Далеч от шум, сред планината
Далеч от шум, сред планината
през сенките, срещу зората;
сред ароматна тишина
следя си мисълта – сърна.

Към извора летя със нея,
със вечността си да се слея, – 
от там, от дето съм дошла
И в миг изчезне тя – стрела –

Звънец, провре се шум и врява,
и тук отново ме смущават . . . . .
Не нося ли аз своя мир,
не ще го найда в цял всемир.

Стихотворения на Мара Белчева