Крајпуташ механџији Ђорђу Јелићу у Брђанима
Крајпуташ механџији Ђорђу Јелићу у Брђанима (Општина Горњи Милановац) налази се испод храста–записа у близини Ибарске магистрале. Себи за живота подигао га је механџија Ђорђе Јелић и на њему оставио аманет да сви будући закупци механе плаћају помен њему и потомцима у Манастиру Вујан.

Историјат 
Ђорђе Јелић доселио се из Црне Горе у Брђане 30-их година 19. века. Био је један од најбогатијих досељеника – купио је стари турски хан покрај главног друма у коме је отворио механу, манастирску воденицу на реци Деспотовици и велико имање са комплексима шуме.

Као ватрени присталица Милоша Обреновића, био је депутат на Светоандрејској скупштини на којој је 11. децембра 1858. године донета одлука о повратку Милоша Обреновића за кнеза Србије. Ђорђе Јелић умро је 15. марта 1861. године у 60-ој години. Сахрањен је на Вујанском гробљу.

Опис споменика 
Споменик припада типу тзв. „капаша”. Исклесан је од жутог пешчара склоног пропадању услед влаге. Стуб је импозантних димензија: висок 215 -{cm}-, страница ширине 49 -{cm}- и 30 -{cm}-, с поклопцем обрнуте зарубљене пирамиде димензија 70х70х32 -{cm}-.

Смештен испод крошње великог храста, споменик је у засенку патинирао у мрко, са капом обраслом маховином. С предње, источне стране већим делом је оштећен и круни се. Захваљујући старијој фотодокументацији, у потпуности је могуће реконструисати изглед споменика и све натписе.

При врху споменика исклесан је стилизован грб Кнежевине Србије са круном и оцилима, димензија 28х28 -{cm}-. Са страна грба, у угловима, налазе се две седмокраке звезде, а испод анђели раширених крила. Испод грба уклесан је полукружан натпис: ЂОРЂЕ (Ј)ЕЛИЋ, а у плитком удубљењу димензија 78х40 -{cm}- попрсје механџије. Приказан је као човек у зрелим годинама, дугих бркова. На глави му је фес са кићанком, а за широким појасом - силавом заденути јатаган и кубура. Десну руку, о коју је окачена чутурица, положио је на груди.

Епитаф 
Испод попрсја, у раму димензија 34х58 -{cm}-, било је уписано 6 редова:

 ЗА СВОИ И
 СВОИ ПОТО
 МАКА СПО
 МЕН 31. ЈУЛИЈА
 1852. ГОД.
 У БРЂАНИМА

На десној, бочној страни стуба урезан је натпис у 37 редова који гласи:

 „На деснои страни споменика остављам тои последњи надпис с моиом драгом вољом као од 1835. г. тако и од сада да манастиру Вуину кад год литургие будуће платежно буди кои моју меану било под закуп држао дужан да буде више речене литургие давати и тако, после мене мои син Андрија и док е мое фамилие и М. Вуина – Ђ. Е.1856. г.”

Лева, бочна страна и наличје, на којем је плитко удубљен правоугаони простор са лучним завршетком димензија 31х90 -{cm}-, су празни. Највероватније да је ово поље било планирано за каснији текстуални урез.

Референце

Литература 
 
 
 
 Радичевић Бранко В, Плава линија живота: српски сеоски споменици и крајпуташи, „Савремена школа” Београд, 1961.
 Станић Радомир, Споменик са тестаментом, Чачански глас, 20. септембар (1968). стр. 6.
 Глишић др Миломир В, Брђани, Библиотека „Хронике села” бр. 97, Одбор за проучавање села САНУ Београд, Горњи Милановац, 1997.
 Дудић Никола. Стара гробља и народни белези у Србији, Републички завод за заштиту споменика културе Београд, Посебна издања 13, „Просвета” Београд. 
 Николић Радојко, Каменоресци народног образа: каменорезаштво и каменоресци западне Србије, „Литопапир” Чачак 1998.
 Савовић Саша, Срце у камену: крајпуташи и усамљени надгробници рудничко-таковског краја, „Службени гласник” Београд; Музеј рудничко-таковског краја Горњи Милановац, 2009. .  
 Глишић др Миломир В. Родослови фамилија и породица села Брђани, ауторско издање, Горњи Милановац. 

Споменици општине Горњи Милановац
Крајпуташи у Србији