Тъга (Васил Попович)
Слънце пали, слънце суши
момък на чужбина,
тъжна мисъл гръд му души,
а душа съдбина!
 
Подфръкни ми, сокол ясни,
мила майко моя,
та си виж на край тъдешни
клета рожба твоя!
 
Денем слънце слепне очи,
а в душа мръчяе;
вечер — месец свет ми сочи,
той в сърце не грее!
 
Нощем звезди, майко, светят,
то се мръщолят,
кат чи сълзи дребни ронят, —
тъй се твойте леят!
 
Сутрин зори дор зарана
с ален свет ме будят,
и надежди будят в мене,
родина наумят!
 
По над момък облак ходи,
дребен дъжд си рони;
то не облак — дъжд не иди, —
момък сълзи рони!
 
Дайте криле, два орлове
там да си зафръкне,
где бял Дунав, край брегове,
кара песен — време.

Стихотворения на Васил Попович