Илија Кецмановић
Илија Кецмановић, рођен 24. јула 1902. године у Босанској Костајници, је босанскохерцеговачки књижевни историчар и критичар.

Биографија 
Рану младост провео је у Бањој Луци, где је завршио основну и средњу школу. Студирао је у Београду, Загребу, Бечу и Паризу. Дипломирао је 1925. године на Филозофском факултету у Београду, на којем је 1957. стекао и докторат наука одбранивши дисертацију Живот и dело С. С. Крањчевића. Каријеру средњошколског наставника почео у Бањој Луци 1928. године а наставио у Панчеву, Сарајеву, Београду и Новом Саду. 1933. године је ухапшен и отпуштен из државне службе у Београду због умножавања и растурања летака против државног уређења. Касније се поново запослио у Београду, па у Бањој Луци. Почетком рата 1941. са породицом одведен у концентрациони логор у Цапрагу, али се успео пребацити у Србију. Као припадник НОП-а, преко Барија и Сплита, вратио се у побуњену Босну па у тек ослобођено Сарајево, гdе постаје уредник културне рубрике Ослобођења, а одма затим помоћник министра просвете БиХ, па ректор Више педагошке школе у Сарајеву (1946-1947), управник Народне библиотеке БиХ (1947-1951). 

Пре рата, са Ником Милићевићем, покренуо у Сарајеву напредни "месечник за културне проблеме" Југословенску ревију (1930). Био је такође уредник београдског издавачког предузећа Космос (1937-1938), после рата уредник Прегледа (1946-1948), Бразде (1950-1951), Енциклопедије Југославије за БиХ (од 1951), Живота (1954-1956). Председник Удружења књижевних преводилаца БиХ (до 1963), председник Савеза књижевних преводилаца Југославије (1963-1966), члан АНУБиХ, члан П.Е.Н. клуба.

1930-их година био је заговорник социјалне литературе, од књижевне критике тражио да књижевност посматра у контексту "многобројних чињеница везаних за наше доба", залагао се за напредну друштвену мисао у књижевности и култури. Као књижевни хисторичар, писао о низу српских писаца 19. стољећа (о Вуку, Његошу, Марковићу, Лазаревићу, Сремцу, Матавуљу), о личностима и појавама из књижевне и културне прошлости БиХ (о И. Ф. Јукићу, Мартићу, Крањчевићу, Ћоровићу, Кочићу, Шантићу, Гаћиновићу, и др.). Преводио са немачког, француског и руског. Сарађивао у листовима и часописима Млада Босна, Југословенска ревија, Живот и рад, Глас југословенског професорског друштва, Преглед, Израз, Живот, Ослобођење, Књижевне побуне, Борба, Политика, НИН, и др.

Умро је 1975. године.

Библиографија 
 Вук Караџић - његов живот и рад 1947.
 Вук - Његош - Светозар Марковић 1949.
 Вук Караџић, уз избор из његових историјских списа 1951.
 И. Ф. Јукић; Путописи и историјско-стенографска грађа 1954.
 Изабрани списи Грге Мартића (приредио) 1956.
 Силвије Страхимир Крањчевић, моноградија 1958.
 Иван Фрањо Јукић, монографија 1963.
Преводи са француског: 
 К. Ане: Потресла се земља са истока 1922.
 К. Сфорца: Неимари савремене Европе 1932.
 О. де Балзак: Цеоски лекар 1945.
 Г. де Мопасан: Приповијетке 1950.
 О. де Балзак: Музеј старина 1952.
 О. де Балзак: Мутивода 1954.
Преводи са њемачког:
 Е. Е. Хот: Најамна кућерина 1933.
 В. Хауф: Просјакиња са Пондезара и друге приповијетке 1935.
 К. Мај: Дух Љана Естакаде 1951.
 К. Мај: Син ловаца на медвједе 1952.
Преводи са руског:
 С. С. Мокуљски: Волтер и његова школа 1947.

Референце

Литература 
 Кујача, Триша; Илија Кецмановић - Живот и дело, Свјетлост, Сарајево, 1999.
 Кецмановић, Илија; Вук Караџић - Његов живот и рад, Свјетлост, Сарајево 1947. 
 Марковић, M.; Једна поема-један процес (о суђењу И. К. и Ники Милићевићу због коментара уз Поему о Христу), Ослобођење, 15. XI 1959, XVI, 4178

Рођени 1902.
Умрли 1975.
Писци Босне и Херцеговине
Костајничани