Лято (Васил Попович)
Пролет мина, дойде лято,
налетя горещина:
душно, жежко по полето,
всяк се крий на хладина.
 
Веч орача на туй време
няма нива да оре
и да пръска златно семе,
ала чака да бере.
 
И дома си преседява,
Бога моли да вали,
да изпълни клас на нива
и труда му награди.
 
По полето тма мушички,
бубулечици без брой
из цветистите тревички
мед събират рой след рой.
 
Плодовете по дървята
и овощйето по-час
зреят бързо, грозд в лозята
някак чудно мамят нас.
 
Ето вече иде време,
ден за жетва наближи,
и жетваря ще приеме
много, много добрини!

Стихотворения на Васил Попович