На младостта
За тебе, младост, слагам
последно словословие
на вечното упорство
пред орис и тегло,
с благовеен огън
прегръщам те отново
и в твоя щит допирам
жигосано чело!

Във гатанката странна
на твоето всесилие
витае чудний образ
на жадната душа!
Макар че тъмни бури
са път грядущ обвили,
на дните изживени
вси спомени руша!

Аз славя твойте нощи,
що ден след ден поглъщат
и тайната погребват
на всеки земен грях,
що всяка бол и горест
в победен химн превръщат,
в стомана — всеки поглед,
в надежда — всеки страх!

В зората ти пречиста,
мечти когато бродят,
молитвата ме милва
на всеки полски цвят,
словата ми неволни
бълнуващи ме водят,
в тях ехо аз долявам
на нов, незнаен свят!

Стихотворения на Теодор Траянов