Шумиш ти, старий брясто…
Шумиш ти, старий брясто,
и има за какво:
ти зрител бил си часто
на мрачно тържество.
 
На камъне гробовни
ти сянка си държал,
тук в бурени вековни
е мръсний смок пълзял.
 
Сега наокол блика
животът и шумът;
а ти си пак увиснал
и сам посред светът.
 
Скърбиш и поменуваш
умрели имена,
кат старец някой своите
„блаженни“ времена…

Стихотворения на Иван Вазов