Denna resa hade närmast föranledts däraf, att en yngling från Klefva, som spelade fiol och var en framstående ledare för ungdomens dansnöjen, åhört en lekmannapredikan i Falköping och därvid fattats af religiösa betänkligheter. Det var han, som nu beordrat den förutnämnde predikanten att predika för sina gamla vänner i det hus, som förut användts till danstillställningar. Af ofvanstående finna vi, att afrättningar under sådana omständigheter som de båda syskonens från Skår, hvad klädedräkt och annat beträffar, blefvo förbjudna år 1741, hvarför det relaterade torde inträffat därförut. Det är troligt att de afrättades lik, om de icke fingo hänga tills de förtärts af roffåglar, blifvit begrafvna uppe på Mösseberg, ty säkerligen ansågosde icke värdiga att hvila i vigd jord. Detta var äfven fallet med själfmördare; dessa olyckliga brukade man gräfva ned som oskäliga djur i någon aflägsen mosse eller skogsmark. En tjuf Eklund, som tagit gift, blef kastad i en mosse på västra ändan af Mösseberg, dit liket sköts på en kärra af kronorättaren. Mossen fick sedan heta "tjufmossen". En hustru i Skulten, Klefva, som äfven tagit gift, blef nedgräfd ute i Sjögeråsskogen vid den s. k. Stugudden. Detta senare torde dock inträffat i början af 1800-talet. Det torde förtjäna anmärkas, att folket hade en viss vidskeplig vördnad för dessa grafplatser ute i skogen, i det enhvar, som gick förbi, brukade kasta en liten afbruten riskvist på desamma. Vördnaden för de aflidnas grafplatser och fruktan för att röra de dödas ben går äfven igen i en sägen om att en kapten Trolle, som bodde i Trädgården Skår, skulle hemtagit en människoskalle från den nyuppgräfda kyrkogården på Sjögerås på 1860-talet, i afsikt att inmura densamma som ett kuriosum i väggen i sitt boningshus. Mannen, som skallen i lifstiden tillhört, kom emellertid, enligt sägnen, en natt till Trolle och återfordrade sin tillhörighet, hvilket hade till följd, att skallen återbars till Sjögerås. Verkliga förhållandet lärer emellertid varit, att en forskare från Stockholm, som vistades i orten för att undersöka de där befintliga fornlämningarna, af Trolle erhöll kraniet för studieändamål. Liksom skarpskytterörelsen gjorde sitt intåg litet hvarstädes ute i bygderna i medio af 1800-talet, så kom den äfven till Klefva. Omkring 1860 bildades nämligen Klefva skarpskyttekår. Alf Werner, en nitisk främjare af saken i fråga och då bosatt på Åkatorp i Gudhem, var nog själva driffjädern till att kåren kom till stånd härstädes. Dess första styrelse bestod af Sven Pettersson, Klefva kalkbruk, Viktor Neüman på Esstorp, Gustaf Setterberg och Per Lundahl, båda från Backor. Neüman var kassör och Pettersson fanbärare-fanan bestod af en vanlig svensk flagga, som blifvit skänkt af en af kårens gynnare. Befälet utgjordes af en fanjunkare Enander, som arrenderade Lunnagården, samt af Frans Nordgren, Sjögerås, hvilka efter hvarandra voro skarpskyttechefer. Korpral Kling, Björkhögen, tjänstgjorde som instruktör. Man bestod sig äfven med en mässingskvartett, bestående af musikfanjunkaren i armén Adamsson, dennes son, Alfred Adamsson, skräddare Karl Källander, Ödegärdet, samt Alexander Lundahl, Backor. Trumslagaren bar det karaktäristiska namnet Revelj och var från Högerock. Ögonvittnen berätta ännu i dag, att det var en imponerande syn, då Klefva skarpskyttekår tågade fram öfver Klinten med flygande fana och klingande spel. En af Klefva skarpskyttekårs glansdagar var, då den var inbjuden af Falköpings skarpskyttekår för att gemensamt med denna uppvakta konung Karl XV vid Rantens järnvägsstation. "Man festade då till långt fram på natten", berättar en gammal ännu lefvande skarpskytt. Äfven af Gudhems skarpskyttekår voro Klefvaborna åtskilliga gånger inbjudna till festligt samkväm i det gröna, och gjorde man härvid inga framsteg beträffande skjutskickligheten, så