Јелисавета Јеца Добриновић
Јелисавета Јеца Добриновић (Врањево, 26. мај 1841 – Осијек, 2. фебруар 1898) била је српска драмска глумица. Цео глумачки век провела је у Српском народном позоришту у Новом Саду. Запамћена је и по томе што је, према сопственој жељи, најчешће глумила улоге старијих жена.

Детињство и породица 
Јелисавета - Јеца Добриновић рођена је у Врањеву, као четврто по реду дете свештеника Луке Поповића и његове жене Милице, домаћице. Основну школу учила је у Сремским Карловцима и Овсеници (Румунија), а у родитељском дому проширила је знање стечено у школи.

Бројна породица овог свештеника је српском позоришту дала седам чувених имена, пет кћери и два сина. Свој живот су позоришту посветили Љубица Коларовић, Катица Поповић, Драгиња Ружић, Јелисавета - Јеца Добриновић, Софија Вујић, Лазa и Паја Поповић.{{напомена|О деци попа Луке може се рећи да су сви били талентовани за по­зорницу, а изнад свега вредни и амбициозни. Служили су свима за пример. Они су посебно добродошли српском позоришту, баш у најтежем перио­ду, периоду његовог настајања. Заједно са снајама и зетовима, међу којима су били Димитрије Ружић, Пера Добриновић, Димитрије Коларовић и Лазина жена Марија Аделсхајм-Поповић ова „уметничка династија” је једно време сачињавала готово половину трупе Српског народног позоришта у Новом Саду и представљали су моћан и веома утицајан породични круг, не само у глумачкој дружини него и у органима Друштва за Српско народно позориште. Глумачку традицију наставили су и унуци проте Луке: Зорка Тодосић, Емилија Поповић, Милка Марковић, Лука Поповић и његове сестре Зорка Поповић—Премовић и Даница Поповић. Последњи изданци ове династије били су праунуци проте Луке, Димитрије Митица Марковић и Љубица Тодосић, талентована глумица која је умрла веома млада.

Глумачка каријера 
Јелисавета постаје глумица у својој 27. години. Први пут се појавила на сцени Српског народног позоришта 4. новембра 1868. године, као Ана у комаду Шаран, Јована Јовановића Змаја. До тада су на сцени овог позоришта већ наступале њене три сестре, Драгиња Ружићка, Љубица Коларовићка и Софија Максимовићка и један брат, Лаза Поповић, где су сви били на гласу као способни и познати позоришни „вештаци“. На сцену је ступила по наговору тадашњег управника, Антонија Хаџића, али под једним условом - да што чешће игра само улоге старијих жена. Њена жеља била је прихваћена и до последњег дана своје каријере тумачиће такве роле. Ова њена жеља само је једна од загонетки које су је окруживале. Јубилеј, 25-огодишњицу уметничког рада, прославила је са закашњењем, 20. априла 1895. као Пелагија Ивановна Рогошкина, у представи лакрдије Зец Ивана Иљича Мјасницког. На Главној скупштини Друштва за Српско народно позориште, одржаној 5. новембра 1897. донета је одлука о Јелисаветином пензионисању, али ту одлуку Управни одбор није стигао да спроведе, због њене изненадне смрти.

Јелисавета - Јеца Добриновић била је, чак и у зрелијем добу, глумица лепо скројене фигуре, гипка и окретна, веома маркантног лика. Имала је изузетну моћ трансформације и са сцене је, без обзира да ли тумачи позитивне или негативне јунакиње, зрачила истинским шармом. Била је савестан и дисциплинован радник, веома вредна и никада није позоришним управама правила ни најмање проблеме, насупрот њеним сестрама - Љубици, Софији, а посебно Драгињи, које су чак организовале протесте у Позоришту и привремено га напуштале. Јеца се кроз три деценије глумачког рада држала достојанствено, скромно, могло би се чак рећи у другом плану, не излажући себе прекорима и не завидећи никоме. Унапред се знало шта јој у репертоару припада, она је знала свој посао, па ни неспоразума није могло бити. 

У њеној игри никада није било претеривања. Иако је била једна од највећих миљеница публике, није се за њом поводила нити јој чинила уступке. Повремено је, у појединим улогама, са успехом и певала. Свакој својој улози, без обзира на њену величину, посвећивала је једнаку пажњу и настојала да је изради до најмањих појединости. Тихомир Остојић (1865–1921), књижевни и позоришни критичар, о њеној улози Крезубе бабе у комаду Распикућа Фердинанда Рајмунда, овако је писао:

Улоге 
 Станићка (Мамица, Еде Сиглигети)
 Перса (Вампир и чизмар, Јожеф Сигети)
 Мекићка (Војнички бегунац, , Еде Сиглигети)
 Мутибарићка (Еј, људи, што се не жените, Јулије Розен)
 Ката Пратљачина (Нови племић, Карл Аугуст Гернер)
 Ракила (Циганин, Еде Сиглигети)
 Наста Сомчић (Нашла врећа закрпу, Ежен Лабиш и Едуар Мартен)
 Чингрићка (Рат у миру)
 Сара (Покондирена тиква, Јован Стерија Поповић)
 Маркиза Монтефиори (Дон Цезар од Базана, Филип Диманоар и Адолф Денери)
 Волмутовица (Фабрицијусова ћерка, Адолф Вилбрант)
 Истирка (Жене у уставном животу)
 Ката (Француско-пруски рат,  Коста Трифковић)
 Ана (Шаран, Јован Јовановић Змај)
 Динтерова (Госпође и хусари, Александар Фредро)
 Павлина (Ултимо)
 Фрошарка (Две сиротице, Адолф Денери и Ежен Кормон)
 Рогошкина (Зец, Иван Иљич Мјасницки)
 Крезуба баба (Распикућа, Фердинанд Рајмунд)
 Јевросима (Милош Обилић, Јован Суботић)
 Ана Кенеди (Марија Стјуарт, Фридрих Шилер)
 Јевросима (Ђурађ Бранковић, Карољ Оберњик)
 Ката Соколовић (Избирачица, Коста Трифковић)
 Марта (Фауст, Јохан Волфганг Гете)
 Нера (Подвала, Милован Глишић)

Приватни живот 
Јелисавета је 1883. године веома храбро поднела једну тешку операцију, обављену у Бечу, да би се 12. јануара 1884. удала за Перу Добриновића. Ово је је тада представљало чин којим је у трупи нека питања оставила без одговора, обзиром да је Пера био 12 година млађи од ње.. Још једна тајна обавијала је Јелисавету - Јецу Добриновић. Изгледа да тада, као ни више од три деценије после њене смрти, нико осим њених сестара и брата није знао када је она заиста рођена. Посветивши живот позоришту, остала је на сцени готово до самог краја. Умрла је изненада, 2. фебруара 1898. у Осијеку.

Напомене

Види још 
 Глумачка династија Поповић
 Списак српских глумаца

Референце

Литература

Спољашње везе 

 
 

Рођени 1841.
Умрли 1898.
Српскe глумице
Новобечејци
Српско народно позориште Нови Сад
Глумачка династија Поповић