I perioden 5. maj til 23. juli er der en stor særudstilling med værker af William Heinesen på Færøernes Kunstmuseum. William Heinesen (1900-91) var først og fremmest ordkunstner. Hele sit liv var han samtidig udøvende billedkunstner på et højt plan i teknikker som pastel, tegning, maleri og papirklip. Det frodige billedsprog i hans skrivekunst var derfor ikke kun begrænset til ordene. Selvom William Heinesen beskedent kaldte sig "billedmager", var hans kunst på et højt plan. Det er dog samtidig en kendsgerning, at forfatteren prægede billedkunstneren på den måde, at hans billeder først og fremmest er fortællende, fabulerende og undertiden karikerende. Indholdet var det primære, men formen havde også betydning. Heinesens motivverden var fra starten af folkloristisk, og hans mange troldske billeder viser en klar forbindelse til tidligere, nationalromantisk illustrationskunst ved symbolister som Theodor Kittelsen (1857-1914) og John Bauer (1882-1914). Også nationalromantikkens nymiddelalderlige stil tog Heinesen til sig, og den kom især til udtryk i hans hovedværk, udsmykningen af aulaen i Tórshavns store kommuneskole fra 1950 erne. I de sidste årtier af sit liv kastede William Heinesen sig over papirklippet, hvor han udførte nogle af sine mest virtuose værker. Her eksploderer fabulering, farvestyrke og dekoration i en ungdommelig livsglæde, styret af den erfarne kunstners sikre hånd. Den nordiske dysterhed er nu erstattet af en orientalsk overdådighed, der demonstrerer, at ungdom og alderdom er relative begreber. William Heinesen, Spillemand og Tarira, 1979, Færøernes Kunstmuseum De mest detaljerede og komplicerede af William Heinesens papirklip er en serie med variationer over en violinspiller og en dansende pige i frodig skov, begge nøgne som i Paradisets Have. Også kunstnerisk hører disse klip til de mest elegante og vellykkede inden for mediet, både koloristisk, dekorativt og grafisk. Inspirationen til motivet stammer fra Heinesens berømte roman De Fortabte Spillemænd (1950). Spillemanden er den unge talentfulde Orfeus, mens Tarira er på én gang hans drømmesyn og en galionsfigur! Da Orfeus til sidst forlader landet, smelter de to udgaver af pigen sammen–drøm og virkelighed er endelig forenet. I papirklippet hersker drømmens verden. Selve handlingen er ikke omtalt i romanen. Tarira minder dog om en beskrivelse af Orfeus’ mor som "ung og glad som en nys ilandstegen Afrodite". Og klippets frodige og farvestrålende skov ligger ikke langt fra den unge mands drøm, der indledes med: "det begyndte at sne med mangefarvet ild, prægtige blomster foldede sig ud". Papirklippet er blot et af de mange kunstværker–omkring 60 i alt–der det meste af sommeren kan ses på Listasavn Føroya i en udstilling, der i et stort omfang kommer omkring den betydelige billedkunstner William Heinesen.