Триумфалната арка
Срещнах в горите арка триумфална —
над пътя ми висеше колосална.
 
Но китки, надписи там не стърчаха,
и шарени платна не я красяха.
 
От никой кмет заръчана не беше,
„Ура“ тълпата глупа не ревеше…
 
И с тая арка искрена и проста,
посрещаше си Рила стара госта,
 
поклонника мирен, певеца скромен —
без много блясък, без шум, без харч огромен,
 
два бука — третий имаха на рамо
(луд някой ураган играл е тамо);
 
и таз дъга и стълпове гигантски
обвиваше ги белий мъх исландски
 
и самодивски ги коси красяха —
кат свилени реси от тях висяха;
 
а около — народ от буки прави
здрависваха го тихи, величави,
 
с любов, без хляб и сол и без поклони
(в туй царство владат други пък закони),
 
певеца драг, пристигнал отдалече,
и вместо всякакви цветисти речи
 
и хиледи „Ура“ и „Да живее“,
пратиха славейче едно да пее.

Стихотворения на Иван Вазов