Монолог
В туй блатце всеки си по нещо хвана, 
а ти си пазиш чистички краката;
непоправим си ти – и си остана
да смъркаш на живота зад вратата.

Виж, в парламента заседават днеска
редица твои вчерашни другари – 
съдби решават – като в хумореска!
И хвърлят мрежи кой където свари…

И как са важни те със тебе вече!
Едвам те виждат как вървиш из пътя;
или пък се отбиват отдалече,
от страх умът им да не се размътя.

– Къде си тъй забързал бе, Иване?
Ела да си намокриме езика!
– Не мога! – каже – има заседанье
по външната държавна политика.

А пък от политика той разбира
тъй както ти – да кажем – от Талмуда,
или от Пенчовата нежна лира
шопкиня някоя си баба Груда…

 
Ала Иван, запретнал панталони,
във тинята все едра риба дебне;
той като теб ветрищата не гони
и няма страх от пристави съдебни.
 

И скоро ще го видиш ти Ивана
със три модерни къщи, с автомобил,
а ти ще чакаш от небето манна,
и внуците си с дългове заробил…
 

В туй блатце всеки влезна – улови си,
а ти стоиш отвън и дигаш врясък.
Ти искаш да си чист? – ех, остани си
там дето си – на сухо… и на пясък.

 Източник

 Сп."Палитра", бр.5, март 2004

Стихотворения