Аннабел-Ли (Едгар Алън По)
То бе тъй отдавна в далечна страна —
        В приморска страна сред мъгли. —
И в тази страна бе девойка една,
        Наречена Аннабел-Ли;
Обичах я аз — и обичан аз бях:
        В разлъка не бихме могли.
     
Ний бяхме деца — две деца в таз страна,
        Окръжена от сиви мъгли, —
Но безкрайна любов — непозната до днес —
        Ме обвързваше с Аннабел-Ли! —
И за нея дори да завиждат на нас
        Серафимите биха могли!

Но затуй ли, уви! в тая морска страна,
        Окръжена от вечни мъгли, —
Ах, затуй ли, уви! буря есенна сви —
        И уби мойта Аннабел-Ли!
И тогава от мен, в онзи траурен ден, —
        Там роднини и близки дошли —
Скриха в скъп саркофаг върху морския бряг
        Навсегда мойта Аннабел-Ли!

О, без завист, уви! горе в ангелский хор
        Да ни гледат не биха могли! —
И аз знам: затова — знаят всички това
        В онази страна сред мъгли —
Затова там, уви! буря есенна сви
        И уби мойта Аннабел-Ли!    

Но аз зная: сега да обичат така,
        Както двама ний с Аннабел-Ли,
        Вече други не биха могли! —
И затуй — нито Бог в своя светъл чертог,
        Нито земните духове зли —
Не ще разделят вече мойта душа
        От душата на Аннабел-Ли!    

Щом луната изгрей, скъпи мисли навей
        За нетленната Аннабел-Ли! —
И звездите навред ми изпращат привет
        Със очите на Аннабел-Ли! —
В нощний мрак аз съм пак там под гробния свод
        С нея — мойта душа — и любов — и живот! —
Сякаш двама ни сбра във един саркофаг
        Любовта пак на морския бряг!

Превод: Г. Михайлов, 1920 г.

Поеми