Пробуда
След дрямката мъртвешка
душа се буди пак,
тя сила пак младежка,
сдоби пред гробний праг.
 
Увисналата лира,
що дълго спа, мълча,
в кипежа на всемира
взе дял и зазвуча,
 
и цяла се превърна
в стон, отзвук, химна, клик…
Но кой живота й върна?
Кой дух, кой маг велик?
 
Кой чародей незнаен,
кой демон тоя път
с възторг свещен и таен
запали ми духът?
 
Ех, там, в полята бойни,
войник се мярка сив,
с черти добри, спокойни,
безимен и свенлив.
 
Той, той сега събуди,
окрили моя дух, —
кога в борбите луди
„Урата“ му зачух!
 
И вйдех чудесата,
що родна мощ сторй —
оръдье на съдбата —
сама съдба дори!
 
И аз запях за всички
Пред новия светлик,
тъй както заран птички
пред слънчов пеят лик.

Стихотворения на Иван Вазов