Зимна вечер (Иван Вазов)
Навън е вятър, тъмно, влажно.
Дъждът плющи във нощний мрак
и сякаш някой там челяк
в прозореца ми блъска страшно.
 
Стоя… Свеща печално клати
и стреля пламък бледожълт.
Кат гости тайни, непознати
играят сенки по зидът.
 
Що мисля? Моят дух блудящи
незнайно някъде лети…
Невярно сфанати мечти
перото ми лениво дращи:
 
ту думи тъмни и без связ,
ту мисли бледни ил забавни,
ил просто в драски своенравни
душата си изливам аз.
 
И нищо! А усекам нещо,
че вдън душата ми живей
и тегли се навън горещо
в свободен стих да се излей.
 
Желание ли то е тайно?
Тъга ли скрита? Ил любов
на мен слетяла от незнайно?
Ил женски образ някой нов?
 
Не, нищо веч ме не привлича.
Любих аз много… Веч не щъ!
Не, друго искам: аз ламтя
за сърце — мене да обича!
 
Но сърце жежко ни едно
за мен в света не е туптяло:
о да, едно бе, ала то
да бий отдавна е престало…
 
И тъвжно аз с бездушен взор
следя за сенките бездушни
и с тез хартии равнодушни
безгласен водя разговор.
 
А как желал би, как жаднея
тук с друга любяща душа
шума да слушам на дъжда
и свойта да споделям с нея!

Стихотворения на Иван Вазов