Вечерен звън
В полето затихва,
без ехо замира,
далечният вечерен звън,
звезда се усмихва,
с лъчите допира
разсветнали рани на сън.

Видения сепва
(о, дни занемяли!)
уханният лъх на нощта,
и тайно пришепва
на струни заспали
за бели далечни цветя.

В тъга богомолно
потъват полека
долини и тихият свод,
сърцето неволно
затърсва пътека
към своя изгубен живот.

Стихотворения на Теодор Траянов