Себеотрицател
Сноват тълпи безлики,
озлобени фантоми,
разкривени се хилят
и мене сочат с пръст!
Аз властен ход нагаждам
по стъпките им хроми,
понесъл (те не виждат!)
орисан техний кръст!

Скръбта им тъмна мъкна
и мъката им тежка,
нас мрачна сила свързва,
една душа и кръв!
Сред рабските им клетви,
сред рабската насмешка,
под млата ни съдбата
аз нека падна пръв!

Дали да заговоря?
Злато е мойто слово!
На леден върх родено,
то търси ясен ек!
В замяна днес ви давам
сърце, за смърт готов,
на жертвената клада
да пламеней вовек!

Тъй чужд е вам духът ми
блажени, твойто бреме,
орисано, в кръвта си
вий сещате едва!
Пуснете му, фантоми,
безлики, злобно-неми,
сурово непреклонни
са моите слова!

Стихотворения на Теодор Траянов