Епитаф
Другари, моя скръбен ден
отхожда бързо на залязване;
Кога умра – над мен, за мен
не искам никакво приказване.
Кажете: на душа му мир!
И ме затрупайте във ровеца,
и надращете с тебешир
последната ми игрословица:

"Самият сатана съдбата му нарече и
животът му минà в безброй противоречия.

Живя самичък, клет, със разни настроения,
и без да бе поет – писà стихотворения.

Голям аристократ – във вечно безпаричие,
живя като във ад – но с нужното приличие.

И в своя нежен страх и весело безволие
редакторът на "Смях" умря от меланхолия!"

 Източник

 Из антологията "100 български пародии", изд."Български писател", София, 1988, с.154

Стихотворения