljeća velikih tehnoloških
uzleta ljudskog uma ne bi smelo zanemariti. Ukoliko računa sa svojom budućnošću u porodici
kulturnih i civilizovanih naroda sveta srpski narod mora dobiti mogućnost da ponovo nađe
sebe i postane istorijski subjekat, da iznova stekne svest o svom istorijskom i duhovnom biću,
da jasno sagleda svoje ekonomske i kulturne interese, da dođe do savremenog društvenog i
nacionalnog programa kojim će se nadahnjivati sadašnje i buduće generacije.
Postojeće depresivno stanje srpskog naroda, sa sve žešćim ispoljavanjima šovinizma i
srbofobije u nekim sredinama, pogoduje oživljavanju i sve drastičnijem ispoljavanju
nacionalne osetljivosti srpskog naroda i reagovanjima koja mogu biti zapaljiva, pa i opasna.
Dužnost nam je da nijednog trenutka i ni u jednom slučaju ne previdimo i ne potcenimo te
opasnosti. Ali pri tome se, u principijelnoj borbi protiv srpskog nacionalizma, ne može
prihvatiti vladajuća ideološka i politička simetrija u istorijskim krivicama. Odbacivanje te
simetrije kobne po duh i moral, sa oveštalim nepravdama i neistinama, uslov je za mobilnost i
delotvornost demokratske, jugoslovenske, humanističke svesti u savremenoj srpskoj kulturi.
Što građani i radnička klasa nisu u Saveznoj skupštini zastupljeni u odgovarajućim većima ne
može se pripisati samo favorizovanju nacionalnog, već i težnji da se Srbija dovede u
neravnopravan položaj i na taj način oslabi njen politički uticaj. No najveću nevolju čini to što
srpski narod nema državu kao što je imaju svi ostali narodi. Istina, u prvom članu Ustav SR
Srbije sadrži odredbu da je Srbija država, ali se neizbežno postavlja pitanje kakva je to država
koja se proglašava nenadležnom na sopstvenoj teritoriji i koja nema na raspolaganju sredstva
da zavede red na jednom delu svog područja, da obezbedi ličnu i imovinsku sigurnost svojih
građana, da stane na put genocidu na Kosovu i zaustavi preseljenje Srba sa vekovnih ognjišta.
Takav položaj pokazuje političku diskriminaciju prema Srbiji, pogotovo ako se ima u vidu da
joj je ustav SFRJ nametnuo unutrašnju federalizaciju kao trajan izvor konflikata između Uže
Srbije i pokrajina. Agresivni albanski nacionalizam na Kosovu ne može se suzbiti ako Srbija
ne prestane biti jedina republika čije unutrašnje odnose uređuju drugi.
Ustavom SFRJ formalno utvrđena ravnopravnost svih republika u stvarnosti je obezvređena
nametanjem Republici Srbiji da se odrekne dela svojih prava i ovlašćenja u korist autonomnih
pokrajina, čiji je status u najvećoj meri regulisan ustavom federacije. Srbija mora otvoreno
reći da joj je to uređenje nametnuto. To se naročito odnosi na položaj pokrajina, realno
promovisanih u republike koje se osjećaju neuporedivo više kao konstitutivni elemenat
federacije nego kao deo Republike Srbije. Pored toga što nije vodio računa o državi srpskog
naroda, ustav SFRJ je stvarao i nesavladive teškoće njenom konstituisanju. Radi zadovoljenja
legitimnih interesa Srbije, neizbežno se nameće revizija tog ustava. Autonomne pokrajine bi
morale postati pravi sastavni delovi Republike Srbije, tako što bi im se dao onaj stepen
autonomije koji ne narušava integritet Republike i obezbeđuje ostvarivanje opštih interesa šire
zajednice.
