Ранените
Кат бурята, кога зарони
листя от дъбовите клони,
коси войната и трещи – 
и идат, идат изтощени,
в жестоки бойове ранени,
дома си братя и бащи.

Смъртта видели са в очите,
на ужаса ѝ ням следите
личат по техните меса;
с превръзки цели омотани,
кат че не сещат тежки рани – 
нито въздишка от душа.

Жени, дечица ги целуват,
другари братски ги милуват,
те само гледат и мълчат,
те гледат смаяно и странно
на всичко близко тям по-рано – 
родени сякаш втори път.

Стихотворения на Стамен Панчев