Записки на Христо Македонски: 5.Много скитане за малка полза
Преминаваме с малка чета в Турция. Разбиването на Асан Пехливановата разбойническа шайка. Преполовяване на четата ни. В Света гора и връщане назад. Неуспехът да минем след Филип Тотя през 1867 година. Приготовление за друг такъв опит. В българската легия в Белград. Обучението ни там на военно учение. Връщането ни обратно в Румъния. 

* * * * *

Момчетата в Румъния се пръснаха по разни места: някои се установиха в Букурещ и Галац, а други – в Браила, Гюргево и пр. Аз се спирах повече в Калафат. През пролетта на 1864 година по поръка на Раковски аз, заедно с Петър Стоянов от Джумая (Дупнишка), организирахме една чета, целта на която беше: да навлезе в Турция, да поочисти и изтреби турските шайки, които върлуваха тогава и да събере юнаци момчета от към Софийски окръг, каквито се предполагало, че щели да се намерят. Тая чета имаше една нова организация: беше разделена на две и всяка една половина си имаше войвода; войводите бяха Петър Стоянов и аз. Както за храна на всички момчета, що бяха дошли от Сърбия в Румъния, така и за всички приготовления, що ставаха – оръжие и пари – ни даваше Раковски. Ангел Митев от София чрез разни лица пренесе оръжието и другите принадлежности за четата в селото Видбол (Видинско), а момчетата преминаха от Калафат: едни през Лом, други през Видин, а аз и Петър Стоянов – направо вив Видбол. Всичко това се извърши благополучно и от никого никакво подозрение. Събрахме се във Видбол незабелязано от властта, а това беше в наша полза, туй беше необходимо на нашата малка четица, която броеше всичко дванадесет души. Стегнахме се ние добре и от Видбол, въръжени, се отправихме една нощ в Берковските планини, където трябваше да намерим нови другари. Скитахме се ние по планините и търсим ние да видим хора като нас. Тук момчета, там момчета – няма. Много ни дотегна туй дирене; разпитвахме овчари, рискувахме и се явявахме на много места, но нищо не излезна. По общо съгласие на четата ние се отправихме за Пирин планина и се отказахме да намерим момчетата. Като минахме през Рила, ние не забравихме да спрем за повече време и да посетим добрия постник на Рилския манастир, дядо Данаила, който както винаги ни посрещна любезно, гощава ни и ни улесни както с хляб и брашно, тъй и с цървули и други неща, от които имахме нужда. 

Другарят ни Петър Стоянов пръв предложи да посрещнем и разбием шайката на един разбойник турчин, който се именувал Асан Пехливан и който върлувал с още двама само другари. Това влизаше в нашата цел и трябваше да го направим, за да прокудим турците от горите и планините, да останат последните достояние само на българските юнаци. Каракачаните и други овчари ни дадоха нужните сведения за разбойническата шайка на Асан Пехливан, която е вършила пакости, обити и даже убийства. Завардихме пътищата, седнахме на позиция и чакахме няколко дни показването на шайката. Нямаше нужда да излизаме на явна борба, когато целта ни беше да ги разбием и смажем. Един ден попадна шайката в нашите позиции; нашите момчета, които бяха на това място, изгърмяха по веднъж и от тримата разбойници само един можа да се избави жив. Падна, значи, Асан Пехливан и един от другите му другари. 

Още когато напуснахме Берковките планини, ние бяхме решили да посетим повечето планински пунктове и да съберем разни сведения както за българските чети, които се намират по тях, тъй и за момчетата, които се предполага да се явят през това лято или на следующето. След унищожението на Асан Пехливановата шайка шестима от нашата малка четица пожелаха да се отделят и по разни пътища и способи да се върнат у тях. Не трябва да се забравя това обстоятелство, че още когато Раковски ни поръча образуването на четата, като conditio sine gua non  беше това, щото всички момчета да бъдат от към нашите страни и такива, които не пръв път сега да излизат за подобна работа, да са опитни и балканите да им са известни. На искането на нашите другари ние не се възпротивихме, защото нашата работа беше приета по добра воля и всеки в четата се ползуваше с еднакви права. Пък и не беше възможно, нито тактично и полезно да ги спираме и да ги държим против волята им. Освободихме ги. Нашата чета остана само от шест души, а именно: Петър Стоянов от Джумая (Дупнишко), Манол Наков от с. Долни Тодорак (Кукушко), Пано Стоянов от Берово (ако помня добре), Илия Минчев от Неврокопско, Ангел Митов от София и аз. 

