Писма на Петко Рачев Славейков по унията в Македония през 1874 г. № 1 (2 дек. 1873, Цариград)
Ваше Блаженство,
 

 Претоварен от работа и вдаден само на това, как да поправя толкоз зле разстроеното си положение, аз не съм могъл от някое време насам да намеря време да дойда до Ортакьой и снощи даже, като бях тръгнал, принудих се да се върна и да остана и сега да Ви пиша, ако обичате да ми пратите копие от протестът на новите наши протести и ако ми позволявате, да го повшуточа, защото се научавам, че го са дали Найденову да го обнародва. Разумява се, че ако би по-напред от обнародванието му в „Право” да поговоря нещо, аз няма да взема от текстът му, а само от смисълът му ще се ползувам. Аз мисля, че не ще да е зле; но то остава на волята на Ваше Блаженство.
 

 При това позволете ми за всякога искрено да Ви изкажа своите убеждения за течението на днешните работи, че доколкото слабите ми умствени сили ми позволяват да проникна в работите, аз одобрявам напълно днешното направление, което им дадохте и ако гласът ми би послужил за насърдчавание в следованието на туй направление, Вий го имате, съдружен с уверението, че за сега този е спасителният за народа ни път и че дотам, додето виждам, че го приемате, Ваше Блаженство, народът е способен вече и готов да го приеме и няма що да се боите, само дерзост и постоянство. 
 

 Ваше Блаженство,
 

 Аз зная, че Вий търпите досаждения ако не защото явно сте ме защищавали, а то за това, защото на Ваше Блаженство отдават несполуките си противу мене моите безразсъдни гонители; но и аз нямам кому да се оплача, ако не на Ваше Блаженство. Не пакетозлобствувам, но като пред баща изказвам обидата си. За да икономисваме работите уж, аз приех предложението на дядо Нила да пусна архимандрит Теофила в одаята си за някои ден, а сега се научавам, че се решило на съборът, по предложение на епитропите, да дадат Теофилу одаята ми, а мене да предложат една от дупките, под предлог, че съм имал одаята за деня само, което не е никак тъй, защото аз се отстраних от нея само за ден, за два, доде се настани Теофил другаде, това е итрижка на епитропите, които Ване Блаженство сте узнали на що смерят; аз не гледам на обидата, която ми стави, че без да ми се извести и без да се попитам се постъпва с мене като със съдрано рухо и ме подмятат, не е сега време да се дърляме за таквиз дребни честолюбия, но работата е, че мене ми е действително невъзможно да се подчиня на туй решение. Защото одаята ми треба не само за деня, но още повече за нощя, дето аз ползувам от библиотеката, моята и читалищната, работя за „Читалището,” а тази библиотека няма де да се пренесе и нито може четвъртината ѝ да се побере в дупката. дето ми предлагат и дето от легло само, друго се не сместя, ни малък стол даже да пиша. После и аз по силите си имам сношения с хора и отвън и от тука и няма де да приема ни едното человека; а ето и две недели как не мога да работя в одаята си и „Читалището” е останало назад. Аз мисля, че не ще да е обидно за Негово преподобие да се намери в предлаганата мене стаица, ззщото нито калабалък има, ни работа, ни сношения с хора, а защо на мене се наваля, не зная. На епитропите аз не гледам, а ми е жал за това, дето по незнание на причините, се онеправдавам от ония, от които очаквах покровителство; аз мислех, че и учител да не съм, щях да намеря един ъгъл при черквата, както го намират и толкоз други, а ето, че мене ми отказват и в това, ще кажа, че за да мога да имам прибежище в черква, треба да пожуля прагът на Фенер и тогаз да дойда. До там сме стигнали. Аз се не жалуам противу Ваше Блаженство, защото познавам как стават работите и как е станало и това, но излагам Ви това, за да не взимате моето по невъзможност неподчинение на туй решение като следствие на стропливост и упрямство. Мене ми е по-досадно да Ви правя главоболие за това и по-тежко да се покажа непокорен, отколкото да приема и да се подчиня на туй решение, неправедно наистина, но маловажно и таквоз, което не заслужава да го прави някой маслахат; но работата е, че не ми е възможно.
 

 Като Ви излагам синовно и с всяка икреност и откровеност това, що се касае до общите работи и до тази частна работа, прося снизхождението Ви за досаждението, що Ви причинявам и оставам завинаги
 

 На Ваше Блаженство
 
 преданнейший
 
 П. Р. Славейков
 

 Цариград 1873 г., Дек. 2

Източник  
 ЦДИА, ф. 1546, оп. I, а.е. 306, л. 1—4. Оригинал. Ръкопис

Бележки

Авторско право 

Писма от Петко Славейков
Писма относно Македония