Бенешови декрети
Декрети председника Републике () и Уставни декрети председника Републике, познатији под називом Бенешови декрети, заправо су група закона које је Чехословачка влада у егзилу израдила током Другог светског рата када чехословачки парламент није заседао. Декрете је у раздобљу од 21. јула 1940. до 27. октобра 1945. издао предсједник Едвард Бенеш, а ретроактивно их је, 6. марта 1945, ратификовала прелазна Народна скупштина Чехословачке.

Декрети су се бавили различитим аспектима обнове Чехословачке и њеног правног система, денацификацијом и обновом земље. У новинарству и политичкој историји, термин „Бенешови декрети” има нешто уже значење и односи се само на оне декрете који су се тицали статуса Немаца и Мађара у послератној Чехословачкој, односно који су служили као правна основа за протеривање Немаца из Чехословачке. Као резултат тих декрета, многи Нијемци и Мађари који су се настанили у Чехословачкој пре или током рата су изгубили држављанство и имовину, а неки су и умрли током процеса протеривања који је проведен крајем 40-их година. Бенешови декрети су имали различито територијално важење тако да су се неки примењивали само у Бохемији и Моравској, док су декрети Словачког националног вијећа вредили за Словачкој.

Ови декрети и данас остају контроверзна политичка тема и у Чешкој и у Словачкој.

Преглед 

Едвард Бенеш је 1935. године именован за председника Чехословачке, међутим, након Минхенског споразума 1938. године под немачким притиском поднио је оставку. Након немачке окупације 1939, Бенеш и његови сарадници беже у Француску, где 1939. године формирају Комитет народног ослобођења Чехословачке. Примарни циљ Комитета било је формирање чехословачке војске у Француској. Након пада Француске, Бенеш и Комитет селе се у Лондон, где је признат као Чехословачка влада у егзилу. Владу су 1940. признали Британци, а сљедеће године и Совјетски Савез и Сједињене Државе.

Бенеш се, под аргументом да је оставка из 1938. дана под присилом, вратио на место председника, а помоћ у државничким пословима пружале су му влада у егзилу и државно веће. Године 1942. влада је усвојила уредбу према којој би Бенеш задржао место председника све до нових избора.

Иако је Бенеш самостално издао Декрет бр. 1/1940 (о формирању владе), све остале декрете предлагала је влада уз супотпис премијера и ресорног министра, а према одредбама чехословачког устава из 1920. године. Сви декрети су касније прошли парламентарну ратификацију у Народној скупштини. Почевши од 1. септембар 1944, након Словачког националног устанка, Словачко национално веће је држало извршну власт у Словачкој, што је довело до диференцирања законских аката; председнички декрети су од тог тренутка важили за Словачку само ако су имали изричиту сугласност СНВ-а.

Дана 4. марта 1945, у словачким Кошицама, које су недавно ослобођене од стране Црвене армије, формирана је нова чехословачка влада на челу с Народним фронтом, али уз изражену доминацију Комунистичке партије Чехословачке. Бенешово овлашћење да доноси декрете на предлог владе остало је до 27. октобра 1945, када је формирана прелазна Народна скупштина.

Донесени декрети могу се поделити према сљедећим критеријумима:

Иако Устав из 1920. године није регулисао правни статус декрета, чехословачке ратне и послератне власти су их сматрали апсолутно нужнима. Након што их је прелазна Народна скупштина ратификовала, они су постали обвезујући закони с ретроактивним деловањем, а чији је циљ био одржавање чехословачког правног поретка за време окупације. Касније власти су укинуле већину декрета, док је остатак престао важити силом закона.

Списак декрета 
Напомена: Овај попис садржи само оне декрете који су објављени у службеном Зборнику закона Чехословачке (ЗЗЧС)

Разлике у Словачкој 
Иако су Бенешови декрети, колективно, важили за целу територију Чехословачке, постоји мања бројка истих који нису производили правне учинке у Словачкој, што су политичари и новинари у послератном периоду често игнорисали. Због чињенице да је јурисдикцију над Словачком једно време имало Словачко национално веће, Бенешови декрети које СНВ није потврдило нису важили на територију Словачке. Уз то, СНВ је имао и самосталне одлуке у доношењу декрета, чија су решења понекад била различита у односу на Бенешове декрете.

