Кума Лиса и Стрина Зайка
В росната ливада 
на кумата Лиса 
на месце от зайче 
малко замириса. 
Тя се спря, загледа 
и усети тръпки: 
по тревата росна - 
малки зайчи стъпки!... 
- Тука са играли 
зайчета със майка... 
Но аз виждам татък 
само стрина Зайка. 
И учтиво, мило 
като я здрависа, 
заговори хитро, 
мазно кума Лиса: 
- Че къде се дяваш, 
мила ми съседко? 
Що така със тебе 
виждаме се редко? 
Що се не сприкажем 
ний една със друга? - 
Може би и ти си 
с много дечурлига, 
та и ти си също 
в къщна залисия!... 
Но къщната грижа 
виж, поостави я. 
Остави децата 
с мойте да играят... 
Нека си лудуват 
те, както си знаят!... 
Ние двенки с тебе 
да си посприкажем 
все ще има нещо 
мило да си кажем. 
- Ех, кумице, Лисо -
й отвърна Зайка, - 
как ще ги оставя? 
Че нали съм майка! 
А пък те са малки, 
с мекички кожлета... 
Трябва да ги пазя 
от ловджийски псета, 
от орли, орлици, 
вълци и вълчици... 
Пък, ще си го кажа, 
и от вас - лисици... 
Че и ти, кумичке, 
зер си за похвала? 
Зайчета, аз вярвам, 
доста си изяла 
и на свойте малки 
носила си плячка, 
докато си хрускат, 
да им са играчка!... 

Стихотворения на Чичо Стоян