Горският чар
Гората се дига в почуди,
полюшват се тежки листа,
и техният шепот събуди
заспалите нощни цветя.

И тъмните брястове блесват,
затихнал върхът им шуми,
низ грани се мълком надвесват
невидени бледни моми.

Обтягат те сребърни струни,
свенливите лунни мечти,
по устни ме всяка целуне,
целуне и пак отлети.

Луната изплува полека,
пониса се в облачен свод,
към заник тя дири пътека,
през бездни — спасителен брод.

Стихотворения на Теодор Траянов