Елена (Едгар Алън По
Твойта прелест, която печали не знай,
Като лека трирема от старите дни,
Приютила изгнаника в чужди страни,
Все по-нежно ме носеше в родния край
        Над моря — благовонни вълни.

На изгнаника морен — във знак на пощада —
От съдбата изпратена, в бури и дим —
С хиацинтови къдри и мраморен лик на Найада —
Ти разкри ми античния чар на Елада,
        И старинния блясък на Рим!

Аз те помня и виждам все тъй и сега,
Като статуя мраморна в нощната тма,
Със ахатов светилник, издигнат в ръка…
О, Психея от друга земя без тъга,
        Наречена Свята Земя!

Превод: Г. Михайлов, 1920 г.

Поеми