Двубой
Ние сплетохме здраво ръце,
с тебе се счепкахме здраво.
Кръв капе от мойто сърце,
грохнал си ти. Тогава? —
Един ще бъде повален,
един ще бъде победен —
и победеният си ти.
 
Не вярваш ли? Не те е страх?! —
но аз пресметнах всеки ход,
последния кураж събрах
и ти ще бъдеш победен,
разкапан, озлобен живот.
 
Не почваме сега, нали?
Двубоят ни е твърде стар.
Двубоят ни се води с жар
от дълги дни.
От дълги дни сме вплели здраво
ръцете си един във друг.
И никога не ще забравя
жестокия ти, груб юмрук.
 
Във мината избухна газ.
И въглещния пласт
                        затрупа
петнадест човека доле.
Затрупа
        въглещния
                пласт
петнадесет
        човешки
                трупа.
Един от тях
                бях
                        аз.
 
Пред прага на един бордей
дими
        изпуснат
                пистолет.
Трупът полека леденей…
И нито вик,
                и нито шум —
един куршум
и после — смет.
И колко леко…
И без бой,
без порив за живот,
без глас.
Ти спомняш ли си
кой бе той?
Това
        бях
                аз!
 
На мокрия паваж
                        лежи
човек, застрелян из засада.
Небето, заредено с взрив,
ще падне с трясък
                        на площада.
Човекът, който там
                        лежи
във локва кръв,
е моят брат
и в стъклените му очи
омраза и любов
                        горят.
Извергът,
        мерзкият
                стрелец,
закри следите си
                        завчас.
Ти спомняш ли си тоз подлец?
Това бях
                аз.
 
Но помниш ли, едно дете умря
        в Париж на барикада.
Едно дете
                във бой умря
със кървавата
                ретроградност.
Във жилите полека-лека
кръвта изстива
                        като щик.
Ала една усмивка лека
по устните се плъзва в миг.
И после устните синеят,
ала в очите
                жар гори,
ала очите сякаш пеят:
„Liberte cherie!“…
Един гамен е
                прострелен.
Лежи скован във смъртен мраз.
Ти спомняш ли си
тоз гамен?
Това бях аз!
 
Но помниш ли,
                един мотор
прониза
        с смях
                и оптимизъм
мъглите,
        дето птица даже
не слиза
        в влажния простор;
един мотор с крила, които
разсичат
        ледната завеса,
изменят земната орбита
и с взрив на бензинни пари
разчистват пътя към прогреса.
 
Моторът, който пее горе,
е труд на моите ръце.
А тази песен на мотора
е кръв от моето сърце.
 
Човекът, чийто поглед верен
                                        е вперен
                                                в нервния компас,
човекът, който
                        влезе в бой
с мъглите,
                с северния мраз,
ти спомнях ли си кой
                                бе той?
Това бях
                аз.
 
Аз съм тук
                и там. —
                                Навред. —
Един работник от Тексас,
хамалин от Алжир,
                                поет…
Навред съм аз!
Навред съм аз!
 
Как мислиш,
                ще ли победиш,
навъсен, мръсен,
зъл живот?
И аз
        горя,
                и ти гориш,
и двамата
                се къпем в пот.
Но ти изчерпваш свойте сили,
слабееш ти,
                отпадаш ти.
Затуй така жестоко жилиш,
в предсмъртен ужас
                                може би…
Тогаз,
        на твойто място,
                                дружно,
ще изградим със много пот
един живот
                желан
                        и нужен,
и то
        какъв живот!

Стихотворения на Никола Вапцаров