Афоризмът
Никой литературен вид не ме е тъй неотразимо пленявал, както афоризмът. 
       Дали той никога не е бил на мода, та на пръсти се броят авторите, които са му се отдавали? 
       По-скоро, изглежда, че той е едно от най-трудните видове творчество — затуй не става мода. 
       Афоризмът в най-широкия смисъл на думата не е собствено такова творчество, каквото е обикновеното съчинение в другите видове. 
       Афоризмът е светкавица на мисълта. 
       Във всяко съчинение има онова, което се нарича съчинителство. 
       Афоризмът е неочакван изблик, изненадващ гръм. 
       Всяко четене е една война между автора и читателя. 
       Напълно спокойно и грижливо читателят от начало до край може да следи всички операции на противника, всичките му стратегически движения, всички военни хитрости, които всеки автор неизбежно туря в действие, за да изнесе победата над своя читател… 
       Афоризмът е неудържим хвърчащ ескадрон, който изкача изневиделица и мигом обезоръжава и завладява. 
       Хубавото, точно подбрано слово, упоителния лъх на парадокса, с който афоризмът винаги върви ръка за ръка, строгата, стегната форма на цялото — всичко това зашеметява и хипнотизира. 
       При другите литературни видове авторът работи в своята интимна лаборатория в присъствието на самия читател. Авторът води читателя и сякаш му разказва тайните си: 
       — Ето, сега ще взема от това стъкло, ще смеся с онова, ще нагрея на оная лампа, сега ще се поизмъча с тая машина… 
       Афоризмът разумно притуля това зрелище. Силен и горд, той скрива от читателя родилните мъки на творчеството. 
       С привидното нехайство на самоувереността той хвърля във вашата издебната мисъл само най-последния резултат. 
       Едва след първия шемет на изненадата ще ви остане време да отгатнете онова горнило, през което е минал, за да ви порази най-сетне, излеян, изкован, с ослепителния си блясък. 
       Тогава, взирайки се в него, вие ще почувствате може би неговата тайна: че той не е едно просто лаконично изречение, както изглежда на пръв поглед, а зад него се крият цели томове и библиотеки, в сянката му се тулят често страшни преживелици, дълбоки страдания. 
       Афоризмът е елегантен тиранин. 
       Афоризмът не е повърхността на мисълта; той е сгъстена до крайни предели мисъл — пречистеното злато на мисълта, без лишните примеси. 
       Кристализирано чувство. 
       Една ослепителна комета, която неочаквано блясва — но вече не угасва: намери ли отражение във вашата душа, нейното сияние остава там завинаги. 

 Източник

 Димитър Подвързачов: Афоризмът

Есета