Народност
Що е народность? Що е това сладко име, което носятъ, съ което се гордятъ, за което страдатъ неописано, а много пти и мратъ цли общества отъ человческия родъ? Що е. това нщо, мисъльта на което съдружава с в  с т н и я  человкъ, кдето и да се намира, по сухо и по море, по планини и по воля, по мста, образовани или още диви, и тамъ възпоминанието му, или горчиво го наскърбява, или сладко го утешава? Каква е тая таинствена сила, подъ влиянието на която мнозина ронятъ ежедневно горещи сълзи, други се радватъ възхитително, едни си живятъ мирно и тихо се развиватъ и се образуватъ, а па други се намиратъ въ непрестанно вълнуване, кога нажалени и като отчаяни, кога пакъ весели и решени да претърпятъ всичко за народното достолепие. — Безъ никакво съмнение, речьта н а р о д н о с т ь, за да има едно толкозъ силно влияние въ человъчеството, трбва да има начало свято, и значение голмо. [Следъ това Славейковъ изтъква, че е мчно да се опредли, що е народность].

 Но кои с необходимит условия, по които человкъ може упозна една народность и да я отличава отъ другит?—[Народностьта не съвпада съ политическата самостоятелность. Като има предвидъ робската участь на народа си, той казва:]

 Припознаваме охотно, че политическата независимость има голмо значение за една народность, даже че тя е и изявлението на живота й въ свтътъ. Но при всичко това не виждаме, по коя причина би могълъ нкой да откаже животътъ на едно цъло общество, което би се намрило, по обстоятелствата, да живе подъ чуждестранно правителство, но което си е останало чисто, безъ да се сле съ други народи?

 Що е, отъ истина, народность, вънъ отъ вскаква политическа смисъль? — Народность е едно съсловие отъ хора, които с свързани помежду си по езикъ, по произхождение, по нрави, по нкои си общо нравственни качества, по една обща симпатия, по сщит стремления, по сщит желания, за да иматъ едно исто управление. При туй, тождественостьта на заминалия политически животъ, сщата народна история, следователно общи възпоминания, народна гордость и народно унижение, обща радость и обща скръбь, сщите надежди, сщит страхове, туй всичко свидетелствува за сществуваението на една народность, а имала тя или нъмала политическа независимость.

 Тъй опредлена народностьта, тя е една сила въ человческит общества, която нито пада лесно, нито се губи туко тъй. Въ каквото положение, приятно или неприятно, се намиратъ человцит, които съставятъ тази народность, т винаги олицетворяватъ въ себе си една идея, представляватъ единъ общъ животъ, и могатъ даже и справедливит си желания да наложатъ мдро и деятелно, стига само да иматъ дълбоко чувство на народното достолепие, стига само да иматъ народно съзнание.

 Народно съзнание! Ето главната точка, която съживява народностит, която ги усилва, която ги вразумява, която способствува за улучшението на общественото имъ състояние, която имъ вдъхва най-благороднит мисли и чувства, която имъ казва, какво значатъ тамъ, дето се намиратъ, какво би били способни да сторятъ, дала е, напримръ, толкова трудно да се снабди една народность съ свои се владици и свещеници, ако би тая народность имала пълно съзнание за себе си, ако би тя не отлагала да изяви всенародно и тържествено всеобщото си желание. Тогава само прави человкъ решителни работи, кога познава себе си. Тогазъ само и народите могатъ направи значителни крачки въ напредъкътъ и могатъ осъществи справедливит си желания, когато като съзнаватъ себе си, не се свнятъ да ги изявятъ прилично, и да ги потвърдятъ прилично. Деятелностьта на единъ народъ е съразмрно съсъ самосъзнанието му. Но и туй самосъзнане тя развива споредъ обстоятелството.

 [Има прчки, които затрудняватъ проявяването на народите].

 Честити онези, които знаятъ да се ползуватъ отъ туй изменение на обстоятелството, Щастливи онези, които щомъ се посъзнаятъ,. не губятъ време въ праздни затруднения, ами съ време се залавятъ съ важни и общеполезни предмети.

 Днесъ всит народности се събудиха и всичките търсятъ или стари правдини, отнети силомъ отъ тхъ, или коренни преобразования въ политическите устави или единъ редъ по-сгоденъ съ духътъ на вкътъ, Тези желания отъ всъкде се явяватъ толкозъ силно, щото стане що стане, нма да останатъ най-после съвсемъ неудовлетворени. Мрачните времена заминаха, и щомъ народностите съзнаха себе си, нови преобразования почнаха да ставатъ вскде, тираническит царства се намериха внезапно въ критическо положение, свободните се укрепиха повече.

 [Авторътъ привежда примръ за нкакво възстание въ Испания противъ католическия фанатизъмъ].

 Българската народность, като е вече влзла въ птьтъ на развитието, придобила ли е или не още пълно самосъзнание? За пълна никой не би посмлъ да го потвърди, понеже ежедневните приключения показватъ явно, че туй самосъзнание е и много слабо още, и твърде малко разпространено. Но отъ друга страна съвсемъ не точно би било да каже нкой, че то го нма никакъ, Но за да има следствия практически, колко требва още да се работи. Самиятъ ни черковенъ въпросъ нека бде врно и живо огледало на нашето народно самосъзнание, на нашите народни сили.

 Народите с сами ковачи на своята честь, на своята бдщност. Най-първит трба да се научатъ да гледатъ трезвено и ясно. Никога не требва т да валятъ на таквизъ работи, които с като посластица (соуклукъ) следъ добъръ обдъ; но всога въ потътъ на лицето си да се стараятъ за хлбъ, за народенъ хлбъ; т. е. за своето народно  с а м о с ъ з н а н и е.

Бележки

Авторско право 

Статии от Петко Славейков