Лисица и грозде
Веднъжки хитрата Кума-лисица, 
дор скиташе прехрана да си дири,
наскочи на една лозница. 
Подуши гроздето и нос като навири,
тозчас позна, че то е бяло,
но още неузряло. 
По навик пак огледа се насам-натам:
Проклети хора – стълбата прибрали!
Кумата се смути от яд и срам,
но чак пък толкоз не пожали…

Напротив. Тя поседна под лозата, 
преглътна слюнките си във устата 
и гледайки усмихната нагоре, 
започна сам-сама да си говори:
– Да, виждам го… Но несъмнено – 
съвсем зелено.
Обичам грозде, сладко като мед, 
а туй е кисело като оцет, 
за нищо на света не бих го яла! 
Но… аз не съм като онази хубостница, 
наивната лисица, 
която някога признала, 
че гроздето уж кисело видяла – 
та всички й се смеят чак до днес! 
Аз ще запазя слава, род и чест! – 
Разбира се, и интерес! 
Защото знам 
на тоя свят 
един-едничък град, 
красив, голям, 
дори богат, 
където хората се хранят лете
със плодовете, 
достойни за свинете. 
Туй грозде още щом видях,
си рекох: тъкмо е за тях!

И хитрата Кума-лисица
закупи гроздето и рано-рано.
продаде го на "Позитано" – 
във нашата столица…

 Източник

 Димитър Подвързачов: Басни на сайта на Znam.bg

Стихотворения