Пред Беласица
Пирува македонский император.
Шум, вик. Пенят се руйните вина.
Навън е буря… праскат знамена.
Нощта реве, бучи ужасен вятър.
 
Войската спи под тъмна пелена…
Тук-там огнец на бойния театър…
В миг Самуил под своя свилен шатър
положи пълна чашата, скокна…
 
Вслуша се той недвижим, бледен, страшен,
с коса настръхнала, почти уплашен…
(О, боже мой! — войводите шептйът.)
 
И мисли македонский император
че чува в писъка на горский вятър
на двайсет слепи полкове плачът.

Бележки 

Стихотворения на Иван Вазов