Conrad Pineus var en gång på besök på en av Göteborgs mindre teatrar. Han var tillsammans med ett glatt sällskap, alla iförda frack, då de kom direkt från en festlighet. Pineus brydde sig inte om att vänta på biljetterna, som en i sällskapet var och hämtade i kassan, utan gick direkt in i salongen. Han hejdades av en vaktmästare som ville se biljetterna. -Biljetterna, sa Pineus med en frågande min. Det är ju jag som är författaren! Vaktmästaren drog sig tillbaka under ursäkter och Pineus tågade in på parketten. Pjäsen var emellertid inte bra och det dröjde inte många minuter förrän Conrad Pineus tröttnat på vad som bjöds från scenen. Vid utgången passerade han återigen vaktmästaren. Pineus tog på sig en högdragen min och slängde ur sig:-Jag ångrar att jag skrev den här pjäsen! Conrad P. kunde också skoja med sina ekonomiska bekymmer. Trots de många sömnlösa nätter de berede honom. Han var till exempel en gång på en bjudning under den tid han hade det som besvärligast i ekonomiskt hänseende. Han skämtade och skrattade uppsluppet med några vänner. En dam mittemot började känna sig illa berörd och undrade om de roade sig på henne bekostnad. -Ja, jag har verkligen förlorat mycket pengar, så skall jag roa mig måste det ske på någon annans bekostnad, svarade Pineus. På äldre dagar var Conrad Pineus inbjuden att tala på den kvinnliga diskussionsklubben Zontas jubileumsmiddag. Han inledde sitt tal:-Kanske förvånar det er att jag som åldrad veteran från kärleksfronten håller detta tal till kvinnan. Men, jag försäkrar er mina damer, att jag fortfarande kvarstår i aktiv tjänst!