Et maleri er selvfølgelig ikke det samme som den virkelighed, det gengiver. Og så alligevel. For vi bruger jo vores kendskab til den ydre verden til at bedømme et maleri. Hvis det giver en overbevisende gengivelse, er maleriet godt. Og det gælder kun, når vi taler detaljer, men nok så meget de store linjer, bevægelsen og balancen. Så på den måde er maleri og virkelighed alligevel det samme–næsten! For mange hundrede år siden, nærmere bestemt i Venedig, begyndte en kunstner ved navn Tizian at male på en måde, så man kunne se penselstrøgene i et ellers virkeligheds-tro motiv. Det var der folk, der mente var sjusket, dårligt håndværk, mens andre godt kunne se, at den løse penselføring gjorde figurerne mere levende, idet overfladen næsten kom til at ånde. Og samtidig oplevede beskueren det mirakuløse, at noget, der tæt på lignede et virvar af penselstrøg og malerklatter, pludselig blev til et stykke genkendelig virkelighed, når man kom lidt på afstand af billedet. Dengang i renæssancen havde man ikke ord at sætte på oplevelsen af farvestoffets eget liv. Det har vi i dag, og det skyldes den moderne kunst, der netop har befriet farven fra den rene naturefterligning. Det var de franske impressionister, der tog det første skridt. Deres billeder forestillede nok noget, oftest søndagsidyller udenfor Paris, men Seinen og dens bredder er skildret som set i et flimrende lys, hvor formerne opløses i en atmosfære bestående af–malerklatter og penselstrøg. Forudsætningen for at vi i dag kan værdsætte farrven og dens eget stof, er at maleriet ikke længere skal ligne et stykke virkelighed. Derved kan farven og dens materiale tale dirkte til vore sanser, og det er ikke bare til øjnene, men også til følesansen; ja smagssansen, på italiensk hedder en tykt påsmurt farve impasto beslægtet med pasta. Takket være farvens fysiske eksistens bliver vi lidt som børn igen, der oplever verden første gang. I færøsk kunst er farvestoffets eget liv næppe blevet dyrket med større passion end hos Thomas Arge. Det gælder ikke mindst hans mange billeder af fjeldsider med kolonier af lunder og lomviger samt fjeldenens stenede højdedrag. Her kribler og krabler det af penselstrøg, kruseduller, malerklatter og–prikker. Jo, selvfølgelig” ligner” det, men først og fremmest får beskueren lov til at dykke ned i en verden af trylleri- og trolderi. Thomas Arges malerier er således en magisk verden, hvor farvestoffet lever sit eget liv-som mikrober under et mikroskop. Noget tilsvarende oplever man i malerier af William Heinesen, men Thomas Arges er langt mere abstrakte. Det samme gælder i forhold til den store islandske kunstner Jóhannes Kjarval, som den færøske kunstner tydeligvis er inspireret af. Det lidt dekorative, der præger Kjarvals fjeldlandskaber, er hos Thomas Arges meget mere udtryksfuldt og insisterende. Hans måde at male på handler tydeligvis om hans eget liv, og af samme grund er den store ekspressionist van Gogh med rette blevet nævnt som en kunstnerisk forfader. Thomas Arge er dog langt mere naturnær end folkene fra den internationale kunstscene. Trods abstraktionen og farvestoffets selvstændighed, er naturen mærkbart til stede i hans kunst. Det gælder de dæmpede jordfarver, som han udfolder med fin koloristisk sans. Og mere indirekte gælder det farvestoffets liv, som således ikke bare handler om kunstnerens passion, men også om det liv, der rør sig i naturen. Hvad enten det udfolder sig i et glimt som fuglenes svirren i luften, eller uendeligt langsomt i vejrets umærkelige nedbrydelse af fjeldet. Farvestof og natur–dragende hver for sig, og uendeligt fascinerende, når de flyder sammen. Som hos Thomas Arge, og af samme grund er han med Mikael Wivels ord fra Sekel:” ikke bare en af de mest interessante malere i færøsk kunst, men også en af de mest originale i skandinavisk kunst som helhed. Hans fjelde kan man blive med at fortabe sig i uden at trættes”. Thomas Arge døde i 1978, kun 36 år gammel, og ville den 20. april i år været blevet 70 år. Det har en god ven og kollega af ham, Bárður Jákupsson, med rette ment burde markeres, og det er en opfordring Listasavn Føroya med glæde har taget op. Så onsdag den 28. november kl. 19.30 slår museet dørene op til en aften om Thomas Arge og hans kunst. Foredragsholdere er Bárður Jákupsson og Nils Ohrt, således at fremlæggelsen vil have form af en dialog. Alle er velkomne.