Хотел
Аз се качвам по старите стълби със червени килими, 
с перила от дърво, от желязо, на всеки завой - огледало. 
В тъмнината оглеждам се аз, ръцете, челото - сини, тъмни, 
високият дръст, мойта дреха и палтото от слънце и прах пожълтяло.
 
Почуквам полека на свойта врата, отварям, а вътре е тихо. 
Посреща ме с кротко лице моят собствен портрет от стената. 
От прозореца, ето, пердето добродушно ми кима. 
Часовникът спрял, двете рози увехнали във вазата.
 
Аз седя на прозореца, осветен от далечен фенер. 
Комините - черни, луната - пламтяща във мрака. 
Хилави кучета долу на тъмния ъгъл задрямали. 
Черно е в къщите, черно - в небето, в моята стая.
 
…Откъде съм дошъл в този стар и затънтен хотел? 
От коя ли страна, през кои океани и залези? 
- Аз не знам. Но в нощта ме терзае жестоко носталгия: 
вървя ли, мечтая ли, плача ли, аз съм тук - другоземец ли?
 
Аз говоря навярно на някакъв непознат и забравен език. 
Може би прадеди са ми инките - жреци от загадъчен храм. 
Аз не знам. Аз не знам. Тук луната седи на комин. 
Двете рози увехнали във вазата. Тихо е. Във хотела съм сам.

Стихотворения на Александър Вутимски