Одлика гробова владара у српској средњовековној држави
Одлика гробова владара у српској средњовековној држави била је да су они заузимали места или у западним травејима наоса православног храма или, поређани по хијерархијској лествици, још ниже и даље од олтара, у спољној припрати и њеним параклисима (бочним капелама).

Општа разматрања 
Припремање гробног места у засебним црквама, капелама и параклисима уобичајавали су како српски владари тако и владари у западном и у источном делу хришћанског света.

Код православних верника, тело умрлог владара прво је полагано у гроб да би, након неког времена, било церемонијално вађено (elevatio) и преношено (translatio) са култним значењем моштију на почасно место у цркви.83 Тек у свом другом гробу (ћивоту с моштима) кости владара-светитеља − било монаха, било лаика − премештане су у најсветији део храма, пред сам олтар. 

Ову праксу први је увео принц монах свети Сава који је био идеолог српске државе. Сава је пренео очеве мошти из Хиландара, где се упокојио, у Студеницу, његову задужбину и гробни храм. Тако је Студеница постала средиште култа светог оснивача. Управо је ту успостављен јединствен „важећи” модел на који су се угледали сви потоњи Немањићи када су чланове своје породице придруживали заједници светитеља и сахрањивали их у специјално саграђеним гробовима намењиним владарима. 

Тако су нпр. земни остаци владара из куће Немањића полагани у зидане гробнице (крипте) над којима се постављао кенотаф у виду саркофага као спољашње обележје гроба под црквом.

Осим задужбинских гробних храмова (приватних меморија), византијски и српски владари подизали су и заједничке монументалне гробнице да би у њима обезбедили места за своје најближе сроднике (породични маузолеји), али и за присне и заслужне личности које нису биле племићког рода – углавном истакнуте духовнике, архиепископе и епископе.

Значај гробова владара као стецишта молитвеног култа 
За разлику од римокатоличке, источна православна црква није била обавезна да култ светитеља потврди званичном саборском одлуком; сматрало се да је канонизација обављена самим тим што се народ осведочио у мироточивост и чудотворност моштију. Тако се нпр. у народу тврдило да су осама година након смрти Стефана Мироточивог, када је отворен његов гроб пронађено нетакнуто тело „из кога је текло миро и ширио се светачки мирис.”

Код Срба је, почевши од успостављања култа светог Симеона, виши и крајњи смисао освећења моштију почивао је у њиховој заштити државе, народа, верника и ходочасника. У том смислу циљ светог Саве био је стварање „савршеног народа” и „Новог Израиља”, што би преведено на данашњи језик и категорију мишљења, значило следеће: „услов за стицање статуса пуноправног, историјског народа била је управо светост, сакрално утемељење династије и државе.”

Као што су владар или духовник за живота показивали очинску бригу за благостање свога народа или пастве, тако су и њихове мошти постајале стециште молитвеног култа за опште спасење, али и гаранција за јединство народа и опстанак државе. Није, зато, никакво чудо што уздизање владара у ред светитеља добија на снази и учесталости како у раздобљима образовања, тако и у временима поновног успостављања изгубљене државности.

Преглед гробова средњовековних српских владара

Извори

Спољашње везе 
 Где леже кости наших царева и краљева? Мошти старих српских владара су свуда око нас. - Телеграф рс.
 Српски свети владари - Политика рс.
Средњовековна историографија