Планинско цвете
Цветенце на свещената си вяра,
изникнало на тая висина!
Ти знаеш някоя наука стара,
записана със мрак и светлина.

Научила те да говориш мълком, –
да милваш с дъх, и малък, и голям.
В градината на мечката и вълка
сам̀о да си и жрец, и свещ, и храм.

Във себе да се радваш и тъгуваш,
и пред ветреца скромно да си ти,
и все пак никому да не робуваш.

До края твойта дрешка да е нова.
Езичето ти златно да вести,
че ти си лек, че ти си и отрова....

Стихотворения на Мара Белчева