Песнь к пенію альбо спеванію
Ах пшисла до нас віст, зацнэе панове!
Чуйте про бог шляхта да и вы мужове,
Шчо з вамі вшэмі почынает с дяти.
Ахтімі нікому, трэба вам дбати.
Чолом вам біет Спас, а Гузнм Іванко.
Вшэго вам наробіл ваш велікі панко
Кісель многавірча грэчыскоей вяры,
Набравшы у хрэсцян грошы аж бэз мяры.
За тысёнц чэрвоных продал нам владыцтво,
Стратилісмы юж вечнэмі часы дідіцтво.
К праву прывернул Сыльвестра владыку.
Не обачмо, панове. владыцтва до віку.
Вмудрую тое кнігу напісал пан Кісель,
Прэмудры чоловек, богдай жэ он вісял.
Благочэстивое владыцтво дал к Петру святому:
Южэж ліхо у нашых, не мець ніц нікому.
Волял Грабчыкі ойча Гулевіча,
Ніжэлі в православю владыку Дыдыча.
Зарэвіте ж, панове, жалосне, завыйте,
А того Кіселя як могучы бійтє!
Окпіл Петра святого, згудыл и Івана,
Набыл собе вірою чэрвоных два дзбана.
Тепер якого вельможном вяра учыніла,
Наша то грэчыскоя віра набавіла.
І в тым злодзей зоркуёнцы нашэе сумлене,
К Варшаве чэнсто покупіл імене.
Наша ж віра не повстала да грошы пропадлы,
Урываты за тое шальбежові галы.
Тепер ні мы Русь, да ні мы и Ляхы!
Да повернет чоловек, всюды в очах страхы!
Онофрыя Блахочэстыя карчма вэ Смольніцы,
Южэ знаём, чыстэе там бывалы півніцы.
Ахтыжнам, панове на того Ядамца,
Шчо он старінны махлер и верутны здрайца.
Южэй опет мысліл, к Ляхом пріставаты,
І там яко познают […] его маты!
Познают Ляхы шчо волк, шчо собака стары.
І король познал такого Кісельніка,
Не хотыл его мяти за мечніка.
І так з Варшавы яхал без уряду,
Бедноей Русі учынівшы здраду.
Плачмож хрэстіяне спасонка світога,
Плачмож и Івана Хрістителя ёго.
А Онофрыя дзержмы пробогза бороду,
Шчобы большэго з намі не чыніл заводу.
Ляхы з Кіселём бодайжэ звітжілы,
Бодай оні до того вечнымі не былі.
Купейі продавца грэчыскоей віры
Будет колысьв пекле смолу піл без міры.

Сатырычная паэзія
Вершы невядомых аўтараў
Вершы на старабеларускай мове
Творы XVII стагоддзя