Крали Марко (Иван Вазов)
Стоиме възхитени,
стоиме удивлени
пред подвига велик,
пред устрема витежки
и напън свръхчовешки
        на нашия войник.
 
Омайват днес умът ни
делата му безсмъртни,
стихийната му мощ,
напорът му титански,
духът му урагански
        кога реве: „На нож!“
 
От Тимок до Бабуна
с крилата на фъртуна
летиш, войнико млад!
При Косово враг сгазяш,
във Охрид, Битол влазяш
        със левски стяг развят!
 
Навред летиш все тоя,
в стихиите и в боя,
със твоя вик: „Напред!“
В опасности налиташ,
„Къде врагът е?“ — питаш,
        и гониш го навред.
 
Тук крепости събаряш,
там градове ударяш,
превземаш, пак фърчиш…
Поля, бърда прескачаш,
от Руен на Шар скачаш
        и с мощ света дивиш!
 
Тъй в друг век Крали Марко —
сърце юнашко, жарко —
търчал от рид на рид,
за бой в полята скитал
и планини прелитал,
        могъщ и страховит.
 
Преданьето твърди ни,
че след борби с години
той в пещера заспал;
но той щял пак да стане
да шета по балкани —
        не е ли веч станал?

Стихотворения на Иван Вазов