gjorde man desto större heder åt potatisnektarn. Till Stora Bjurum kom en gång en trollkarl, hvilken mot en viss ersättning erbjöd sig att förgöra alla råttor, som funnos på gården. Dessa gnagare förekommo nämligen vid denna tid i sådan myckenhet, att de utgjorde en verklig plåga för hela godset. Genom att blåsa i en medförd pipa fick trollkarlen råttorna att krypa fram ur de doldaste gömställen och samla sig i en stor klunga pa gårdsplanen. Härpå befallde han dem att skyndsamt begifva sig till en backe, belägen ett stycke från gården, hvilken tillsägelse råttorna ögonblickligen åtlydde. Under vägen dit möttes de emellertid af en "godsare", som bar en gryta på axeln. Grytan kastade han midt i råttsvärmen, hvarvid hände, att en råtta blef fångad under densamma. Hvad denna sten, som i sitt ursprungliga skick varit mycket högre, från början utmärkt, är svårt att afgöra. Enligt en uppgift skulle på densamma varit uthugget ett människoansikte, enligt en annan en bock. Om tillkomsten af denna senare djurbild berättas i orten följande sägen: Göta-Lena var en beryktad spåkvinna, som i medio af 1800-talet bodde i Ullened. Hon hade rykte om sig att kunna bota vissa sjukdomar, och hennes praktik sträckte sig öfver flera af de kringliggande häraderna. En mängd sägner och historier om henne äro i omlopp, och af dessa vilja vi anföra ett par stycken. En soldathustru i Ugglum, hvars man låg borta i garnison, fick en gång en svår tandvärk, och då hon icke kunde bli den kvitt. begaf hon sig till Göta-Lena, hvilken äfven hade rykte om sig att kunna "göra bort" tandvärk. En bonde hade blifvit bestulen på en häst. Han reste till Göta-Lena för att få reda på hvar hästen var tillfinnandes. Men som bonden hade lång väg att resa, blef det sent på kvällen, innan han kom till ort och ställe. Göta-Lena sade sig på grund häraf el kunna göra något åt saken denna afton, utan kunde bonden få komma igen påföljande dag. Bonden brydde sig emellertid ej om att resa den långa vägen hem, utan kröp i stället upp på höskullen för att öfvernatta där. Frampå natten hörde han en ihållande skarp hvissling ute på gården. Han kröp fram och kikade ut genom en springa i väggen. Han såg då Göta-Lena inbegripen i ett förtroligt samtal med Hin onde därute och fann snart, att samtalet rörde sig om hans häst och var denna var tillfinnandes, hvilket senare han tydligt hörde. -Men var är bonden då? sporde Göta-Lena. Han ligger på höskullen, svarade Hin onde. Gå och vrid nacken af honom då, bad Göta Lena. Skomakare Skatt var en gång hos en bonde i grannsocknen Gökhem och arbetade och orerade där vidt och bredt om sin stora djärfhet. Till sist föreslog han, att om bonden ville taga en af hustruns hufvuddukar, och gå och knyta fast densamma i Järnringen i Gökhems kyrkodörr, så skulle han vid midnattstiden gå och knyta upp knuten och hämta klädet. Det slogs vad och vadet gällde en kanna brännvin. På eftermiddagen gick bonden åstad och knöt fast hufvudduken i kyrkodörren, men icke med en knut, som Skatt tänkt sig, utan med många och de mest invecklade knutar han gärna kunde hitta på. För en stund blefvo vi stående både orörliga och mållösa. Omsider gingo vi litet längre fram åt tornet till. Hvad vi då fingo se var ej heller ägnadt att lugna våra upprörda sinnen. På torntrappan stod nämligen en mörk gestalt, rabblande upp en bekant bön. Länge dröjde det dock ej innan vi blefvo förvissade om, att skepnaden på trappan ingalunda var en öfvernaturlig företeelse, utan en varelse af kött och blod liksom vi, nämligen en piga från den närbelägna prästgården. Denna låg då alldeles utanför kyrkogårdsmuren, och kyrkoherden, hvilken liksom vi hört det märkliga bullret, hade skickat ut jungfrun för att se efter hvad som händt. Han trodde att en af klockorna i tornet hade ramlat ned. Vi fingo nu äfven veta att klockan endast var 2 på natten.