Скръб (Димитър Подвързачов)
Щом грейнат вечер шумни здания,
аз слушам ропота им тъп
и изнемогвам от страдание,
кому да кажа свойта скръб.

Там – зад завесите запречени,
е може би и той – мечта; – 
признанията неизречени
трептят на моите уста.

Той ще познай едничък раните,
ще утоли вопиющ зов – 
и аз обхождам рестораните,
пиян от мъка и любов.

Тежат ми страшните проклятия
на битието и смъртта – 
аз търся искрени обятия,
аз търся дружески уста.

Дойди, да прислоня главата си – 
сирак без племе и без род, – 
ще ти открия на душата си
парадния заключен вход!

И аз обхождам рестораните. – 
Ще го намеря ли? – Не знам.
Сред глъч и дим звънят стаканите,
и моите близки всички там.

Но между тях не е избранника. – 
Напразно не търси! – Но не!
Иди, иди, печален страннико,
открий им… черний вход поне!

 Източник

 Димитър Подвързачов: Лирика

Стихотворения