„Ни педя земя!“
И рече безумец: несть Бог!

Славянство? — глупост, братство? — празна дума.
Достойнство! — вятър, чест? — безсмислен звук!
Свещена клетва? — за хитреца глума,
        измама за простака тук.
 
О, Сърбио, така ли оправдаваш
небратските си замисли към нас?
С таквиз ли думи дръзки заглушаваш
на съвестта неумолимий глас?
 
Така ли ти свети права убаряш,
и връзките с честта като скъса
на знамето си тоз позор писа?
Ний чуваме те гневно да повтаряш:
 
„От Македония ни педя вам!“
Но таз земя е наша, наша, наша!
Светата българска реч я оглаша,
        земя е скъпа нам!
 
Тя жив е къс от нашто живо тело,
през вековете с нас страда, диша,
и с тръне увенчаното и чело,
тронува, грее в нашата душа.
 
За нея бяха жертвите безкрайни,
за нея мряхме при Люлебургас,
за нея, след триумфите си сяйни,
не лаври — траур носим в тоя час!
 
На наший зов за правда, мир, свирепо
крещиш: „Ни педя!“ — брат не, злобен враг —
        И в умопомраченье слепо
С Миладиновия меч ни плашиш пак.
 
О, пак ли сеч? О, пак ли по полята
славянски братски кърви ще текат?
Историо, не давай си листата,
не вписвай в тях на тия дни срамът!

Бележки 

Стихотворения на Иван Вазов