Срещу Атон
Корабът дреме. Тихи са вълните.
Спи Бяло море в нощний мир и хлад.
В небесний свод едни трептят звездите,
надникнали над спящий долен свят.
 
Пред нас атонский връх във мърчините
стърчи вълшебно, като сън фъркат.
В мечти потънал, времената скрити
разбулям аз, кат гледам върха свят.
 
Полека-лека мрежата се вдига:
в килийка там, пред свещ, над бяла книга
навел се Той с умислено чело.
 
А тъй са гладки водните пустини,
тъй тих въздухът, щото ми се чини,
че чух как дращи пачето перо!

Бележки 

Стихотворения на Иван Вазов