Les dates de les festes majors dels pobles i dels mercats les marquen els ritmes de les feines de pagès: generalment després de la sega o després de la verema. A més, molts pobles han recuperat festes com les cassolades de tros, sobretot a les Terres de Ponent, o les festes de la Verema a Vilafranca, Raimat o l’ Espluga de Francolí, entre altres, o les del Segar i el Batre, com la de la Fuliola, la més coneguda. Són prou coneguts els concursos de gossos d’ atura a Castellar de n’ Hug, els de cavalls a Puigcerdà o el de munyir vaques, o fins i tot l’ home de ferro que organitza la Unió de Joves Pagesos cada any. Arreu de Catalunya hi ha museus del pagès, on s’ exposen estris que aquest utilitzava. Destaquen el de la Vida Rural de l’ Espluga de Francolí o el del Blat i la Pagesia a Cervera. A moltes cooperatives mantenen com a museu els antics cups i premses d’ oli o de vi. Són especialment interessants el Museu del Vi de Vilafranca o el Museu de l’ Oli de les Borges Blanques, la Farinera de Torroella de Montgrí i el Museu del Suro de Palafrugell. El pagès no tan sols ocupa i gestiona un territori i produeix aliments, sinó que també com a agricultor ha de preservar el medi, mantenir el paisatge i conservar la biodiversitat. En els moments de crisi i d’ escassetat, torna a tenir importància la producció d’ aliments. La societat demana poder menjar productes de qualitat i saludables. Es tracta d’ assegurar la sobirania alimentària del país en el sentit de ser capaç de decidir quin tipus d’ alimentació es vol, tenint en compte les tradicions, el tipus de cultiu, la manera de fer i de pensar. En definitiva, la geografia, el clima, la cultura i les tradicions marquen les pautes de l’ alimentació. L’ agricultura no hauria de ser la fabricació de proteïnes al mínim cost possible, sinó la producció d’ uns aliments sans que alhora són transmissors de la cultura dels avantpassats. Per tant, no tan sols s’ ha de valorar com un model de producció econòmic, sinó també social.