Зима (Димитър Подвързачов)
Студ – тънък ветрец хапе, реже те
направо токъм сежна Люлина…
Вървя с тълпите на младежите.
– Къде, красавице забулена?
От теб любов ми намирисува,
но моят изглед малко жален е!
– Къмто градината Борисова
отивам, чичо, на пързаляне!

Замръзва пламенно признание –
висулка нова под мустака ми –
зер ледовитото дихание
не спира откъм снежна Люлина…
На чий сърце пак да потракаме?
Уви, със таз яка ожулена,
с туй палто жалко, на умиране,
успех не можеме да чакаме,
ще бъдем вечно афронтирани!…

А как са хубави проклетите
жени във тоя ден студения!
Как будят те у мен куплетите
на сладки минали вълнения!
Но писка ледний дъх на Люлина:
Не е любов за сиромасите,
закрий душата си обрулена,
иди си, чичо, у дома си ти!

 Източник

 в-к "Ретро", 18–24.04.2013, с.23

Стихотворения