Към есен
Отиде си топлото лято —
със нашите летни игри.
По-лош и невесел е вятърът,
дохождат студени мъгли.

И щъркелът вече го няма, —
отлитна безмълвно на юг.
Аз гледам — на покрива само
врабчето останало тук.

Дърветата голи са вече,
и сякаш въздишат от скръб.
А ей, и снегът отдалече
блести на планинския гръб.

Къде е лъчистото лято
със чудните наши игри?...
Враждебният есенен вятър
разхожда студени мъгли.

Стихотворения на Александър Вутимски