Сред живите лъчи
Аз слънцето днес любя,
безкрайния му взор,
с вълните пак се губя
на чистия простор,
в свободната омая
на чист изкупен път,
душа ше стихне, зная,
там скърби не горят!

О, хубост ненагледна
на живите лъчи,
как искам да прогледна
и с моите очи!
Но нещо се въззима
из спомени, далеч,
на болка нелечима
неказаната реч!

Снове край мене нещо,
с душа и кръв от мен,
дали скръбта гореща
на мъртви — ден по ден,
влетели в нощи тъмни
сред зимни ледове,
или в грядуще стръмно,
надвиснало над бездна,
ликува пак съдбата
над волята железна,
простира с гняв в ръката
и своя роб зове?

Ден светъл на душата,
грей с живите лъчи,
на земний сън словата
в стиха ми излъчи!

Стихотворения на Теодор Траянов