Мигел Анхел Вирасоро (физичар)
Мигел Анхел Вирасоро (, IPA: ; Буенос Ајрес, 9. мај 1940 — Буенос Ајрес, 23. јул 2021) био је аргентински физичар који је већи део свог радног века провео у Италији. Епоним је Вирасорове алгебре. Заједно са Ђорђом Паризијем и Марком Мезаром открио је ултраметричку организацију стања спинског стакла на ниским температурама у бесконачним димензијама.

Био је директор Међународног центра за теоријску физику (ICTP) од 1995. до 2002. године. Члан је Светске и Америчке академије наука.

Држао је часове из физичко-математичких модела за економију на Римском универзитету „Сапијенца”. Тренутно држи предавања из електромагнетизма на „Сапијенци” у Риму.

Почеци 
Прве битне кораке на путу да постане физичар Вирасоро је направио 1958. године, на Факултету егзактних и природних наука (Универзитет у Буенос Ајресу). Дипломирао је на Одсеку за физику 1962. године. На овом факултету је остао до 1967. године, када је докторирао и напустио Аргентину први пут. Први битан научни допринос физици остварио је својом тезом коју је написао 1967. године, и то на пољу физике елементарних честица. Тада је радио са истакнутим физичари, међу којима су и проналазачи димензионалне регуларизације — Хуан Хосе Хијамбјахи (1924—1996) и Карлос Гидо Бољини (1926—2009).

Семинални рад 
Након што је први пут напустио Аргентину, 1967. године се као постдок (истраживач-постдокторанд) придружио истраживачкој групи Вајцмановог технолошког института у Реховоту (Израел) — у којој су били и Х. Р. Рубинстајн, Г. Венецијано и Абемоло. Ту се удаљио од традиоционалних техника теорије поља и почео да ради са новим ’бутстреп моделом’ () и матрицама расејања (). Након годину и по, 1968. је написао неке веома важне једначине; на генерализовању истих је сарађивао са Венецијановом, али се потом морао вратити у Аргентину.

У домовини је накратко наставио са радом који је започео, а потом 1968. године отишао на Универзитет Висконсин (Медисон, Висконсин) где је почео да ради поред неких од зачетника теорије струна као што је Сакита Бунџи (1930—2002) или Кеиџи Кикава (1935—2013). У Америци је две године наставио да ради на започетом и све више се приближава открићу онога што је данас познато као ’теорија поља струна’ (, ). Из Висконсина се 1970. пребацио на Беркли (Беркли, Калифорнија), где је годину дана наставио да унапређује теорију; управо током овог периода развио је алгебру која носи његово име — Вирасорова алгебра (, ). Након семиналног рада у Берклију, 1971. године се вратио у Аргентину и четири године био доцент на свом матичном Универзитету у Буенос Ајресу. Године 1975. одлучио је да прихвати понуду да годину дана ради на Институту за напредне студије у Принстону, када поново одлази у Сједињене Америчке Државе. Када се вратио у Аргентину, дочекао га је војни пуч у Ружичастој кући (председничка палата); нетом после повратка чврсто одлучује да се више не враћа у Аргентину, те одлази у Италију и почиње да ради у Вишој нормалној школи (). На југу Италије, у граду Лече, 1981. године је добио посао професора; годину после је почео да ради у Риму.

Остали допринос 
Током целе каријере Вирасоро је доприносио на разним пољима физике, истражујући елементарне честице, магнетни монопол, колективне варијабле, спинско стакло... Радио је у Паризу, на Римском универзитету „Сапијенца” у Риму, као директор Међународног центра за теоријску физику у Трсту (седам година, након смрти нобеловца Абдуса Салама 1996. који је основао исти) и другде.

Био је гост-доцент на Институту Нилса Бора у Копенхагену, затим на Епископском католичком универзитету у Рио де Жанеиру, Институту за теоријску физику у Кјоту, те Хебрејском универзитету у Јерусалиму.

Члан је Светске академије наука, а од 1998. године и Америчке академије наука и уметности.

Скорији ангажман 
Однедавно је постао незаинтересован за фундаменталне проблеме физике, па је због тога направио заокрет у својој каријери: радио је на проучавању економских модела и модела мозга.

Од 2009. године почео је са истраживачком делатношћу на Националном универзитету генерала Сармијента у Буенос Ајресу, где је радио на комплексним системима агентних модела () и апликација. Држао је предавања из електромагнетизма на „Сапијенци”. Његов повратак у Аргентину је планиран у оквиру програма репатријације аргентинских научника Националне агенције за научну и технолошку промоцију, Министарства за науку и културу ().

Приватни живот 
Вирасоро је био у браку са Силвијом Страсберг, са којом је имао једног сина.

Библиографија 
 Virasoro, M. A. (1970). Subsidiary conditions and ghosts in dual-resonance models [Condiciones de subsidiarias y fantasmas en los modelos de resonancia dual]. Phys. Rev. D 1: 2933—2936. /овде је Вирасорова алгебра први пут укључена у теорију струна/
 Virasoro, M. A. (2008). The little story of an algebra [La pequeña historia de un álgebra]. ур.: Gasperini, Maharana, Veneziano. y: String theory and fundamental interactions [Teoría de cuerdas y de las interacciones fundamentales]. Springer.
 Mezard, M.; Parisi, G.; Virasoro, M. A. (1988). Spin Glass Theory and Beyond [Vidrio de espín; teoría y más allá]. Singapore.
 Toulouse, R.; Virasoro, M. A. (1986). Ultrametricity for physicists [Ultrametricidad para físicos]. Reviews of Modern Physics. 58: 765.

Референце

Литература 
 American Men & Women of Science (2016). Gale. 34: 1. .
 Chela-Flores, J. The Science of Astrobiology: A Personal View on Learning to Read the Book of Life. .

Напомене 

Рођени 1940.
Аргентински физичари
Теоријска физика
Доктори физике
Академици Америчке академије наука и уметности
Умрли 2021.