Слон и мъниче
Сред улицата крачеше самин 
на джунглите най-хрисимия син – 
дългохоботен слон-грамада, 
голям като същинска сграда, 
подвижна жилищна кооперация… 
Пристъпваше със слонската си грация 
и мислеше за своя бащин край, 
за плетениците лиани, 
между които чудно се играй, 
за умните орангутани 
и веселите шимпанзета 
по родните дървета…
Но в тоя миг, за подигравка, 
отнякъде изскочи малко псе,
залая го, заджавка, 
от злоба взе да се тресе,
нахвърля се ужасно
и като бясно
завря му се в краката… 
Ще кажеш – ей сегичка смята 
да го събори на земята
без капка срам, 
и да го глътне още там…
Тогава някой се намеси 
и слона спря със тоз въпрос:
– Ти много умен ли си, или много прост, 
или пък се уплаши и те втресе?
Защо оставяй! туй кутренце жалко,
като играчка малко,
със теб да се издява,
без нищо да му кажеш?
Така ли подобава? 
Ритни го с крак – на място ще го смажеш!

– Така е – рече слонът, – ти си прав! 
Ала макар че съм гигант, и як, и здрав,
дългохоботен и дебелошиен, 
но що да сторя – аз съм безпартиен!
Пък даже малко опозиция!
Затуй не смея – 
ще дойде тутакси полиция, 
иди да се разправяш с нея!

– Така ли?
Страхуваш се от краставото пале?

– Но чуй! Макар и да изглежда май на хъш,
но то отдавна е държавен мъж 
и стар член на младежката дружина…
Тъй рече слонът и отмина…

И слон да си – недей се перчи яко, 
щом нямаш зад гърба си нещичко по-яко!

 Източник

 Димитър Подвързачов: Басни на сайта на Znam.bg

Стихотворения