Стара планина (Васил Попович)
Гледат ми очите
красна равнина,
дреме у полите
Стара планина.
 
Там снега белее
с чудна белота,
върхът й светлее
посред синина.
 
Сутрин, щом изгрява,
слънцето тоз час
с него се здрависва,
та че сетне с нас.
 
Вечер го целува
с розови лъчи.
„Сбогом!“ заминава
със сълзи в очи.

Стихотворения на Васил Попович