Сонет (Димитър Бояджиев)
Безмълвен бях. Ще бъда пък,
ще бъда, клето! — Па макар
душата да пожали мрак,
горена от сълзи и жар.
 
И нивга ти не щеш узна —
а пък и кой ли друг ще знай? —
каква неземна светлина
от твойто същество сияй.
 
Тя грей от теб, но не за теб —
о не за твойте клети дни,
обречени на случай слеп.
 
А той зер може оскверни,
в размаха си до смях нелеп,
мил сън на тъжни младини?

Стихотворения на Димитър Бояджиев