Понеже това наше скитане се продължи доста време, а есента беше отдавна настъпила и ние трябваше или да се разтурим или да дирим прибежище, решихме да отидем в Света Гора  и там скрито някак да прекараме зимата. Назад да се връщаме не беше възможно, защото беше доста далеч, пък и зимата можеше да ни завари в тия балкани на север, където можехме всички да пропаднем. За това решихме да вървим по направление към юг и като безопасен пункт избрахме Света Гора, макар и тя да отстоеше на едно грамадно разстояние далеч. Утешавахме се повече с това, че местата ни са по-добре познати и главно, че имахме сгоден случай като мирна рая да преминем до там, без никакъв риск и опасност за нашия живот. Намерихме едни добри каракачани, каквито обикновено са се оказвали винаги почти те към българските чети и хайдути, приеха ни да ни нахранят, а ние да ги придружаваме. Каракачаните не се оплакваха от българите, защото те им искаха само хляб, мляко и сирене, когато турците освен това и ги обираха, па завличаха и добитъка им. И понеже немб никаква потеря, стигнахме благополучно и без никакво приключение в Света Гора, където се установихме в Зографския манастир "Свети Георги" като гости поклонници. Всеки един от нас имаше по няколко жълтици в джоба, които носехме още от Румъния и с които мислехме да се отсрамим пред манастирските отци. Отидохме ние като поклонници, но в същото време предлагахме си услугите за всякаква работа. Още в началото на пролетта на 1865 година ние станахме дървари и никой в нищо не ни подозираше. Но като се постопли времето и се раззеленя тревата, ние отново грабнахме оръжието и първо като пътници–търговци, а после, след като нагазихме големите планини и гори, като чета – преминахме пак същия път, по който бяхме дошли в манастира и без никакво приключение се върнахме в Браила. Избягвахме от всякакви срещи, даже като малцина не диряхме турски шайки да ги разбиваме. За преминаването на всичко това пространстово ни трябваше цяло лято, и ние изминавахме балканите, без да направим нешо, без да ни случи нещо неприятно – преминавахме като през театрална сцена. Навсякъде българите ни даваха храна и други нужни за нас предмети, упътваха ни и ни улесняваха. 

Върнахме се в Браила за по-дълга почивка – чак до 1867 година. За нашето съществуване, както и за съществуването на мнозина от нас, се грижеше Раковски. През пролетта на 1866 година пак се поразшавахме, но то не беше за дълго време. Тогава избраха сегашният румънски княз Карла и понеже изборът не се одобряваше от някои сили, положението се поразмъти. Излезна на яве, че Турция щяла да обяви войнана Румъния, и тая последната припна да се приготовлява. Ние, българите, които на всекиго бяхме готови да помогнем, стига да бъде против турците, се зарадвахме. Българският комитет с Раковски начело разви усилена деятелност. Едновременно с мобилизирането на румънската войска събрахме се всички хъшове българи и се записахме като волентири. Всички на брой бяхме до 800 човека, 400 от които бяха облечени в румънска униформа и събрани в Гюргево, а другите бяха без форма и пръснати по околните села. Обучавахме се всички на военно учение от румънски инструктори и чакахме момента да се захване войната. Това трая около 3–4 месеца. Но защото работите се поизбистриха и войната не се обяви, а се избегна, всички волентири ни пръснаха по вътрешността на Румъния и ни казаха да мируваме.  Аз и други някои се спрехме пак в Браила и чакахме заповед какво да правим. Конитетът и всички лица, които се занимаваха с народните работи, не се отчаяха, а се впуснаха да работят и се приготовляват по-енергично. Пък и ние съвсем празни не стояхме; вършехме много неща, които ни поръчваше Раковски. Зимата на 1866/67 година прекарахме в приготовление за куршуми: излеяхме до 48 000 куршума и приготвихме нужните фишеци с барут. Това ставаше, доколкото си припомням сега, по разпореждане на Българския комитет , какъвто съществуваше тогава и който беше замислил с една обща и усилена организация да предприеме и извърши една по-голяма, една по–съществена работа. А хъшовете се стягахме и приготовлявахме да прецапаме Дунава и да минем отвъд, като че отвъд свадба ни чака. Леенето на куршумите и приготовлението на фишеците правих аз с Христо Латински от Дряново и Васил Петрович от Брацигово, под прякото ръководство на Стефан Караджата, който се считаше за добър познавач на тая работа. Материал за куршумите дадоха: Хаджов от Браила, Братя Чапърови от Браила, Юрдан Планински от Шумен (сега живее във Варна), Георги Петрович от Брацигово (сега живее в Браила), Скарлат Статев и др. Леенето на куршумите ставаше в дюкяните на Хр. и Радуш Чапъров, Георги Петрович и Юрдан Велеслията, а правенето на фишеците – в дюкяните на дядо Димо Великов от Браила и Панайот Чалъков от Търново, като сменяхме често дюкяните, за да не ни разбере влашкото правителство. С леенето на куршумите стана една случка, която щеше да ни коства живота. Когато се лее куршум и трябва да се вземе от казана, където ври куршумът, лъжицата трябва да бъде топла достатъчно. Това аз знаех и го изпълнявах, но Васил Петрович не знаял и взе та бръкна със студена лъжица в горещия казан. Всичкият разтопен куршум се дигна веднага и се заби в тавана, като гръмна ужасно. Никому никаква повреда. Ние всички останахме здрави и читави и веднага събрахме мълчешком куршума, турихме го тоя немирник отново в казана и продължихме занятието си – леенето на куршумите, но вече с предпазване и без грешки. 

