Војин Тодоровић
Војин Војо Тодоровић (Мрке, код Подгорице, 3. децембар 1912 — Београд, 7. октобар 1961), учесник Народноослободилачке борбе, генерал-потпуковник ЈНА, друштвено-политички радник ФНРЈ и народни херој Југославије.

Биографија 
Рођен је 3. децембра 1912. године у селу Мрке, код Подгорице. Потицао је из чиновничке породице. Основну школу и гимназију је учио у Подгорици, а матурирао је у Призрену. Правни факултет је завршио у Београду 1938. године. Потом је положио виши финансијски испит.

Још као студент је учествовао у студентском револуционарном покрету. Потом је у местима где је службовао — Великом Градишту и Подгорици, учествовао у студентским акцијама. Био је активан сарадник организација „Црвене помоћи” и „Самопомоћи” и др.

Априлски рат 1941. године затекао га је у у чину резервног поручника у околини Сиња. Када је група официра и војника хрватске националности у Сињу извела побуну против Југословенске војске, Војин се с групом официра и војника повукао ка Херцеговини, где је од 12. до 17. априла водио борбе с усташама у рејону Столац–Гацко–Чапљина. У току ових борби они су заузели Чапљину и онеспособили железничку пругу за Требиње. Вест о капитулацији је обуставила њихова даља дејства и они су се повукли у правцу Требиња, а одатле се Војин с групом другова пребацио у Подгорицу.

Народноослободилачка борба 
У Тринестојулском устанку 1941. године био је водник Горњопиперске устаничке чете и с њом се истакао у борбама на Биочу, у Рогамима, на Тријепчу и Дољанској Главици. С герилским одредом из села Мрке, чији је био командир, организовао је диверзије и оружане акције, од којих је најзначајнија била 25. августа 1941. године у Братоножићима када је извео напад на италијанску моторизовану колону од 30 камиона. За заслуге у борби, али и приврженост Народноослободилачком покрету (НОП), августа 1941. године је примљен у чланство Комунистичке партије Југославије (КПЈ). 

Октобра 1941. године са својим герилским одредом је учествовао у уништењу непријатељске моторизоване колоне на Јелином Дубу. Након тога је био постављен за заменика команданта Првог батаљона Зетског партизанског одреда. С овим одредом се истакао у борбама у Жупи Никшићкој, у Бјелопавлићима и на Радовчу. До јуна 1942. године налазио се на дужностима политичког комесара Пиперског партизанског батаљона, команданта батаљона и заменика команданта Зетског партизанског одреда. 

Када је јуна 1942. године главнина партизанских снага напустила Црну Гору и повукла се у Босну, Војин је остао на раду у позадини. Током овог периода обављао је разне партијске дужности — био је секретар партијске ћелије у Пиперима, секретар Рејонског комитета КПЈ у Подгорици и члан Окружног комитета КПЈ за Подгорицу. Заједно са Блажом Јовановићем и Душаном Мугошом, 1. новембра 1942. године је по задатку КПЈ отишао у Албанију. Тамо је остао све до 25. априла 1943. године и давао велику помоћ у организовању тамошњих партизанских јединица. Марта 1943. године у Лабиноту, код Елбасана присуствовао је Првој земаљској конференцији Комунистичке партије Албаније (КПА).

Априла 1943. године се вратио у Црну Гору, где је био постављен на дужност команданта Зетског партизанског одреда и с њим је учествовао у разбијању четничких снага у Пиперима и Бјелопавлићима. У току Пете непријатељске офанзиве, био је на дужности команданта батаљона у Петој пролетерској црногорској ударној бригади. Током битке на Сутјесци, с већом групом партизана је успео да се пробије из непријатељског обруча и потом је с групом партијских руководилаца, на челу с Иваном Милутиновићем, добио задатак да ради на формирању нових партизанских јединица.

На терену подгоричког среза је успео да формира партизански батаљон, који је касније ушао у састав Пете црногорске бригаде, а августа 1943. године је поново био постављен за команданта Зетског партизанског одреда. Када је 14. новембра 1943. године у Колашину била формирана Шеста црногорска ударна бригада именован је за заменика команданта бригаде. До краја рата, налазио се на дужностима — команданта Треће пролетерске санџачке бригаде и команданта Девете црногорске бригаде. 

По налогу Врховног штаба НОВ и ПОЈ, 12. августа 1944. године је био пребачен у Бари, а одатле у Албанију, где се налазио на дужности заменика шефа Војне мисије НОВ и ПОЈ при Народноослободилачкој војсци Албаније.

Послератни период 
Половином јуна 1945. године, вратио се у Београд, где је примио дужности у Министарству народне одбране. Након тога налазио се на дужности начелника Финансијске управе ЈНА до 1957. године. Потом је био заменик команданта Прве армијске области. На тој дужности је и преминуо у чину генерал-потпуковника ЈНА.

Поред војне каријере, био је веома активан као друштвено-политички радник. Био је биран за члана Опуномоћства СКЈ за ЈНА Прве армијске области, а био је и први председник Хокејашког савеза Југославије (ХСЈ). Од 1952. до 1961. године је био председник Ауто-мото савеза Југославије (АМСЈ), а дуги низ година је био члан Председништва Народне технике Југославије (НТЈ), Управе ЈСД „Партизан” и др. Бавио се и писањем и објавио је велики број текстова из области ратне вештине, као и монографију „Подгорички срез у Тринаестојулском устанку 1941. године”.

Умро је 7. октобра 1961. године у Београду.

Носилац је Партизанске споменице 1941. и других југословенских одликовања, међу којима су — Орден ратне заставе, Орден партизанске звезде првог реда, Орден братства и јединства првог реда, Орден заслуга за народ другог реда, Орден народне армије другог реда и Орден за храброст. Од иностраних одликовања, истичу се Партизански крст и Орден Грунвалдов крст другог реда НР Пољске. Орденом народног хероја одликован је 27. новембра 1953. године.

Референце

Литература 
 
 

Рођени 1912.
Умрли 1961.
Подгоричани
Револуционарни студентски покрет Југославије
Комунисти Црне Горе
Југословенски партизани
Диверзије у Народноослободилачкој борби
Албански партизани
Борци Пете пролетерске бригаде
Борци Треће пролетерске бригаде
Политички комесари НОВЈ
Официри НОВЈ
Носиоци Партизанске споменице 1941.
Народни хероји - Т
Чланови Организације СКЈ у ЈНА
Генерал-потпуковници ЈНА
Друштвено-политички радници СФРЈ
Спортски радници СФРЈ
Одликовани Орденом ратне заставе