Primena radionuklida u medicini
Primena radionuklida u medicini zasniva se na unosu radioaktivnog materijala u ljudski organizam u eksperimenatalne, dijagnostičke i terapijske svrhe. Razlog za veliku primenu radionuklida u medicini je, taj što, svako sredstvo uneto u organizam, bilo u svrhu dijagnostike ili terapije, mora što manje remetiti njegove funkcije. Postupci koji koriste radionuklide su vrlo pogodni. Imaju veliku osetljivost a pri tome se koriste izuzetno niske koncentracije supstanci tako da se, kod radiofarmaceutika, hemijske osobine obeleženog molekula skoro i ne remete. Zbog toga će i ubuduüe, bez obzira na razvoj metoda kod kojih se ne koriste radionuklidni traseri, njihova primena u mnogim slučajevima biti neizbežna.

Opšta razmatranja 
Kada su u drugoj polovini četrdesetih godina 20. veka nuklearni reaktori prešli na rad i za mirnodopske namene, radionuklidi su postali dostupni u sve većem broju i aktivnostima. Ciklotroni i reaktori, kao dve komplementarne nuklearne mašine, danas su izvor velikog broja dijagnostickih i terapijskih radionuklida.

Primena radionuklida je u stalnom razvoju i postala je vrlo važna za kliničku praksu. U dijagnostici 99mTc je već decenijama neprikosnoven. Odlične fizičke osobine, visok kvalitet i laka dostupnost po prihvatljivim cenama korišćenjem 99Mo/99mTc generatora učinili su da ovaj radionuklid postane praktično nezamenjiv.

Pored dijagnostike, nuklearna medicina se sve više okreće i ka terapiji. Princip primene se zasniva se na selektivnoj depoziciji doza jonizujućeg zračenja u tkivima tumora ili organa koji se tretiraju. Savremena nuklearna medicina za terapiju koristi radionuklide koji emituju beta čestice ili istovremeno beta čestice i gama fotone. Primena alfa emitera je još uvek u različitim fazama ispitivanja.

Oblasti primene radionuklida u medicini 
Osnovne medicinske oblasti primene radioaktivnih lekova su:
 onkologija, 
 endokrinologija,
 reumatologija,  
 kardiologija (u novije vreme).

Proizvodnja 
Jedan od uslova koji mora da ispuni kvalitetan i pouzdan radionuklid da bi se mogao uvesti u rutinsku
praksu u medicini, nije samo da ima odgovarajuće fizičke (vrsta i energija zračenja i vreme
poluraspada), hemijske i biološke osobine, već mora postojati i stalan i pouzdan izvor
snabdevanja radionuklidom ili radiofarmaceutikom (sopstvena proizvodnja ili komercijalni snabdevač) što podrazumeva uhodan i standardizovan postupak dobijanja i kontrolu kvaliteta.

Zaštita 
Uporedo sa razvojem proizvodnje i primene radionuklida razvijala se i zaštita od zračenja što u nuklearnoj medicini i medicini rada ima poseban značaj. Kako tokom nuklearno medicinskih postupaka dolazi do izlaganja pacijenta radijacionim dozama, odluku o ispitivanju može doneti samoza to edukovan i ovlašćeni lekar u saradnji sa timom nuklearnih fizičara i hemičara. 

Kako pacijent od toga ima izuzetnu koristi, ne primenjuje se koncept ograničenja doza. Medjutim, za medicinsko osoblje i stanovništvo odredjene su granice izlaganja (a u skladu sa najnovijim preporukama uvode se i dodatna ograničenja.

Princip zaštite primenjuje se i kod pacijenata ali ne na račun kvaliteta primenjenog postupka
već na osnovu njegovog tehničkog usavršavanja, zamene postupka drugim, ili korišćenjem pogodnijeg radionuklida, itd. 

Na osnovu dobrog poznavanja podataka o raspoloživim radionuklidima terapeut može optimizovati primena radiofarmaceutika sa stanovišta smanjenja nepotrebnog izlaganja pacijenta nepotrebno velikim radijacionim dozama.

Primena radionuklida u dijagnostici 
Radionuklidi pojedinih elemenata (npr 14C, 15N, 133I,...) nemaju stabilna jezgra, nego se one transmutiraju i relaksiraju uz emisiju radioaktivnog zračenja: čestica (α, β) ili fotona (γ).

U dijagnostici su u upotrebi najviše radioaktivni izotopi koji su emiteri γ fotona, i to onih energija za koje je interakcija sa atomima tkiva malo verovatna. To su metastabilni izotopi, jer je vreme života jezgre u pobuđenom stanju dugo (npr 99mTc).

Radioaktivni izotopi koji se mogu ugraditi u organizam,  detektuju γ zračenje koje izlazi iz pacijenta i tako se određuje raspodjela radionuklida u telu.

Iako je rezolucija slike u metodama nuklearne medicine slabija nego kod kod strukturnih tehnika (CT, MRI), njom se dobija funkcionalna slika.

