Странен пътник
Гората задрямва и тихо говори
за чакан, но нивга невидений дар,
говори за пътник, сред скръб и умори,
към свойто градиво запътен зидар.

Той нощем ще стигне, но кой ще отвори,
ще хлопа, прегърнат от черен кошмар,
на прага приседнал, чело ще обори
и всичко ще зърне, насъне макар.

Гората задрямва и думи жалейни
нареждат за пленник в опасна страна,
за кули среднощни, мечти чародейни,

за белите щерки на кобна луна,
че сладка измама е техний живот,
съмртта те изнасят, на живия плод!

Стихотворения на Теодор Траянов