Към свободата
Богиньо страшна на свободата,
        почитам твоя свет олтар,
ти пълниш с плач и гръм природата
        и вливаш във душите жар.
 
Пред твоя пряпорец короните
        бледнеят, люшка се светът;
ти раждаш генийте, Дантоните,
        що бутат тронове и мрът.
 
Ти даваш вяра, мощ на робите,
        ти пълниш целий свят с борба,
полята с кръв и с кости гробите,
        и вдигаш мъртвите с тръба.
 
Но колко слепи йощ не чувствуват
        величьето на твоя дар,
а други с твойто знаме блудствуват,
        търгуват с твоя свет олтар.
 
И колко викат днес: народни сме!
        Дорде народа оковът,
знам други, що крещат: свободни сме! —
        да тъпчат слабите в светът.
 
Аз зная роби що покорствуват,
        и пак свободни се зовят,
ти имаш жреци, що притворствуват,
        ти имаш войни, дето спят.
 
Вдигни, свободо, меч божествени,
        блъсни тоз роб и тоз тиран,
що каля твойте поли девствени
        и стъпя в храма ти пиян.
 
Слезни, блъсни таз сган безсмислена,
        дай на безбожните урок,
и докажи, че ти си истинна,
        че ти живейш, че ти си бог!

Стихотворения на Иван Вазов