Славословия на Мусала
Le Mont Blanc que cent monts entourent…
Desinteressement.
V. Hugo

Там в сяйното небе, из хаоса планински,
изпъква Мусала, левентът исполински.
 
Един в лазура син, без равен, без другар,
над всички планини възвишеният цар.
 
Високо той над тях издига лоб гранитен,
със вечен сняг венчан и с облаци укитен.
 
И гледа мълчелив в дълбокий небосклон
до самия Олимп — на боговете трон.
 
А около — тълпи гиганти горделиви
чукари, върхове и чалове плешиви —
 
и страшни ридища с изгризани чела,
в смирение стоят пред вечний Мусала.
 
И всички в един глас гиганта пръв венчават,
върховната му мощ в небето прогласяват:
 
„Ти наш си цар и вожда — планинский хор мълви, —
пред твоята глава ний скланяме глави.
 
Висок си ти над нас, отишъл си в небето,
съперник нямаш друг, царуваш в вишинето.
 
Слънчевите лучи най-първо теб златят
и орлите едни по тебе се вестят;
 
там, дето видиш ти, на нас не стига взорът,
един ти само чуйш на ангелите хорът.
 
Осанна теб! Венец и слава ти си нам,
най-пръв и най-светлив, най-чист и най-голям,
 
и горди сме със теб, пред кой сме всички мали,
и хора да сме ний — ний бихме те ругали!“

Стихотворения на Иван Вазов