Възпоминание
I
        В дни пролетни, развеселени,
когато вред цветя цъфтйът,
кога по росните полени
си млади агънца пасът;
        кога вечерниците пресни
разнасят тайно сладостта
и птички с младите си песни
омайват всичките места;
        обичам аз, в мечти крилати
упит, към теб да фъркам аз
и спомени печални, злати
край мен да призова тогаз.

II
        И ти във сладка упоенье
прегръщаше ме до гърди
и тихо думаше на мене:
о, либе, весело бъди!
        Не се предавай в мисли черни,
не съм ли тук при тебе аз?
Или предчувствия неверни
душа ти плашат тоя час?
        А аз в усилия горчиви
страхът тогава си таих
и с думи либави и живи
показвах се засмян и тих.
        Уви! За близка ни раздяла
не смеях да ти известя
твоята ръчица бяла
цалувах, с теб да се простя.
        Не исках аз със думи люти
твой ясний лик да помрачйъ,
в тез сетните за нас минути
сърцето ти да огорчйъ;
        но моята душа с риданье
стоеше под жесток товар
и в туй мъчително мълчанье
злочестен беше твой другар.

III
        И ти затече се в градина,
откъсна цвете мълчешком,
с усмивка рече: туй от Рина,
и даде ми го бързешком.
        Ти с думи благи и надеждни
желайше да ме утешиш
и с уверенья либни, нежни
мен любовта си да явиш.
        Ти думаше: О либе, на ти
туй цвете благовонно, знай,
че сявга дните ни благати
цъфтя щат, както то през май.
        Виж как се нежно то усмива.
И дава мирис пресен, нов,
така всегда ще й млада, жива
към теб и моята любов.

IV
        Вечерните зефири веят
и пръскат хлад и миризми
и птиците летят и пеят
по тез засмените хълми.

Стихотворения на Иван Вазов