Малка елегия
И дните безследно минуват,
унесени в свойта печал,
и сякаш видения плуват
над есенен гроб запустял.

Забулени вечери тихо
затварят вси порти в света,
но своята книга разкриха
за минали дни да чета.

През нощите кораби нями
секат безконечни тъми,
не виждам аз моето знаме,
по мачтите призрак шуми.

А сутрин в просъница трепват
надежда и хубост и зной,
и сякаш се клонища сепват,
сломени от тежък покой.

Стихотворения на Теодор Траянов