Старинна балада
Никой поглед не пожали
сам отплувалий моряк!
През морето нежност гали
заблещукал бащин бряг!
Не подига слаби пръсти
свята майчина любов,
първа рожба да прекръсти
с тих напътствен благослов.

Дни минуват, тъмнината
девет пъти се роди,
и миража на душата
скриват сините води.
Царствен син, кога погина,
кой сломи — и меч, и щит,
де низ морската пустиня
спиш, от пясъци зарит?

Морски демон ли засвири,
буря в мачти ли шуми,
пламък призрачен извира
в гъсти виещи тъми!
Кръстят се моряци смели,
сякаш дух им се вести,
стенат гибелни предели:
майко, своя син прости!

Стихотворения на Теодор Траянов