Баснописец и басня
Измъчван от безкрайна скука,
един ден баснописецът-ипохондрик 
свил в чантата един сварен език
и рекъл: – Днеска не оставам тука! 
Ще ида да се поразведря из гората, 
да ми олекне на душата, 
далеч от всякаква тревога 
и от контрола строга, 
далеч от мрачни мисли за съдбата 
на туй ужасно нескопосно племе! – 
Зер, чувствувам, че… дявол ще ме вземе.
Отишел баснописецът в гората 
зазяпал се във туй, в онуй дърво, 
докат наскочил – мислите, какво?
Наскочил Баснята самата! 
Там, скрита във една хралупа, 
тя, Баснята, безпомощно се свила.

И почнало сърцето му да тупа…

– Що търсиш тука, моя мила? – 
извикал баснописецът тогава – 
затуй ли толкоз време става 
при мене не дохождаш във града? 
Или ти се е случила беда? 
Ти нямаш право ни на йота
да бягаш от живота! 
По-скоро тръгвай пак със мен назад
към столичния град – 
за теб там има работа премного, 
макар че днес е доста строго…

Усмихнала се Баснята печално
и рекла: – Много жално, 
но няма смисъл да дохождам там!
Какво ме чака – отсега си знам. 
Бе време, аз бях рядкост видна 
и между вас се мярках безобидна, 
но днеска няма кой да ме пожали,
или да ме похвали
за образите мои 
полупрозрачни или ясни, 
че виждам – всички сте станали
герои
на басни…

 Източник

 Димитър Подвързачов: Басни на сайта на Znam.bg

Стихотворения