Жаба и вол
Сред локвата, във малката речица, 
бе седнала на припек жаба кекерица.
Опулила очи 
към топлите лъчи, 
тя гръмовито кряскаше: ква-ква!
И с отбор свои жабешки слова, 
унесена дори във творческо блаженство, 
възпяваше – не слънцето благато,
ни чудно хубавото лято,
а собствените свои съвършенства 
и дивното, божественото блато. 
И тъй говореше на своята съседка: – 
"Я погледни ме, госпожа – 
това не е ни басня, ни лъжа: 
нали за мрамор и за четка
ме бива,
защото съм нечувано красива? 
Та виж, какви очи! Какви нозе! 
И талия, и пъстра, влажна кожа! 
Аз чудя се отгде се просто взе,
по воля божа,
такава красота и ум, и грация – 
единствено за нашта нация! 
Ти знаеш ли, аз четох неотдавна
оная приказка безславна 
за вола – жрец презрян на труд и пот, 
тъй грозен, глупав, свит, нищожен, 
по ум – същински идиот, 
по изглед – просто невъзможен – 
че той веднъжки се наел без страх 
със жабата, горкия, да се мери!
Ха-ха! Да си умреш от смях! 
И що направил? Почнал да трепери, 
да се надува, перчи и кокори – 
дано на жаба уж да се престори! 
Надувал се, ха-ха-ха, докато накрай 
се пук…"
Но в тоя миг – без тя да знай – 
наистина там волът сам нагази,
огромен, тъжен, морен, жаден… 
и – равнодушно-безпощаден – 
без никаква дистанция да спази, 
той нашата ораторка-квакачка 
със тежката си стъпка просто смачка…

 Източник

 Димитър Подвързачов: Басни на сайта на Znam.bg

Стихотворения