Главната квартира на бъларския комитет тогава се намираше в село Циганка, при Букурещ, в мошията на Никола Балкански , където пребиваваше и Раковски, душата на тоя комитет. В Циганка се реши да се съберат и приготвят всички годни за работа хъшове, да се образуват от тях четири по-малки чети, които да навлязат в България и да вдигнат бунт. За тая цел се работело някак по-рано и в самата България, и се подканяли хората да бъдат готови, та заедно с хъшовете бунтовници, които щели да отидат с тия чети, да смачкат турското владичество. За войводи на тия чети се отредиха Панайот Хитов , Филип Тотю , Стефан Караджата и Хаджи Димитър , като се определи, че всички чети ще гледат да хванат Стара планина но ще заминат към няколко пункта и ще тръгнат по разни направления.  Най-напред прегазиха Дунава четите на Филип Тотю и Панайот Хитов , а чакаха заповед и определен ден да направят това и другите две чети. Аз бях в четата на Караджата. Но още преди да се получи заповед за преминаване на българския бряг, пристигна известие за това, че четата на Филип Тотю се сблъскала с турците в околността на Свищов, при село Върбовка, вследствие на което турското правителство вземало най-строги мерки за запазване турската граница от към Дунава . По тая причина четата на Стефан Караджата, момчетата на която всички бяхме събрани в Олтеница и с нетърпение чакахме команда, не можа да мине отсреща. Тогава и влашкото правителство не ни съдействуваше толкова, както отпосле. Пред вид на тая невъзможност момчетата от нашата чета, на брой 68 души, по заповед на Караджата се пръснаха: някои заминаха за Букурещ, други отидоха в село Циганка при Раковски, в мошията на Балкански, а аз с няколко момчета се върнах пак в Браила.  

Но скоро подир това последва разпореждане от комитета, щото всички хъшове да заминат за Белград, където щела да се организира българска легия.  Същото трябваше да направя и аз. Щеше да ходи и Никола Войводов от Враца с Цветко Павлович. Казах на първия да дойде с мен, а той ми каза, че ще ходи по Дунава. Увещавах го да не рискува, но той не ме послуша. С други дванадесет момчета тръгнах за Букурещ, а оттам за Белград. В Букурещ дойдохме нарочно, за да ни дадат пътни разноски. На хотел "Фесия" аз, заедно с Димитра, брат на Васил Левски , намерихме Григора Д. Начович от Свищов,  към когото ни бяха казали да се обърнем за пари и който бил натоварен от комитета за тази работа. От Начович взехме ние дванадесет австрийски минца и той ни каза, че са убили Войводова и Павловича, та ни поръча да не ходим покрай Дунава към турската граница . В Белград, както и в други градове на Сърбия бяха пристигнали преди нас доста българи, а пристигаха и след нас, та всички се събрахме и централизирахме в сръбската столица. В Белград заварихме Панайот Хитов с четата си, на която байрактар беше Васил Левски . Тоя последният беше болен зел тогава и се спаси след една сериозна операция . Там Мустаков  беше определен да се грижи за нас и за поддържането ни. И тоя старец вършеше това с примерно усърдие. Тутакси след това пристигнаха и устроителите на тая легия Васил Друмев, Христо Георгиев, Г.Д. Начович и В.Д. Стоянович . Скоро всички хъшове ни разпределиха по сръбските военни части в кавалерията, артилерията и пехотата. Неколцина пратиха и в Крагуевац, за да се учат в лабораторията. Аз останах първо в пехотата и после в артилерията. Цели шест месеца през зимата на 1867/68 година се обучавахме във военните части и се приготовлявахме против турците и турското царство. 

В частите ни държаха доста строго, никакви отстъпки не ни правеха, с никакви привилегии не се ползувахме… За мнозина от нашите това беше трудно, защото бяхме вече по на 28–35 лазарника… Хъшовете, бъдещите разрушители на турската империя, като не могли да понесат това… се разбунтували. Ние, артилеристите от "велика" казарма, направихме същото и резултатът на това бе, че до 150 момчета напуснахме сръбските казарми  и заминахме за Румъния, където Стефан Караджата (той идеше в легията, но постоянно сновеше от Букурещ в Белград и обратно  ) и Хаджи Димитър ни посрещнаха с отворени обятия, защото те приготовляваха друго едно нахлуване с чети в Турция и разбунтуване на българския народ. След нещастната случка със Сръбския Княз Михаил Обренович  легията се разтури, всички други хъшове напуснаха Сърбия и пъплеха към Румъния. 

 Бележки

Записки на Христо Македонски