Magareće godine / Uvod
Bližio se kraju već drugi dan bitke za Bihać.

Prostrt
u dolini s obje strane rijeke Une, grad je bio sa svih strana zahvaćen brojnim požarima
i dimom. Povlačeći se prema centru varoši, ustaše su tokom noći zapalile mnogobrojne
zgrade da bi osvijetlile teren preko koga su nastupali partizani. Bihać se tresao
ispunjen gruvanjem topova i eksplozijom granata i bombi. Brzopleto su rešetali mitraljezi
i praštale puške. Iz Prekounja, od strane Grmeča, čulo se klicanje Krajišnika:

–Naprijed, Druga krajiška! Rodi godina, rodila ti pšenica!

I sâm sam bio među Krajišnicima. Prodirali smo od periferije grada prema velikom drvenom
mostu na Uni. S druge strane rijeke, s visoke bihaćke Kule i još višeg tornja katoličke
crkve, uporno su nas tukla dva teška mitraljeza. Naš komandant brigade, sav garav
i oznojen, samo je othukivao:

–Ma kad li će već jednom stići taj Baja s protivkolcem da ućutkamo one dvije rešetaljke.

Ne možeš od njih oči otvoriti.

Taj Baja, nišandžija na topu protivkolcu, neustrašiva i krupna delija, bio je moj školski drug
iz nižih razreda gimnazije, četiri godine proveli smo zajedno u ovome istom
Bihaću, u
đačkom internatu dobrotvornog društva "Prosvjeta". Eno, između starih
kuća drvenjara viri
krov moga dragog internata, u kome provedoh tolike nezaboravne dane.

Tamo
oko internata naročito je gusto i opasno. Zgrade se nalaze odmah pored Une.
Dijeli ih
od nje samo cesta i mali cvijetnjak ispred internata. Neprijateljski mitraljezi
praše svuda
ispred zgrade, odvaljuju komadiće maltera i mekog kamena "bihacita"
od koga je kuća
zidana. Na prostranom stepeništu pred glavnim ulazom leži već pet poginulih partizana.
Neoprezno su jurišali, i pokušali da prodru u zgradu, pa su pokošeni rafalima skrivenog
mitraljeza s druge strane Une.

Baja
je stigao već pred sam zalazak sunca sa svojim "jarcem". Tako je on
zvao svoj laki protivtenkovski
top, koji je poskakivao poslije svakog pucnja kao nestašan jarac. Nišanio je
kroz cijev u okrugli prozor na crkvenom tornju, ubacio granatu i sam sebi komandovao:

–Pali!

Jarac
zaglušno grunu i poskoči. Komandant brigade uskliknu osmatrajući na durbin:

–Ih, posred srijede prozora! Baja, živjela ti ruka! Ubrzo je, punim pogotkom, ućutkao
i mitraljez
s tvrde Kule, a onda je nastao posljednji juriš Druge krajiške preko dugog
mosta na
rijeci.

–Iju-ju navali, Druga krajiška!

Uz
tutanj i klepet drvenih dasaka, partizani su se kao lavina sručili preko mosta,
iako su po
njemu rešetali posljednji mitraljezi i puške varoške odbrane. Poslije pola sata
umukošei
posljednje puške. Bihać je bio oslobođen.

Bilo
je to petog novembra 1942. godine.

U
sam suton zaustavih se pred odavna neviđenom, a tako znanom zgradom. Internat
je ćutao,
mračan i pust, polupanih prozora. A kako je nekad vrio i tutnjao od žagora, vike
i neumorne
đačke trke!

Gdje
li ste sad, negdašnji moji drugovi? Gdje si, Krsto "Buvo", Hamide
"Rusu", Dule

Dabiću
"Hajduče"? Zašto se ne javite starom drugu? Dosta smo hljeba zajedno
pojeli,

izvukli
more kazni, naskitali se, napričali, naigrali. Gdje li ste to otišli, kakve li
vas igre odvukoše
da me više ne čujete?

Tišina.
Niko ne odgovara, ćuti internat, izrešetan, mračan i pust.

I te večeri, petog novembra 1942, ja se pred opustjelim zamrlim internatom
zarekoh da ću jednog
dana ispričati najmilije uspomene iz svojih đačkih dana.

Evo,
dakle, počinjem...