С много занаяти
Недалеко от гората, 
под върба, досам реката, 
хитрата ни Кума Лиса 
със Котана се здрависа: 
- Добър ден ти, кумашинке! 
- Дал ти бог добро, роднинке! 
- Гледам как си се сконтила, 
как лицето си измила - 
сякаш готвиш се за булка!... 
Стъпваш - също невестулка!... 
В ответ котката измяка: 
- Пазя се от прахоляка! 
А вий как сте у дома си?
Как са малките кумички? 
- Здрави, живи ми са всички! - 
с радост Кума Лиса рече. - 
И школувам си ги вече... 
Затова - държа ги строго. 
Вярвам, знаеш, че са много 
наште ловки занаяти - 
с най-изтънчени похвати! 
И затуй - започнах рано... 
Но кажи ми, Котарано, 
моля те като сестрица: 
щом си толкова чистница -
колко занаята знаеш? 
- Аз ли, мила ми кумичке? 
Аз изучих сал едничко, 
хем и то най-просто нещо, 
но владея си го вещо. 
А пък то е: щом усетя, 
че ме наближават псета,
да се качвам на дръвчета! 
- Ех, че проста си остала! - 
рече Лиса. - Аз те жаля. 
Не мисли, че ти се хваля -
сто са мойте занаяти 
с най-изтънчени похвати. 
И да знаеш сал какви са! 
Можеш ли ми помириса 
отдалеч кокошки тлъсти 
и да дебнеш ги на пръсти? 
Пък опашката ми бърже 
всяко куче ще излъже, 
косъм да ми не отрони, 
а сал вятъра да гони!... 
Но към наште героини 
из съседните падини 
се подаде млада хрътка... 
Маца - хоп! - и на върбата! 
А лисицата, горката - 
със стоте си занаята - 
взе насам-натам да врътка 
пред настръхналата хрътка 
и на Маца пред очите 
изпариха се хвалбите. 

След два деня на пазаря
кожата й - в кожухаря. 

Стихотворения на Чичо Стоян