Кралят на лазура
В памет на Франсоа Вилон

Аз, бледният крал на лазура,
отплувах, проклет от света,
по мачтите — огън и буря,
в сърцето — лика на смъртта,
проникнах към своите миражи,
където кръвта ми гори,
и няма ни роб, ни прокажен,
и никой закон не цари!

Там свита от парии водя,
на грешници хорът осмян,
порочни мадони, рапсоди
и блудници с плач неразбран,
жреци и пророци надменни,
светици без покрив и път,
безумци, свободно родени,
що искат свободни да мрат!

В света не е никой излишен,
дори и низвергнат макар,
той носи чертите всевишни
на своя създател и цар!
Гласът ми бе глас над пустини,
гласът ми възбуждаше смях,
и плувам аз, плувам с години,
в морето на земния грях.

Звучи мойта пламенна лира
далеко из шумния мир,
прокудени сънища сбира
за белия ангелски пир,
зове тя мечтите на тия,
що гинат в живота суров
и кротко в сърцата си крият
лика на безсмъртна любов.

И ето, туй ангелско блюдо
е дар, непознат на Парнас,
то крие Христовото чудо
и сълзи на смъртния час,
а корабът, с който отплувах,
е бленът на всеки живот,
където душите бълнуват
и пее небесният свод.

О, пийте сега от нектарът,
от който и аз съм пиян,
че знам как сърцата изгарят
по всичко, което е блян,
живейте в стиха ми печален,
деца на невинност и грях,
аз, крал на простора кристален,
сам пленник на бурите бях!

Стихотворения на Теодор Траянов