Що чула Витоша…
O, Витошо, защо си тъй мъртва, занемяла
под ледната си броня? Или си пък заспала?
 
На твойте ветри зимни де бурното диханье?
Ти цяла в дрямка тънеш, ти цяла си мълчанье!
 
— Не спя, нито съм мъртва, а слушам през простора
словата, що ми шъпне там Шар от кръгозора.
 
Какво видял и чул е с вълненье ми разказва —
събитья дивни, чийто свят спомен той запазва.
 
Видял е той, щастливец, борбите, чудесата
на българския воин и чул му там „урата“.
 
Видял на Симеона повторени пак дните,
видял на Самуила постигнати мечтите…
 
И много чудни йоще неща ми поверява,
чаровни, кат легенда, безсмъртни, като слава.
 
И всичко, всичко, що му живее в ековете,
което да разкаже решил на вековете!

Стихотворения на Иван Вазов