Стаята
Ето стаята любезна,
дето грацийте се кичат.
Колчим тук самичък влезна
сладки мисли ме увличат.
 
Всичко тука ми разказва
зарад мойта хубавица,
дъхът й тук се запазва,
тук е нейната душица.
 
Ей туй светло огледало:
нейний лик се там усмихва.
То съвет й бе давало,
за да става по-красива.
 
Ето тия огърлици,
що на шия й висеха
и албастрени гърдици
най-пленително красеха.
 
Ей корсета безполезни,
гръд разкошна кой пристяга,
тез чипичета любезни,
де крачето й се слага.
 
Тез цветя и тез труфила,
що накичваха приятно
нейната главица мила,
още дъхат ароматно…

Стихотворения на Иван Вазов