Басня за брадата на Абдул-Ходжа
Абдул-Юмер-аа-ходжа цял подскочи
сред двора със порутените плочи,
удари феса във земята 
и като луд се запремята:
– Вай ярабим! Айше! Ела! Ела!
Да видиш таз газета що хортува!
– Какво, Абдул? Пак някоя бела? – 
затича се добрата му ханъма
и почна да изува, 
за бързина, налъма.

Абдул-Юмер-аа-ходжа – правоверен
над всички правоверни; кротък благ, 
безкрайно честен, беден и умерен, 
познат надлъж и шир приятел драг, 
наречен с право „брат на Мохамеда” – 
днес викаше сред двора:
– Айше! Победа! 
Най-сетне падишахът сам разбрал,
че трябват само честни хора, 
и ето на: за тях ферман издал – 
ще ги сбере отблизо и далече,
от тях акъл ще иска вече! 
Айше! Ти знаеш ме, че открай време
все туй приказвам! Ето най-подир
и честните потърси нашто племе,
и не да гледат само тъй, сеир, 
   а всеки грижа тежка да поеме 
и в царщипата да разцъфне семе 
на правда, чест и мир!

Изгледа го добрата му ханъма 
и чукна го в главата със налъма! 
– Вай заваллъ! Все нещо му не стига! 
Ти остави таз глупавата книга,
а образа си погледни: 
брадясал си като коза – 
иди там, при комшията Хамза,
та най-напред се обръсни! 
– Айше! И то ще бъде, ама там: 
във славния Стамбул, със салтанат – 
и не да гледат само тъй, сеир.
ти колкото за туй бъди рахат:
днес-утре ще получа, сигур знам,
хабер от падишаха: сам Абдул
да тръгне незабавно за Стамбул,
зер мен ако не викнат, та кого ли?
И ходжата повлече скъсан чул,
и в одаята влезна да се моли…

Така зачака дни и нощи 
Абдул-Юмер-аа, брат на Мохамеда,
и шепнейки унесено: победа! – 
престана да се бръсне, да се пощи:
той знаеше, че много скоро там,
в Стамбул, ще иде даже на хамам…

Летяха дни и месеци, години, 
Абдул се попрегърби, сиромах, 
не стига туй, но стана май за смях: 
закачаха го кой отгде помине, 
и от Абдул-Юмер-аа – име славно, честно, 
Абдал-Кашмер-аа стана много лесно.

А пък в туй време и Резил-Ахмед,
и Пис-Осман, та и Ахмак-Мехмед,
все отбор прекоросани момчета,
познати хаймани във мемлекета,
повикаха ги във Стамбул отдавна
за някаква потреба вседържавна…

Така Абдул, година след година 
по-зле, най-сетне тихичко премина
във царството на вечния пилаф.
Но тамо бе посрещнат горд и прав,
с особни гала-тържества 
и цял рояк небесни същества
му носеха брадата, 
на дължина до двайсетина метра, 
която завист будеше в душата 
на Мохамеда и на свети Петра…

 Източник

 Димитър Подвързачов: Басни на сайта на Znam.bg

Стихотворения