Всичко пада
I
Добре, светът умей
по-опитен да бъде;
на смешното се смей,
на кривото се сръди.
 
Той знае да шуми,
когато шум е нужно,
или да се ломи
пред силата послушно.
 
Сега е зъл и строг,
след малко се превива,
на вихъра жесток
насреща не отива.

II
Припомням си часът,
когато окол мене,
омаян чух гласът
на общото вълненье;
 
когато тез слова
екнаха: срам, тирану!
И в славната мълва
бе всичко разиграно.
 
Днес сън на мъртъвци
наоколо настая,
предишните борци
не мога да позная.
 
И виждам ги безспир —
приятели, другари —
че търсят отдих, мир,
кат инвалиди стари.
 
От ден на ден кръгът
на тях по-тесен става,
възторгът и гневът
сгоряха, като плява.
 
А аз стоя корав
и в общата зараза
един се виждам прав,
един враждата паза.
 
И търса потик нов,
кат тях да не задряма,
за бой съм пак готов,
но бойно поле няма.
 
Най-буйните мълчат
вълната веч е пяна,
и силите мъждат,
и вяра не остана.

III
Ех, лягайте сега,
отрудени герои!
Народната тъга
да ви не безпокои.
 
Народът — тоз народ,
ту сган, ту лед, ту пламен,
днес бог, а утре скот
в кошарата примамен;
 
комуто вий умът
безжалостно въртяхте,
и в мракът, и в шумът
сърцето му ловяхте,
 
той нека да търпи,
смутен, изгубен в мрака!
Когато вам се спи,
той нека да почака!
 
Игра не е ли той
на вашите прищевки?
Вкушавайте покой,
водители и девки!

IV
Ах, днес е тъмен час!
Народът ни линее,
снишава се по раст
и по душа дребнее.
 
Не сме в оние дни
на робството, в които
тъй много светлини
блещяха страховито,
 
кога едничък лик
изпълняше простора
и някой смъртен вик
измиваше позора,
 
тогаз под тъмний свод
на злото, що вскотява,
юнаци тоз народ
способен бе да дава!
 
И за идея ний
броехме мъченици…
О, Левски! Ботев! Вий
не бехте политици!

V
Но нищо. Моят дух
хвана да се смирява;
на здравий разум глух
не трябва да остава.
 
Да клюмаш, да мълчиш
е днес удобно време…
Не е добре да бдиш,
когато всякой дреме.
 
Недей стоя един,
когато всичко пада:
знай, бука огнен клин
убива без пощада!
 
А той — народа клет,
кат стадо боязливо,
без позив, без съвет
озърта се сънливо.
 
И всите главатари
за кокал зъби точат:
ах, при таквиз овчари
вълкът е по за почет!

Стихотворения на Иван Вазов