Безутешност
И нивга веч! Но сещам ти тъгата
на първий нощен час в тъжовний дъх,
в далечния привет от самотата,
що вей из мрачни папрати и мъх.
 
И нивга веч! Но сещам ти тъгата
на първата звезда в светлика плах,
в далечния привет от самотата
по мойта болка твойта скръб узнах.
 
И нивга веч в сърцата неразвенчани
не ще да пламнат сетни съсипни,
та пак да чезнем, шеметно люляни,
повлечени от кипнали вълни.
 
И нивга веч! Но всичко ще узнаеш,
към рай изгубен друма ще прозреш,
над любовта без сълзи ще ридаеш,
над зрелий плод, попарен с ранна скреж.

Стихотворения на Теодор Траянов