Не се гаси туй, що не гасне (Димитър Подвързачов)
( Песен, намерена в книжката на един министър )

За нас е радост, радост, радост,
когато златцето държиме –
усещаме тогава сладост,
макар неспирно да пълзиме.

Едничкото пълзене даже
глупеца води към креслото,
едничка подлост сявга може
да те издигне "до небото".

"Народът, казват, веч пропадна!
Оголи се съвсем селякът!"
За нас година няма гладна –
прогонни, дневни пак ни чакат.

Младежи! Всуе се морите!…
Не се гаси туй, що не гасне.
Злината, уж що днес гасите,
от ден на ден все повеч расне.

Злината само днес е вечна,
едничка в хаоса грамадни!
Със нея се туй царство почна,
със нея ще и да пропадне.

Въз слънцето хвърлете нея,
тя повеч жлъчка ще разпърсне,
убийте я във Стамболова,
в Стоилова ще да възкръсне…

И ако нявга той изчезне, 
напусне тлъстите дохòди,
из ада някой ще излезне –
демон да стане, да ни води.

 Източник

 Из антологията "100 български пародии", изд."Български писател", София, 1988, с.31

Стихотворения