Родопите
I
Родопи горделиви — грамада вековечна,
от върхове гранитни верига безконечна,
защо ме тъй привлича видът ви див, суров?
Кат зидове гигантски, вий вдигате се смели
и криете от нази невидени предели,
        цял свят незнаен, нов.
 
Обичам да ви гледам величието диво —
да гледам как стремите чело си горделиво
и фърляте широко надменния си взор;
как лъскат снеговете, що вази увенчават,
как зъбят се скалите и с гняв се вдълбочават
        в бездънния простор!
 
Усмихнатата пролет богато украшава
плещите ви с кокиче, полите ви с морава
и във часът, когато буранът гневно вей
и носи дъх зимовен от карпите ви голи,
зефирът сладко шушне във тъмните юдоли
        и славейчето пей.
 
И пей долът, потокът, лесът, гората стара,
пещёрята, гнездото и пилето, и звяра,
учудени, пленени от ясний божи мир
и тоя шум размесен на цялото създанье,
от гласове и химни грамадно съчетанье,
        се слива с вечний мир.
 
В дъбравите ви глухи, що брадва йощ не знаят,
де дивите глигани куршумите нехаят
и никой гръм не сплашва рогача фърковат,
свободата царува в съгласие със екът,
и рядко в тез пустини се мярка человекът,
        кат дух от други свят.
 
При ваште реки бистри и извори прозрачни,
де нрави прости владат и духове юначни,
звучи език кристален, кат вашите вълни,
и спомени старинни, и дремящи преданья
живеят в тез долини и крайща без названья,
        кат срутени стени.

Стихотворения на Иван Вазов