Nerešeno pitanje državnosti Srbije nije jedini nedostatak koji bi trebalo otkloniti ustavnim
promenama. Jugoslavija je sa Ustavom iz 1974. godine postala veoma labava državna
zajednica u kojoj se razmišlja i o drugim alternativama, a ne samo jugoslovenskoj, kao što
pokazuju skorašnje izjave slovenačkih javnih poslanika i raniji stavovi makedonskih
političara. Ovakva razmišljanja i temeljno izvršena dezintegracija navode na pomisao da
Jugoslaviji preti opasnost od daljeg rastočavanja. Srpski narod ne može spokojno očekivati
budućnost u takvoj neizvesnosti. Zbog toga se mora otvoriti mogućnost svim nacijama u
Jugoslaviji da se izjasne o svojim težnjama i namerama. Srbija bi se u tom slučaju mogla i
sama opredeliti i definisati svoj nacionalni interes. Takav razgovor i dogovor morao bi
prethoditi preispitivanju Ustava. Naravno, pri tome Srbija ne bi smela zauzeti pasivan stav,
iščekujući samo šta će drugi reći, kao što je to do sada mnogo puta činila.
Zalažući se za avnojevska opredeljenja, Srbija mora računati i sa time da to ne zavisi samo od
nje, da ostali mogu imati i neke druge alternative. Zbog toga se pred nju postavlja zadatak da
jasno sagleda svoje ekonomske i nacionalne interese da ne bi bila iznenađena događajima.
Insistiranjem na federativnom uređenju, Srbija bi doprinela ne samo ravnopravnosti svih
naroda u Jugoslaviji, već i rešavanju političke i ekonomske krize.
Ravnopravan položaj za koji se Srbija mora zalagati podrazumeva i inicijativu u rešavanju
ključnih političkih i ekonomskih pitanja u meri koliko takva inicijativa pripada i drugima.
Četiri decenije pasivnog položaja Srbije pokazale su se lošim i za čitavu Jugoslaviju, koja se
lišila ideja i kritike jedne sredine sa dužom državničkom tradicijom, izoštrenim osećanjem za
nacionalnu nezavisnost i bogatim iskustvom u borbi sa domaćim uzurpatorima političkih
sloboda. Bez ravnopravnog učešća srpskog naroda u čitavom procesu donošenja i realizacije
svih vitalnih odluka Jugoslavija ne može biti snažna; i sam njen opstanak kao demokratske i
socijalističke zajednice došao bi u pitanje.
Jedna razvojna epoha jugoslovenske zajednice i Srbije očigledno se okončava sa istorijski
istrošenom ideologijom, opštom stagnacijom i sve izraženijim regresijama u ekonomskoj,
političkoj, moralnoj i kulturno-civilizacijskoj sferi. Takvo stanje imperativno nalaže korenite,
duboko promišljene, naučno zasnovane i odlučno sprovođene reforme celokupne državne
strukture i društvene organizacije jugoslovenske zajednice naroda, a u sferi demokratskog
socijalizma i bržeg i plodotvornijeg uključenja u savremenu civilizaciju. Društvene reforme
treba da u najvišoj meri aktiviraju i ljudske snage čitave zemlje kako bismo postali
produktivno, prosvećeno i demokratsko društvo sposobno da živi od svog rada i stvaranja,
moćno da daje svoj doprinos svetskoj zajednici.
Prvi uslov našeg preobražaja i preporoda je demokratska mobilizacija celokupnih umnih i
moralnih snaga naroda, ali ne samo za izvršavanje donesenih odluka političkih foruma, nego i
za stvaranje programa i projektovanje budućnosti na demokratski način, čime bi se prvi put u
novijoj istoriji na opštedruštvenom zadatku stvarno sjedinjavali znanje i iskustvo, savest i
hrabrost, mašta i odgovornost na osnovama dugoročnog programa.
Srpska akademija nauka i umetnosti i ovom prilikom izražava svoju spremnost da se svesrdno
i celokupnim svojim snagama založi na ovim sudbonosnim zadacima i istorijskim nalozima
naše generacije.