Пролет (Васил Попович)
Пролет мила, животворна!
Колко хубава си ти
и засмяна, благотворна,
пълна с дражест, с красоти!
 
Зимний сняг се разтопява,
гинат гъстите мъгли,
воздухът се разтворява
и се пълни с миризми.
 
Чудно, топло, слънце ясно…
целий свят се весели;
по нивята полугласно
там тревата шумоли.
 
По горите хор от птички
чуруликат у зора,
а пък стадото овчички
хрупа росната трева.
 
И овчаря с свойта свирка
ги подкарва да пасат;
тук там си ягне припка
и се радва на тоз свят.
 
Из тревата се подава
златовидний минзифар
и с роса се услаждава,
и се храни с Божий дар.
 
Гледам, душа пресний воздух,
благославям туй време,
гдето Бог след зимний отдих,
праща пролет в тез денйе.

Стихотворения на Васил Попович