Следећих пет декрета никада није важило на територију Словачке:

Каснија еволуација

Чешка 

Током 1990-их година, Уставни суд Чешке је на серији пленарних седница преиспитао различите аспекте ваљаности Бенешових декрета. На пленарној седници од 8. марта 1995. године, Уставни суд је закључио сљедеће:
 С обзиром да је привремена влада Чехословачке у Лондону била међународно призната чехословачка влада која, због окупације домовине, није могла деловати у редовним околностима, сви Бенешови декрети морају се сматрати законитим актима чехословачке владе и кулминацијом покушаја да се поново успостави уставноправни поретак Република.
 По питању Бенешовог права да издаје декрете, унутар постојања формалног немачког протекторара који је проводио државну моћ, Уставни суд се позвао на уставно начело демократичности Чехословачке Републике. Иако је то начело више теоријске природе, Уставни суд је закључило да није било метаправног карактера те да је било правно обвезујуће, чиме је оно у кризној ситуацији правно било јаче од начела формалног легитимитета којег је захтевао Устав из 1920. На тај је начин Бенеш имао потпуно право, унутар изостанку формалног легитимитета, доносити декрете. 
 Бенешови декрети нису били противни међународним правилима, а све с обзиром на време када су издани и постојање међународног консензуса око потребе ретрибуције или барем репарација према нацистичким злочинима.
 Декрети нису били засновани на принципу кривице, већ на принципу одговорности, што је знатно шири правни, друштвени и историјски појам. У овом контексту је немачки народ проглашен најодговорнијим за рат, мада је наглашено како су се поједини Немци оштро противили таквој политици. 
 Декрети по својој природи нису били усмерени против националних скупина per se, већ против оних скупина које су својим деловањем штетиле Чехословачкој и њеном народу. Тако су се декрети заправо односили на све припаднике НСДАП-а те особе из Мађарске и Трећег рајха, односно све физичке и правне особе које су својим деловањем ишле против Чехословачке. Остале физичке и правне особе, независно о националности, биле би изузете од примјене декрета уколико су могле доказати да су остале верне Републици.
 По завршетку нацистичке окупације, права бивших чехословачких држављана морала су бити ограничена, али не због супротних мишљења, већ због њихових ставова, који су били дијаметрално супротни демократским вредностима и склони подржавању ратне политике. Супрутно томе, њихова права су ограничена због њиховог непријатељског става према Републици, а не због њиховог особног става. 
 Po pitanju formalnih pretpostavi za konfiskaciju, dekreti 12 i 108 su propisivali kako se konfiskacija može provesti ipso iure, međutim dekret 100 o nacionalizaciji je zahtijevao posebnu odluku Ministra industrije. Ustavni sud je zaključio kako su sve odluke o nacionalizaciji bez suglasnosti Ministra industrije nezakonite i kako se moraju poništiti.

Словачка 
Након распада Чехословачке, Словачка је свој правни поредак темељила на новом Уставу. Део тог правног поретка били су и Бенешови декрети и Чехословачки уставни закон 23/1991 (Повеља темељних права и слобода). Темељем тог Устава, сви законски акти који нису били сугласни с Повељом о правима били су поништени. Бенешови декрети, иако интегрални дио словачког права, више нису на снази и не производе правне учинке.

Током септембра 2007. године, Национално веће Словачке усвојило је резолуцију у којој прокламира недодирљивост свих послератних правних аката који су се односили на услове у Словачкој након Другог светског рата. Аргументацијом како послератни акти више не производе учинке и нису правно обвезујући, Национално веће је одбило све покушаје ревизије појединих правних аката, што је изазвало приличне контроверзе у суседној Мађарској. Резолуција је усвојена апсолутном већином, уз подрушку владе и опозиције, а уз изузетак Странке мађарске заједнице.

Током 2005. године, бивши председник Националног већа, Франтишек Миклошко, извинио се због злочина у властито име, међутим никакве службене исприке нису одаслане ни са словачке, ни с мађарске стране, упрскос чињеници да су обе стране подржале такву иницијативу.

Референце

Литература

Спољашње везе 
 Second World War and its Impact at the website of Ministry of Foreign Affairs of the Czech Republic
 Facing history - The evolution of Czech-German relations in the Czech provinces, 1848-1948: a historical publication sponsored by Czech government, dealing a. o. with the transfer and decrees. A series of PDF files
 The effect of the Benes Decrees on the Accession of the Czech Republic to the European Union: an assessment by the Max Planck Institute for Comparative Public Law and International Law; a series of PDF files
 The Sudeten German Question after EU Enlargement by Jakob Cornides
 Ethnic cleansing in post World War II Czechoslovakia: the presidential decrees of Edward Benes, 1945-1948 - a sharply critical view at a Hungarian-American website; 111 kB DOC file
 No comparison - op-ed from the Prague Post criticising "pseudo-scholars" who allegedly regard the expulsion of the Sudeten Germans as morally equivalent to the Holocaust.
 Czech-German Declaration signed in 1997: "Both sides agree that injustice inflicted in the past belongs in the past, and will therefore orient their relations towards the future."

Чехословачка у Другом светском рату
Трећа Чехословачка Република
Право у Чехословачкој