Последен ден
На дървен стол под гъстите дървета
седяхме в парка ний. Наокол нас
бе тихо и спокойно, леки пари
далеч се слагаха в вечерний час.

Ти бе навела поглед и нервозно
с чадъра си чертайше по пръстта
и тъжна и неуловима сянка
играеше по твоите уста.

И после изведнъж ръце ми стисна,
и до лицето ми лице допря.
И аз видях, как твойте тихи сълзи
последен лъч на слънцето огря.

Тогаз аз нищо не можах да схвана
ни в твоя взор, ни в твоето лице – 
и радостно обсипвах те с целувки,
и стисках те до своето сърце.

До късно там седяхме – веч бе тъмно.
Уви, тоз бе за нас последен ден –
аз нивга не те видех от тогази,
и где изчезна, е незнайно мен.

И от тогаз не знам спокойни нощи
и в мъка и в съмнение чезна аз:
обичаше ли ме и за раздяла
защо не каза думица тогаз?

Стихотворения на Стамен Панчев