Паметниците на България
Българио, Българио,
прекрасна си страна,
но бедна си, Българио,
от славна старина.
 
По твойте злачни брягове
и голи върхове —
ни спомени, ни знакове
от бивши векове.
 
Тук всичко е загинало
и в бурена мълчи,
на твойто старо минало
и гроба не личи.
 
Тук векове владала си,
но няма диря, знак.
Падала си, ставала си,
но се покрита с мрак.
 
На нашите ламтения
не даваш ответ леп,
изкуството и гения
не са живели в теб;
 
не са те обезсмъртени
ни в мрамор, ни в метал,
тук-там стени разкъртени
докаруват ни жал.
 
И твоята история —
изтрити редове —
честта пред нас отвори я
за нови ядове.
 
Тя кървава и страшна е,
ред промахи, беди,
набедница всегдашна е
на нашите деди.
 
Те дойдоха, заминаха
случайно в тоя свет,
без Косово загинаха,
умряха без завет.
 
Българио, имала си
добри и лоши дни,
но гола си, остала си
без славни старини.
 
С великите предания
не си съгряна ти:
едни възпоминания
за срам, за теготи.
 
Но се едно: обичам те,
о, родино света,
с триндафили накичам те
и с лаврови листа;
 
обичам те, защото си
за обич, милий край,
с позора си, с теглото си
ти пак си земен рай.
 
Ти даде ми милувката,
и първия покров,
във теб приех цалувката
на първата любов.
 
Във теб узнах търпеньето
и горката съдба,
и рано йощ в мъченьето
привикнах на борба.
 
Във твойто унижение
и горести свети
аз черпя вдъхновение
за песни, за мечти.
 
Обичам те, защото си
нещастна и света,
защото по челото си
опръскана с калта.
 
Защото си обидена
от злобната съдба,
от всички ненавидена,
със всичките в борба.
 
Защото свойте грешки ти
стократно изплати,
и в мъките най-тежките
велика стана ти.
 
Защото ти в неравната
борба биде юнак,
и имаш Шипка славната
и кървавий Батак.
 
Те днес са Пантеона ти
и твоя Колизей,
светила в небосклона ти
и вечни мавзолей.
 
На вековете бремето,
ни ударите зли,
ни бурите, ни времето
не могат ги свали.
 
Те нови са създания
на твоите деца,
дела от кръв, страдания,
от сили и сърца.
 
Недей тъжи, Българио,
не гледай наназад,
пред теб стои, Българио,
нов кръгозор и свят.
 
Недей жали умрялото:
прахът е прах, немей,
пред теб стои началото
и бъдещето грей.
 
Гради във него лепости,
създавай, работи,
но не стени и крепости
с грамадни висоти
 
от тухли и от камъци —
да траят векове,
а сгради, кули, замъци
от честни трудове,
 
от жъртви и усилия
за работи свети,
що плесенът изгнилия
не смей да посети.

Стихотворения на Иван Вазов