Færøsk kunst! De fleste vil nok tænke på landskabsbilleder af den lille bygd ved det mægtige hav under det ruvende fjeld og den uendelige himmel over. Helst i en lidt tung ekspressionisme–præget af de barske livsvilkår og tilværelsens ulidelige tyngde. Det er denne kunst–og myte–Samuel Joensen-Mikines lagde grunden til. Der er imidlertid en anden og mere ukendt tradition i færøsk kunst, en fabulerende og underfundig med overskridelse af grænsen mellem fantasi og virkelighed. Rødderne skal søges i eventyrene fortalt i røgstuen, og når William Heinesen gav sig af med billedkunst, var det netop med sådanne billedfortællinger. Det er denne alternative færøske tradition, Sigrun Gunnarsdóttir (f. 1950) arbejder i. Hendes univers er barnets forunderlige verden, hvor børn med en slags forundret selvfølge er del af et magisk univers, rider på en fisk, er på vej ud på en bro af klipfisk eller taler med sælerne iført en grønlænderdragt med broderede kamikker. (Af familiære grunde har Sigrun Gunnarsdóttir en tæt forbindelse til Grønland). Udtrykket er da også naivistisk præget af forenklet tegning og kraftige farver og en dekorativ flademæssighed. Tag dog ikke fejl, Sigrun Gunnarsdóttir er en dygtig klassisk tegner. Takket være en enkel, ofte symmetrisk billedopbygning bibringes fortællingerne en mystisk højtidelighed. Vi aner, at der er et dybere indhold på færde, og der er da også en række tilbagevendende genstande–nøglen, en lille spurv–hos Sigrun Gunnarsdóttir, som antager suymbolsk karakter. Billederne er dog ikke at forstå som nogen rebus. Vi forstår ligesom barnet–med anelsen.