Преградите на България
Балкан, Родопи, Шар, Пинд, Рила,
напразно гордата съдба
помежду нас ви е турила,
като граница за делба.
 
Ний пак едно сме, пак сме сбрани,
прегради няма зарад нас.
Пространства, пропасти, балкани
не значат нищо тоя час!
 
По-лесно бихте зид турили
зарад орловите крила,
по-лесно бихте разделили
на две гръмовната стрела —
 
но не нас, о, гори надменни!
(Ни ти, берлински злобен съд!)
Пред наший идеал свещенни
вий пречки слаби сте в светът.
 
Що би могла стихийна сила?
Що можат нашите врази?
Нас свързват векове теглила,
нас сливат океан сълзи;
 
нас свързва минало страдално,
еднаква кръв, язик, съдба,
и дух, и нещо нераздялно…
И цяло бъдеще с борба.
 
И вий, гранитни исполини,
с приоблачните си чела,
сте само прости стъпала,
отдето Крали Марко нине
наглежда своята земля.

Стихотворения на Иван Вазов