Иванка
Недей слуша, недей вярва,
        миличка женице,
хорски думи ядовити,
        лошите язици.
 
Хората са тъй от време:
        за злото способни,
очите йм са завистливи,
        сърцата им — злобни.
 
Чуждото добро боде ги,
        нивга не почиват…
Твойте сълзи ги не стряскат
        или ги разсмиват.
 
Нявга ти бе красна, млада,
        с поклонници много;
ти грееше, ала днес си
        наказана строго.
 
Ти въздишаш, ти се мислиш
        добрините прежни,
в миналото ти живееш
        сред теглата днешни.
 
Никой тебе за утеха
        не каза две думи,
ти чу думи и обиди,
        тежки кат куршуми.
 
Аз те срещнах и разбрах те
        със вълненье скрито;
видях в теб душа прекрасна
        и сърце разбито.
 
И със нежност аз съзрях те
        и в борба със злото
свалих тварът от сърце ти —
        срамът от челото.
 
Ти можа веднъж да кажеш:
        ази съм щастлива!
Видя, че лобовта в тебе
        йоще била жива.
 
Но защо си дните мръщиш
        с тез съмненья грозни?
Защо даде ухо лесно
        на чуждите козни!
 
Недей кълня, недей мрази!
        Вражда не прилича
кат на теб жена родена
        само да обича!

Стихотворения на Иван Вазов