Čaršijska
Čudan san sam sanjao,
svome gradu hodio,
ulice mu ljubio,
hajrom kući stigao.

Sanom lice umio,
u starom gradu sevdisao,
kod Rame kafu popio,
Asafom se izljubio.

A jednom kad me probude,
iz ovog sna i zablude,
u sjećanju nek ostane
čaršija koja ne umire.

Na pragu sin me dočeka,
babo bujrum i merhaba,
dugo te nisam vidio,
nešto si mi posijedio.

Ništa mu nisam rekao,
samo sam ga zagrlio,
suzom ga poljubio,
jesi li me zaboravio.

A jednom kad me probude,
iz ovog sna i zablude,
u sjećanju nek ostane
Prijedor koji ne umire.

Sevdalinke