Жумеше лампата в спокоен полумрак
Жумеше лампата в спокоен полумрак.
Часовникът едва нареждаше „тик-так“.
Пред мен осветена от лампени лъчи
с потайна мисъл тя навела бе очи.
Тя устни стискаше с вълнене – знаех аз,
че нещо искаше да ми рече тогаз
и някак изведнъж с отворена уста
погледна ме и пак очи наведе тя.
Пак също в стаята покой и полумрак,
часовникът едва нареждаше „тик-так“.

Стихотворения на Стамен Панчев