For et museum som Listasavn Føroya, der belyser færøsk billedkunst i dens helhed, er Ruth Smith også en central skikkelse, hvilket også er synligt for enhver, der besøger museet. Og hvad er det så med hende Ruth Smith? Hvad er det hun kan? Ja, indledningsvis kan vi konstatere, at hun var den første færøske kunstner efter Samál Joensen-Mikines, der fandt sit eget udtryk på et højt kunstnerisk plan. Det skete fra omkring 1950, hvor samtidige kunstnere som Ingálvur av Reyni og Janus Kamban også havde manifesteret sig, men alligevel var mere på vej til noget andet. Da Ruth Smith havde fundet sig selv, blev hun dér. Der var rigeligt at tage fat på. Kernen i Ruth Smiths livsværk er blevet til i de otte år, hvor hun efter sit ophold og uddannelse i Danmark boede med sin familie først i barndomsbygden Vágur og så i nabobygden Nes. Som hustru og mor til to drenge var arbejdet med maleriet begrænset til ledige stunder, og bindingen til hjemmet fik også betydning for hendes motiver. Iscenesætter sig i forskellige roller Et nærliggende et af slagsen var kunstnerens eget kontrafej, men selvportrættet betragtede hun ikke bare som et spejl. Her iscenesætter hun sig i forskellige roller: den mystiske, den pæne, den stolte, den ydmyge, den asketiske. Det er som om det stille hverdagsliv i bygden har sendt tanker og drømme på langfart. Et selvportræt kræver brugen af et spejl, og af samme grund er blikket i selvportrætterne altid intenst, søgende. Det kunstneren søgte, var farvernes verden, som jo er en del af virkeligheden, men dog kun en del. Dybest set er verden som blot farver en abstraktion i forsøget på at koble bevidstheden, dvs. vor viden om tingene, fra. Således bygger Ruth Smith ikke hovedets form op ved hjælp af lys og skygge og dermed undsiger vor kendskab til det tredimensionelle. Nej, hun bygger formen op ved hjælp af forskellige farvede felter, sådan som hun havde lært det af sin professor på Kunstakademiet i København, Axel Jørgensen. Og han for sin del trak på den revolution af virkelighedsopfattelsen, der var igangsat af de franske impressionister. Samme Axel Jørgensen kaldte senere eleven Ruth Smith for en af de store kolorister i nordisk kunst. Og med rette, men hvad betyder det egentlig? I modsætning til hvad man umiddelbart skulle tro, har kolorisme ikke automatisk med stærke farver at gøre. Snarere tvært imod, for kunsthistoriens store kolorister har holdt sig til meget få og ofte afdæmpede farver. Men kunsten er, at alle de andre farver ligger og lurer under den dominerende tone, dukker op og forsvinder igen. Således også med Ruth Smith. Flere af hendes selv-portrætter er domineret af en enkelt farve som en slags étuder i rødt, grønt, blå og violet, mens andre portrætter arbejder med en overordnet balance mellem varmt og koldt. Inden for disse overordnede helheder lever nuancer og kontraster deres eget pulserende liv, idet de både beskriver og er sig selv i samspillet med de andre farver. Ruth Smith vidste alt om, at en farve kun er, hvad de andre gør den til! Arvtager af impressionisterne Selvportrættet var Ruth Smiths ene verden, den anden var de nære omgivelser, oftest bygden på tunet ned mod havet. Her var udfordringen en lidt anden, idet hun som arvtager af impressionisterne ville skildre farverne i forskelligt lys og vejrlig; det være sig med den fremherskende gråtone, der præger så mange dage på Færøerne, men også i det knaldende, næsten græske lys, som også forekommer her. Her gjaldt det at have øjnene med sig for at ramme tonen, nuancerne og kontrasterne indenfor den overordnede helhed, som det næsten monokrome færøske landskab giver sig selv. Som i selvportrætterne er penselføringen synlig og markeret, at billedet ikke blot handler om et stykke synlig virkelighed, men også om maleriet som farve og stof. Op gennem 1950 erne bliver penselføringen mere voldsom, farven mere udtyndet og formen diffus, måske som resultat af et svækket syn, og heri blandende sig selvfølgelig også angsten for at blive blind. En katastrofe af samme omfang for en billedkunstner som døvhed for en komponist. I hvert fald er der noget hektisk, næsten kaotisk over malerierne fra de seneste år, hvor det er som om, at de løse, og undertiden voldsomme, penselstrøg i pereferien af billedet efterhånden fortættes til et genkendeligt motiv i midten. Således bliver Ruth Smiths verden til for vore øjne, og da himmel og hav også er sat i bevægelse, får scenerierne nærmest kosmiske overtoner. Det en verden, hvis tilblivelse er præget af kamp, og måske fortvivlelse, netop fordi den synlige omverden var ved at forsvinde for seerskens blik. Ruth Smiths sene landskaber bliver således sindbilleder på samme måde som selvportrætterne er det, men følelses-indholdet fik aldrig lov til at tage magten fra kunstnerens mesterskab. De sidste værker er faktisk endnu mere suveræne end de tidligere, idet de overskrider registreringen og bliver til en slags indre syner.