Hele ugen har jeg haft et billede så klart i mit hoved. Den sidste gang jeg talte med Jan. Det er to uger siden. Jeg havde inviteret de socialdemokratiske borgmestre til møde på Marienborg. Efter mødet stod Jan og jeg ude i gården og ventede på hans taxa. Det var en dejlig dag. Solen var kommet frem. Det var lidt køligt, men der var forår i luften. Vi havde talt politik hele eftermiddagen. Nu talte vi om vores familie, om vores børn. Som socialdemokrat var han en kæmpe for vores parti. Det siger meget om Jan, at han helt uproblematisk gik fra at være minister til menigt folketingsmedlem til borgmester til KL-formand. Han fyldte alle roller ud. Han var sig selv i alle roller. Det kan kun et stort menneske være. Jan havde et stærkt socialdemokratisk ståsted. Han var klassisk socialdemokrat på en moderne måde. Og netop derfor behøvede han ikke at diskutere principper i timevis. Det var ikke det, der interesserede ham. Han gik efter resultater. Jan var glad for ansvaret, også når det var svært. Han trivedes med det, han ville og skulle. Han lyttede og forstod. På sin egen uhøjtidelige og humoristiske måde. Derfor blev han taget alvorligt. Derfor lyttede folk også til Jan. Ikke kun hos Socialdemokraterne. I dag er venner med fra mange politiske partier. Og det siger ikke så lidt om, hvordan Jan var både som politiker og som menneske. For selv om han godt kunne være lidt stor i slaget, så førte han sig ikke frem. Sagen var vigtigere end hans person. Nu han er væk, bliver det tydeligt for alle, hvilken betydning han havde. Man kunne altid regne med Jan. Nu er han her ikke mere. * * * Over mange år har Jan og jeg arbejdet sammen, talt sammen, taget alvorlige skælsættende beslutninger sammen og haft det skægt sammen. Så sent som på KL’ s topmøde her i foråret. Der havde vi hinanden til bords. Vi talte om partiet, om kommuneforhandlinger, om giro’ en, om Horsens, om børn, om familie. Vi begyndte i det alvorlige og sluttede af med en svingom til festen om aftenen. Vi gik fra alvor til sjov. Typisk Jan. Hans død var et chok. Hans død var forkert. Den er forkert. Når en af vores venner dør for tidligt, så minder det os alle om, at livet er skrøbeligt. Har vi nået det, vi ville?