Писмо на папа Инокентий IV до българския цар Коломан I


На български
[Инокентий, епископ и т.н.]. До славния Коломан, царуващ в България – да обича бога и да се отнася със страхопочитание към него. Понеже сме определени да бдим над апостолическия престол, принудени сме да скърбим силно и да сме обезпокоени, като виждаме, че някои членове на тялото са разделени от своята глава и нито скърбят, нито чувстват загуба от раздялата, като че ли са мъртви. Естествено смятаме, че не остава вече скрито за никого от православните, че на земята има само една глава, която обединява цялото тяло на войнстващата църква. За самата природа е чудовищно тялото, което би имало две глави. Това се потвърждава и от разума на вечния първообраз, според който законодателят е разбирал, че войнстващата църква и през двата завета трябва да се урежда чрез евангелско наставление, според проповедта на апостол Павел – да вършиш всичко съобразно с примера на първообраза, който ти се е явил на планината, където според устройството на божието чиноначалие последните се обръщат към Посредника на всички чрез намиращите се най-близко до тях, а те пък – чрез стоящите начело. А Светото писание обявява и одобрява, че на това чиноначалие трябва по необходимост да подражава странствуващата църква. Единствен Адам е бил изпратен да обслужва и пази Рая и е получил една невеста и един господ Исус Христос, създаден в справедливостта и искреността на истината, явявайки се представител на същия Христос и на единствената негова невеста – църквата – на земята, както свидетества учителят на народите: „Това тайнство, казва апостол Павел, е голямо, но аз говоря в името на Христа и църквата...“
Обаче господ, предвиждайки, че неговата църква ще се тъпче от тирани, ще се разкъсва от еретици и ще се разцепва от схизматици, казва: „ Аз се молих, Петре, заради тебе, да не отслабва вярата ти, и ти, веднъж приел вярата, утвърждавай [в нея] твоите братя.“ Оттук става ясно, че всяко оплакване трябва да се отнася до престола на Петър. Понеже ние стоим на престола по благоволението божие, а не по наши заслуги, не можем да гледаме без мъка как от тялото на такава глава са отделени някои части, т.е. църквата на гърците и на българите, и отделена – естествено поради неподчинението си на своята глава, тя не взема участие в чувствата на тялото, понеже се е откъснала от единението си с нея. Ето защо, понеже сме задължени да се стремим към спасението на всички, като роб на робите на оногова, който не желае никой да загине, напълно незаслужено преизпълнени в гърдите си със състрадание към тебе и твоите поданици, вземаме върху себе си грижите на учителя на народите Павел, който, знаейки, че у твореца на всичко няма лицеприятие, е станал опора за слабите, всичко за всички, за да спечели всичко за Господа. Молим те и те заклеваме в господа Исуса Христа да не отлагаш да се възвърнеш към единението със светата Римска църква и да не смяташ за безполезно това, което ние решихме в това отношение по силата на Светото писание през тези дни по божие внушение и по съвета на нашите братя, жадуващи за твоето и на подчинения ти народ просветление. Защото ние не търсим вашето богатство, но жадуваме заедно с Исус Христос за спечелване на вашите души, нищо не желаем да извлечем от вашето състояние или да намалим от вашето достойнство, но се стремим, колкото можем, справедливо с бога да ви издигнем и по-скоро да ви възвеличим. После с благоволението на господа Исуса Христа нашата благосклонност към теб ще се увеличи, ако ти, когото смятат глава и княз на твоя народ, чрез благодатта на разума, с който се различаваш от подчиненото ти множество, изслушвайки търпеливо направеното ти чрез пратениците на мира предложение, се върнеш към единението с католическата църква, за да станеш за Христа първата придобивка от народа, който ще се възвърне. Ако пък искаш да се извиниш, като казваш, че това не може да стане без общ събор, ние ти отговаряме, че сме благосклонни относно твоето искане и с искането на прелатите на Гърция и България за свикването на събор и сме готови да приемем вас и вашите пълномощници и пратеници сърдечно и почтително. Тъй като носим одеждата на първосвещеник, ние ще възстановим частите на тялото на църквата, ще заколим угоено теле, ще устроим общо угощение за всички верни на Христа и ще известим с ликуване и радост, че католическата църква е облечена в своята украса, както преди като богата лоза, а нейните деца са разположени като издънки на маслинови дървета около своята трапеза в очакване да посрещнат своя спасител господа Исуса Христа. Заради това насърчаваме твоята ревност и чрез всемогъщия бог, и чрез Исуса Христа, неговия син, който ни спаси чрез своята кръв, ти вменяваме в дълг любезно и благосклонно да приемеш и достойно да се отнесеш към възлюбените синове – братя от ордена на миноритите, приносители на настоящото писмо, добродетелни мъже. Те дълго време са били редовно наблюдавани и проверени и са запознати със Светото писание. Затова ги предпочетохме пред другите и решихме да бъдат изпратени при тебе, понеже вярваме, че ще ти бъдат по-полезни, тъй като са смирени като нашия спасител. Ти трябва от уважение към бога и към нас да приемеш учтиво и благосклонно тях или по-скоро нас в тяхно лице и да се отнасяш към тях почтително, да ги изслушваш внимателно и да вяврваш твърдо каквото и да решат да ти предложат от наша страна. Впрочем, ако смятахме, че има лица, по-полезни и по-приятни на теб, ние щяхме да изпратим при теб други църковни прелати или други с висок сан. И така, след като водиш плодотворен разговор за споменатите по-горе (неща) и особено за тези, които се отнасят за мира, погрижи се за тях при идването и връщането им за сигурния им съпровод и за другите необходими неща, за да могат да отидат в безопасност при татарите и други по-далечни племена. Предадено в Лугдунум [Лион] на 21 март [1245]. През втората година на нашето първосвещенство.

Източник
Латински извори за българската история. БАН, C: 1981. с. 89-92.