Щурец и мравка
Класическата мравка – същата онази, 
възпявана от древно време 
във басни и поеми, 
която вечна слава ще запази 
на най-трудолюбива животина, 
дори от хората за пример взета – 
веднъж, в една неслучава година, 
без зрънце жито останала, клета! 
(Недейте мисли туй за подигравка: 
случаят е описан от самата мравка!)

След дълго мислене тогава 
над свойта участ тежка – 
тя спомнила си мъдростта човешка: 
приятел в нужда се познава! 
Но где приятел в труден час? – 
Нали го знаете по вас?! 
Все пак си спомнила един познат – 
речи го ти, дори приятел, – 
той често немотия патил, 
та знаел що е глад: 
безгрижния щурец! 
Тоз палав полски хубавец, 
лирически поет, самолетец 
и виртуозен оперен свирец.
Но той е съвършен бохема! 
В нехайството велик, 
на мързела теоретик, 
той нищо никому не дава, само взема. 
Макар че външността му е красива, 
ала за нищо го не бива…

Но що да стори, бедната? Все пак
поела път да го подири. 
Вървяла цели дни, по дъжд, по мрак, 
разпитвала по стъгди, панаири – 
дали не се е нейде пазарил да свири?
Най-сетне чула и разбрала: 
ей там, в оная сграда бяла,
на третия етаж, чак горе, 
ще го намери и ще му говори. 
Със мъка тя до тамо изпълзяла 
и влезла в стаята му…
Ала – боже мой! – 
нима това е той – 
щуреца, що го толкоз време дири? 
Сред маси, столове, бюра, фурнири,
там нейния приятел 
в едно кресло се полегатил,
с перото
на ухото – 
поглежда я, мълчи и чака
и суче си мустака… 
Най-сетне проговорва тежко и студено
на гостенката си смутена:
– Що искаш? Представи ми документи.
– Как, Щурчо? Не позна ли мен ти? 
Аз мислех пък… като приятел стар
да искам нещо помощ… Влязох на сполука – 
не знам дори какъв си тука?
– Не знаеш? Туйто! Аз съм надничар! 
Държавен мъж и частен секретар.
Аз разрешавам всичките въпроси!
– Прости ми, аз не знаех ти какво си, 
ала изпаднах във неволя – 
дойдох за малко житце да те моля, 
пък ако не дадеш – пак твоя воля…
– Аха! За житце! Имаш ли партийна книжка?
– Що рече? Книжка? Аз не знам.
– Щом нямаш – нищо няма да ти дам! 
Тук членска книжка има всяка мишка! 
Тогава – хайде вън! Дома си пак иди
и мързела си победи, 
за други път да се научиш 
как може житце да получиш!

И като станал прав, сърдит, Щуреца
натиснал яростно звънеца.
Дотичал мазен и ухилен 
чер бръмбар – стар разсилен – 
и бръснал мравката с метлата 
надолу пак по стъпалата…

 Източник

 Димитър Подвързачов: Басни на сайта на Znam.bg

Стихотворения