Михаило Вукчевић
Михаило Вукчевић  (Дражевци, 12. април 1873 — Врањска Бања, 27. јануар 1945) био је српски професор филозофије, књижевник и преводилац, директор цетињске гимназије и инспектор зетске области. Своја књижевна дела објављивао у бројним часописима, широм Југославије.''

Живот и каријера 
Рођен је у Дражевцима, у Љешанској нахији (једној од четири нахије старе Црне Горе) 1873. године. Основну школу учио је код стрица, попа Теше, кога је запопио владика Раде. Школовање је наставио у Подгорици код неког фратра Италијана. У цетињској гимназији завршио је прва три разреда, одакле је истеран због антидинастичког деловања. Матурирао је у Новом Саду 1891. године. Дипломирао је и докторирао у Загребу 1900. године са дисертацијом „О говору у Киреч кеју близу Солуна”. 

Као професор службовао је у Солуну (1. 9. 1897 — 4. 12. 1899), Цариграду (од 4. 12. 1899) и Београду (у трговачкој академији и богословији). Од 1925. godine био је директор цетињске гимназије и инспектор зетске области. 

У Саборној цркви у Београду 6. новембра 1900. оженио се Зором Симић (1881-1969) из Београда, унуком Николе Хаџи-Поповића по коме се крај Београда зове Хаџипоповац. Имао је четири сина: Властимир, Рајко, Милојко и Боривоје Вукчевић.

Прeминуо је 27. јануара 1945. године у Врањској Бањи

Књижевно стваралаштво  
Михаило Вукчевић, своја књижевна дела, објављивао је под пуним именом и псеудонимом Мило Војводић, а у Омладини потписивао се псеудонимима: Благоје, Н. Петровић, Милић Поповић, В. Чевић, и В–Чевић. 

Уређивао је: Цариградски гласник (пет година у два наврата, први пут 1900, а други пут од априла 1905. године),  Календар Голуб.

Сарађивао је у више листова и часописа: 
 Бранково коло (1896, 1900), 
 Ново време (1900), 
 Просветни гласник (1902), 
 Летопис Матице српске (1904–1905), 
 Београдске новине (1908, под шифром –S), 

Штампао је (1908), Јужни преглед („Последње виђење са Аксентијем Бацетом–Рујанцем”, 1930, 1933), а приредио је за штампу „Живот и обичаји Арбанаса” од Марка Миљанова. Писао је приповетке и сатирично-хумористичке приче, од којих је једну „Разговор безазлена свијета са црногорских посједака” и објавио.

Дописивао се са Симом Матавуљем, са ким је познанство започео у цетињској гимназији 1880-тих година. Зближила их је заједничка нетрпељивост према књазу Николи. Већину Матавуљевих писама објавио је у Цариградском гласнику. 

Сачувана су његова писма са путовања по Македонији и писма Љубомиру Ковачевићу 1903. године.

Библиографија 
 „Последње виђење са Аксентијем Бацетом–Рујанцем”, 1930, 1933.
 „Живот и обичаји Арбанаса” од Марка Миљанова, приредио за штампу.
 „Разговор безазлена свијета са црногорских посједака”, сатирично-хумористичке приче.

Извори 

Рођени 1870.
Умрли 1945.
Српски књижевници
Српски професори
Српски преводиоци