Италия (стихотворение)
Поклон, Италийо щастлива,
поклон, земя на небесата,
земя на песнята звънлива,
на гения, на красотата;
 
земя на вечните поети,
на Тасо, Данте, на Петрарка;
земя на нежните сонети —
на любовта безумна, жарка.
 
Поклон, Италийо! Далеч е
брегът ти весел, старославен,
душата ми при теб е вече —
корабний бяг е твърде бавен.
 
Хвърча из твойте Апенини
и над Везувий, който пуши,
над твоите дворци, руини,
моря и езера, и суши…
 
Аз, волно чедо на Балкана,
кат бръз орел из небосвода,
на гости ида ти с пияна
душа от въздух и свобода.
 
Аз ида в тебе с много здраве
от наште небосклони сини,
от нашът Емус снежноглави
и чудни розови долини.
 
Българйя те здрависва. Тя е
покрита с майски си одежди,
кат теб блещи, кат теб сияе
с цветя и с песни, и с надежди.
 
Корабе, плувай, занеси ма
там, дето зрей лимонът златни,
там, де поезйя вечна има
под небосклони благодатни!

Стихотворения на Иван Вазов