Българската доброта
Добър и великодушен
в затишьето, в мирът,
или вулкан отпушен
на битките в шумът;
 
ту удар, кой убива,
ту вихър, кой ехти,
ту дева срамежлива —
народе, туй си ти.
 
Ужасен във борбата,
извън борбата — мил —
кого не си дивил
с гнева си, с добротата?
 
Но твоя гняв е вир,
море е благостта ти,
небесен дар в душа ти
и неин Бог, кумир.
 
Готов за всепрощенье
към вчерашний враг твой,
ти фърляш във забвенье
обидите безброй.
 
Херкул по ръст и сила,
дете по кротостта,
съдбата те дарила
с опасна красота.
 
Да, син на Добрината —
омраза, мъст не знайш,
тегнее ти враждата
и въздуха й не трайш.
 
Не сдържаш колко-годе
наклона твоя благ:
добряк си ти, народе,
до слабост си добряк!
 
Със таз душа в безпечност
пред злото на светът —
на милост и сърдечност
неизчерпаем ссъд.
 
Със таз душа прекрасна,
с туй златното сърце
в усмивка сбрани ясна
по строго ти лице…
 
На колко изненади
така си жертва бил,
в невидени прегради
челото си си бил?
 
И в наший век, потресен
от злоби без конец,
ти с тоя дар небесен
изглеждаш чужденец!

Стихотворения на Иван Вазов