Грчка дијаспора
Грчка дијаспора, позната још и као Омогениа (), појам је који се односи на заједнице грчког народа који живе ван границе Грчке и Кипра у традиционалним грчким домовинама, као што су неки делови Балкана, јужне Русије и Украјине, Мале Азије, Грузије, Јужни Кавказ, Египат, на Блиском истоку, и у јужној Италији. Миграцијама у 20. и 21. веку ван ових традиционалних подручја, грчка дијаспора проширила се и на многе друге области. Чланови дијаспоре су сви они идентификовани као Грци или они чији су преци мигрирали из грчке домовине.

Грчка дијаспора је једна од најстаријих и историјски најзначајнијих у свету, са готово непрекидним присуством од давнина. Примери њеног утицаја варирају од инструменталне улоге грчких исељеника у настанку ренесансе, разним ослободилачким и националистичким покретима који су укључени у пад Османског царства, до комерцијалних догађаја као што је пуштање првих супертанкера у свету.

Историја 

У давним временима трговачке и колонизоване активности грчких племена са Балкана и Мале Азије утицале су на ширење грчке културе, религије и језика око Медитерана и црногорског басена, успостављајући грчке градове на Сицилији, у јужној Италији, северној Либији, источној Шпаније, на југу Француске и на обали Црног мора. Грци су основали више од 400 колонија. Освајање Ахеменидског царства од стране Александра Великог обележило је почетак Хеленистичког периода, који је карактерисао нови талас грчке колонизације у Азији и Африци, са грчким владајућим сталежима основаним у Египту и северозападној Индији.

Многи Грци су се преселили у нове хеленистичке градове утемељене у доба Александра Великог, на простор данашњег Узбекистана, субконтинента на северу Индије (укључујући савремени Пакистан) и Кувајта. Хеленистички градови Селеукија, Антиохија и Александрија били су међу највећим градовима на свету током хеленистичких и римских времена.

У 20. веку многи Грци су напустили традиционалне домовине из економских разлога што је резултирало великим миграцијама из Грчке и Кипра у САД, Аустралију, Канаду, Бразил, Уједињено Краљевство, Нови Зеланд, Аргентину, Немачку, Белгију, Грузију, Русију, Чиле, Мексико и Јужну Африку, поготово након Другог светског рата (1939—45), Грчког грађанског рата (1946—49) и Турске инвазије на Кипар 1974. године.

После Првог светског рата, већински пантијски и анатолијски Грци који живе у малој Азији, сада модерној Турској, били су жртве муслиманске турске нетолеранције за хришћанско становништво у целом Отоманском царству. Више од 3,5 милиона људи, укључујући Грке, Јермене, Асирце, Курде и Јевреје, убијени су под у периоду од 1914. до 1923. године. Грчко становништво које живи у малој Азији побегло је у модерну Грчку, али је и Руска Империја (касније СССР) била једна од главних дестинација. Након Грчког грађанског рата, велики број комунистичких Грка и њихових породица били су присиљени да беже у суседну Југославију и совјетске државе источне Европе, посебно у СССР и Чехословачку. Мађарска је чак основала потпуно ново село за грчке избеглице, док је велика концентрација таквих Грка била пресељена на север Чехословачке у центру Крнов. Друга земља која је у великом броју признала Грке била је Шведска, где данас живи преко 17.000 грчко-шведских потомака. Док су се многи имигранти вратили касније, ове земље и даље имају бројне Грке прве и друге генерације који одржавају своје традиције. Арапски национализам председника Гамала Абдела Насера из Египта доводио је до протеривања великог грчког становништва, као и других европских и азијских асоцијација. Са падом комунизма у источној Европи и Совјетском Савезу, број Грка из дијаспоре чије грчко порекло је "уклоњено" за многе генерације, емигрирао је у модерне грчке главне урбане центре, Атину и Солун, а такође и на Кипар.

Термин Понтски Грци користе се за заједнице из грчког говорног подручја које потичу из региона Црног мора, али посебно из региона Трапезунтског царства, истока Андаголије, Грузије. После 1919-23. Године, већина грчких и кавкаско-грчких заједница преселила се у Грчку или придружила другим грчким заједницама у јужној Русији и Украјини.

Грчка националност 

Свака особа која је рођена у Грчкој може постати држављанин Грчке путем натурализације, под условом да докаже да јој је барем један родитељ или баба и деда рођени као држављани Грчке. Грчко држављанство стиче се рођењем од стране свих рођених у Грчкој и свих особа рођених од најмање једног родитеља који је држављанин Грчке.

Грчка дијаспора данас 

Важни центри грчке дијаспоре данас су у Њујорку, Бостону, Чикагу, Лондону, Мелбурну, Сиднеју, Монтреалу и Торонту. Укупан број Грка који живе ван Грчке и Кипра данас је спорно питање. Када су подаци о попису доступни, то показује око 3 милиона Грка изван Грчке и Кипра. Процене Већа Грчких Хелена је да око широм света живи око 7 милиона Грка . Грчка дијаспора је такође веома активна као лоби који брани грчке интересе, посебно у САД. Интеграција и губитак грчког језика такође утичу на дефиницију и самодефинисање Грка дијаспоре.

Демографија

Референце

Литература 
 

Грци
Дијаспора