Сонети за Кирил Христов
I.

Да, право е: рояци шушумиги
У нас и в книжнината, и навред.
Не се сърди, Кириле, а прости ги, –
Че ти по Божа милост си поет.

Те още влачат страшните вериги
На робството – душите им с лед,
И ти, за твоите прекрасни книги,
От тях очаквай – злъчка и оцет.

Но ти веднъж сам каза (бе в кръчмата):
– Човек, пред стадо шугави осли,
Дори да хвръкне право от земята,
Не ще зачуди никого, нали?

Така и ти – летиш във висините,
А те – слухтят и клепат със ушите…

II.

Във моя спомен ти си Божи меч
В борба с действителността дребнава.
И в разговора ти – словесна сеч –
От нашенеца жалък прах остава.

Обичам твойта сатира–картеч,
С която ти го жареше тогава:
– Едвам владей членоразделна реч,
А тайните световни разрешава!

– Едвам се поизправил на крака
И от маймунек – вече уж човек е, –
Единствено у нас е то така:
Сергия за акъл отваря всеки!

Но твойта мъдрост никой не разбра
И много злоби ти за нея сбра…

III.

Когато, вместо скромно да мълчи
Пред свободата, що му Бог дарувал,
Наш Тренчо, с пламнали от гняв очи,
Пиши, че тук, у нас, не бил добрувал,

Или – обезумял току–речи –
Против държавата се възбунтувал, –
Все твоята прокоба ми звучи:
– Не! Тоз народ не си е доробувал!

Уви! Където поглед и да спреш, –
Все Тренчо – ратай злобен и безверен,
Страната си превърнал във кипеж
На яростни вражди, във пъкъл черен…

И рядко лъч надежден за възход…
Не си е доробувал тоз народ…

 Източник

 "Литературен форум", Бр. 20 (504), 21.05.2002-27.05.2002 г.

Стихотворения