Божидар Ђаја
Божидар Божо Ђаја (Дубровник, 24. мај 1850 — Хинтербрил код Беча, 3. октобар 1914) био је српски капетан дуге пловидбе, заповедник брода, књижевник и капетан Првог Краљевског српског паробродског друштва.

Биографија 
Припада старој и познатој дубровачкој породици. Отац Иво био је поморац а касније трговац док је мати Петронела (дјевојачко Гргуревић) из трговачке породице из Мокошнице.

Након завршене основне школе у Дубровнику и кратког помагања оцу у трговини укрцао се као шеснаестогодишњак на стричев брод у Трсту. Пловио је 12 година на дубровачким и пељешким трговачким једрењацима и затим полажио за поручника и капетана дуге пловидбе 1873. Потом је био заповједник дубровачког брода "Срећни" (1878—1881), из­гра­ђе­ног у Ри­је­ци 1871, но­си­во­сти 565 то­на. На једном од послова у Француској упознао је своју будућу супругу Делфину Оже. Био је у ортаклуку у мануфактурној радњи у француској луци Авру са таштом, па је у истом мјесту касније радио као поморско-трговачки посриједник.  

Усљед недостатка прихода у послу посриједника, вратио се старом послу куповином барке „Ni­co­lo G.“. Са новим бродом на који је био натоварен угељен, пловио је ка западној Африци и затим на Антиле. Са острва Хаити узима нови товар за Енглеску. Након што се брод оштетио послије дугог путовања, Ђаја одлучује да га прода 1888. у Глазгову енглеским бродовласницима.  

На наговор брата Јована, народног посланика, одустао је од селидбе у Аргентину и у Београд је дошао са женом и два сина 1889. Марта 1890. преузео команду државног пароброда „Делиград“. Убрзо је покренуо оснивање дионичарског предузећа Првог краљевског српског паробродског друштва (1892) и постао први капетан првог српског паробродског предузећа. Српски привредници и политичари убрзо схватају значај ове бранше за економију земље и креће куповина и улгање у нове параброде. Живио је у Београду до 1911. 

Оженио се други пут имућном Аустријанком Аном фон Зигл и стално настанио у мјесту Хинтербрил код Беча (око 1909). Сахрањен је у Бечу.

Одликован је Таковским крстом.

Први поморски белестриста 
Бавио се књижевношћу. Објављивао је и под псеудонимом Поморац. У неколико књига белетристике писао је о животу помораца [[Бока Которска|Бокеља и Далматинаца. 

Приповјетке је објављивао у новинама и часописима (Трговински гласник, 1906—1907, Срђ 1908). 

У рукопису су му остали дијелови књиге Наши поморци (Вођа палубе, Капетан, Старост) као и драма Плава крв. Саставио је ријечник поморских термина и грађу поклонио САНУ.

Дјело На­ши по­мор­ци са­чу­ва­но је за­хва­љу­ју­ћи ње­го­вој уну­ци, Ол­ги­ној ћер­ки Еми­ри Жив­ко­вић. Пр­ве три књи­ге ше­сток­њиж­ја На­ши по­мор­ци об­ја­вље­не су у из­да­њу За­ду­жби­не Или­је М. Ко­лар­ца, док су преостале три остале у рукопису.

Ђајино ше­сток­њиж­ја је тешко жан­ров­ски од­рије­ди­ти. Књиге садрже елементе романа али и аутобиографије и путописа свјетског путника.

Опис живота Срба с мора 

Године 1935. ди­рек­тор По­мор­ске шко­ле у Ко­то­ру Ми­лош Ли­по­вац, по­ну­дио је сплит­ском удру­же­њу „Ја­дран­ска стра­жа“ да штам­па Ђа­ји­не На­ше по­мор­це, али по­ну­да ни­је при­хва­ће­на. 

Иг­ња­ти­је Зло­ко­вић у свом ра­ду „Је­дан за­бо­ра­вље­ни по­мор­ски бе­ле­трист“ (Го­ди­шњак По­мор­ског му­зе­ја у Ко­то­ру, XX, 1972) оци­је­нио је Ђа­ји­ну про­зу као дра­го­цје­ну и ис­та­као по­тре­бу да се об­ја­ви.
 
У предговору прве књиге дијела Наши поморци Ђаја пише:

Приватни живот 
Његов брат био је књижевник и преводилац Јован Ђаја.

Из брака са су­пру­гом Дел­фи­ном имао је че­тво­ро дје­це: Ива­на, Ро­бер­та (ко­ји је млад умро), Алек­сан­дра и Ол­гу.

Син Иван (1884-1957) био је физиолог, ректор Београдског универзитета, почасни доктор Сорбоне и трећи Србин члан Француске академије наука (по­сли­је Ру­ђе­ра Бо­шко­ви­ћа и Јо­ва­на Цви­ји­ћа).

Алек­сан­дар Ђаја био је агро­ном, аутор бројних дела и на­уч­ни са­вјет­ник у СА­НУ.

Дио заоставштине Божидара Ђаје, прије свега породичне фотографије, налази се у Удружењу за културу, уметност и међународну сарадњу „Адлигат”.

Го­во­рио је ита­ли­јан­ски, фран­цу­ски и ен­гле­ски.

Дјела
На ратним бродовима
Земун',' 1901.Наши поморци. 1, Мали, 1903.Наши поморци. 2, Младић, 1904.Наши поморци. 3, Тимуњер (Крмар), 1909.L’eco delle onde'', Belgrado, 1908.

Галерија

Извор 
 Шематизам Србије, 1890—1908.

Референце

Литература 
Д. Живаљевић, Мали, Б. Ђ., Коло, 1903, бр. 8, 497—502; Југословенски речни портрети, Београд 1931, 12—13; Милош Савин, Пароброд "Делиград", Београд [1963]; Младен Ст. Ђуричић, Историја југословенског речног паробродства до 1926. године, Београд 1965, 29—43, 128

Рођени 1850.
Умрли 1914.
Капетан речног бродарства
Поморски капетан
Српски књижевници
Српски поморци
Дубровчани
Срби католици
Срби у Дубровнику