U dijagnostici se, primjenjuju radionuklidi kojih nema u prirodi pa ih treba proizvesti: pored tehnecijuma-99m, za neke specifične primene (na primer scintigrafija tumora) mogu koristiti još neki radionuklidi. To su pre svega ciklotronski radionuklidi kao 67Ga, 111In, 123I i 211Tl koji se komercijalno proizvode.

Posebnu perspektivu imaju pozitronski emiteri, kao što je „organska četvorka”: 11C, 13N, 15O i 18F. 
Nekoliko radionulida se dobija i korišćenjem odgovarajućih radionuklidnih generatora (62Cu, 68Ga, 82Rb). Međutim za mnoge od ovih radionuklida, jedna od glavnih prepreka njihovom prihvatanju za široku, rutinsku praksu su troškovi dobijanja i (ne)mogućnost redovnog i sigurnog snabdevanja.
Hemijski oblici radiofarmaceutika, indikacije za primenu u dijagnostici, aktivnosti po testu, efektivne doze i rizik od smrti od karcinoma

Primena radionuklida u terapiji 
Primena radionuklida u terapiji zasniva se na primeni unutrašnjih izvora zračenja koji se
vezuju za obolelo tkivo. Zračenje mora da ima mali domet i visoke vrednosti LET. Najpogodniji su alfa, beta ili beta/gama emiteri. Osnovne oblasti njihove primene u terapiji u nuklearnoj medicini su onkologija, reumatologija i palijativna terapija bolova. Važno je pomenuti njihovu ulogu u razvoju novih pristupa u tretiranju karcinoma kao što je karcinom štitaste žlezde, zatim u tretiranju leukemije i limfoma (radioimuno terapija - RIT), primarnog i sekundarnog maligniteta kostiju, itd. 

Sobzirom da su dosadašnji rezultati primene radionuklida u medicini pozitivni, to je dovelo do razvoja komercijalnih tehnika i novih agenasa. Tako je tokom poslednjih decenija interesovanje za primenu radioaktivnih lekova u terapiji je sve veće. Tome su doprinela dva faktora:
 Prvi razlog, je razvoj postupaka za komercijalno dobijanje radionuklida sa povoljnim, gotovo optimalnim, fizičkim osobinama.
 Drugi razlog je uvođenje novih nosača kao što su različiti peptidi, antitela, mikrosfere koje se u organizmu razgradjuju, itd. 
Razmatra se i niz novih radiofarmaceutika i istražuju različiti načini primene odnosno putevi i mehanizmi njihovog nakupljanja u ciljnim tkivima i organima. Jedan od takvih radionuklida je 188Re. Hemijska sličnost sa tehnecijumom omogućava da se iskustva sa 99mTc radiofarmaceuticima iskoriste i pri razvoju radioaktivnih lekova obeleženih sa 188Re.

Nuklearnomedicinska terapija radionuklidima bazira se na selektivnoj depoziciji odredenih doza jonizujuceg zračenja u tkivima tumora iIi organa koji se tretiraju. Ova terapija, s obzirom na ograničenu toksičnost i dugoročne efekte, može se uspešno porediti sa hemioterapijom i radioterapijom zatvorenim izvorima zračenj.

Prednosti 
Njene osnovne prednosti su što je selektivna (kao brahiterapija ili teleterapija) i sistemska (kao hemioterapija). Tako može, u slućaju nekih benignih ili malignih promena, predstavljati alternativu
hirurskom ili nekom drugom medicinskom načinu lečenja.

Istorijat 
Prvi pokušaji primene otvorenih izvora zračenja u terapiji učinjeni su dvadesetih godina dvadesetog
veka pomocu 226Rn. Konstrukcijom ciklotrona tridesetih godina 20. veka počinje primena radionuklida joda. Dobijen je, pored ostalih, i 32p sa kojim počinju ispitivanja i lecenja malignih bolesti krvi. 
Jedna od njegovih prvih primena održala se skoro do danas (lećenje prave policitemije).

Primena 
Radionuklidi se u terapiji mogu, koristiti na dva načina. 
Prvi način 
Zasniva se na korišćenju zatvorenih izvora zračenja (teleterapija). Ciljni organ ili tkivo
ozračuju se rendgen ili gama zracima, neutronima iii naelektrisanim česticama kao što su protoni ili teži joni.
Drugi način
Zasniva se na korišćenju otvorenih izvora zračenja koji se unose u organizam u cilju terapije. Unošenje otvorenih izvora zračenja u organizam radi terapije u nuklearnoj medicini vrši se na dva
načina: kao radionuklid, vezan sa nerastvornim česticama, i aplikuje se intraarterijski ili intrakavitarno i kao drugi način — intravenskim ubrizgavanjem radionuklida koji se zatim, u zavisnosti od specificnih biomolekulskih interakcija, akumulira u datom organu iIi tkivu.

Izvori

Spoljašnje veze 

Нуклеарна медицина