Kinna Poulsen har været på museum, og i Dimmalætting fra 19. april har hun anmeldt den nye ophængning på Listasavn Føroya. Det er altid positivt, når en engageret og vidende person forholder sig til, hvad man gør, og” man” er selvfølgelig undertegnede, der som leder af museet har stået for ophængningen. Indledningsvis havde det været på plads med en oplysning om, for ikke at tale om en refleksion over selve grundiéen med ophængningen. Den er nemlig inddelt i et afsnit med kunst, der har et genkendeligt eller i hvert fald aflæseligt færøsk motiv. Og så den kunst, der ikke har det. Den skelnen kan selvfølgelig ikke opretholdes 100%, og er heller ikke blevet det i nyophængningen. Heldigvis lader hverken livet eller kunsten sig stille på en enkelt formel. Det er da også nyophængningens præsentation af denne moderne færøske (?) kunst, Kinna Poulsen er mest kritisk overfor. Hendes vigtigste anke er, at det er denne del af samlingen, der hænger i museets særudstillingslokale, og som derfor med jævne mellemrum tages ned. Dog skylder hun læseren den oplysning, at dele af samtidskunstne vil være at se i forhallen og i museets” havestue”. Lidt er bedre end ingenting, når man nu ikke kan det hele. Kinna Poulsen efterlyser endvidere mere betydelige værker af folk som Anker Mortensen, Øssur Johannesen, Marius Olsen, Hanni Bjartalíð, Rannvá Kunoy, Marius Olsen, Tóroddur Poulsen og Hansina Iversen. Det er værker, som formodes at befinde sig rundt omkring på de forskellige institutioner, til hvem museet udlejer kunst. ” Hvor er de?” -underforstået på museet-spørges der. Sådanne værker i museets eje eksisterer imidlertid ikke. Med relativt få undtagelser, udlejet til institutionerne placeret i museeets magasin, er det, der vises, det der er! Museet ejer simpelthen ikke flere værker af de pågældende kunstnere, hvis man lige ser bort fra grafikken. Det kan man udlægge som forsømmelighed fra museets side, og lige siden afvisningen af de franske impressionister på Louvre har museumsfolk været hunderædde for ikke at være med på noderne. Ja, de skal helst være foran udviklingen. Hvis ikke, er man man gammeldags og reaktionær. Helen Frankenthaler 1971 Fra billede til kunst Men hvad enten man kan lide det eller ej, er og bliver der et stærkt konservativt element i kunstmuseer som institution. De skal fortælle historien og sikre, at det, der har kunstnerisk værdi bevares for eftertiden. Og med” kunstnerisk” menes et vedrørende eksistentielt indhold i en overbevisende æstetisk form. Den udskillelse af det bedste kan man imidlertid først foretage med tidens afstand, der skiller mode og lune fra kunst. Færøernes største kunstner, Ingálvur av Reyni sagde som gammel mand, at han havde malet hundredevis af billeder, men kun ti-femten, der var rigtigt gode. Denne historiske forpligtelse er lige præcis den, der adskiller museer fra gallerier, kunsthaller og udstillingssteder i bred almindelighed. Det betyder ikke, at et kunstmuseum skal undlade erhverve samtidskunst. Den er en uundværlig del af et kunstmuseum, og er med sin dynamik og udfordring et bud på vor egen tid. Men indtil videre er den kun et bud, hvis kvalitet ikke kan kanoniseres fra første færd. Hvis man gør det, kan man nemt komme til at gøre kunstnerne en bjørnetjeneste. Kan det ikke blive en byrde for en yngre kunstner at blive udråbt som” sublim”? Og kommer det hele ikke til at handle om kuratoren som den store profet, der indskriver værket i kunsthistorien, før malingen er tør? Hansina Iversen, Rannvá Kunoy og de andre udråbes af Kinna Poulsen som” nogle af vore bedste samtidskunstnere”, men i og med en jævnaldrende som Edward Fuglø affærdiges som pop, skal man læse udtalelsen som” de bedste”. Der er givetvis betydelige værker af anmelderens favoritter, som mangler i museets samling, men vent nu lidt med helgenkåringen. Samtidskunsten er i sagens natur” work in progress”, og som sådan en størrelse undervejs bliver den også præsenteret i museet, mens den etablerede kunst af samme grund har et mere statisk præg. Gerhard Richter 1979 Rannvá Kunoy, 1999 Helliger hensigten midlet? Sådan som moderne færøsk kunst defineres af Kinna Poulsen passer folk som Edward Fuglø, Jóna Rasmussen og Eli Smith ikke ind. Især Jóna Rasmussen har Kinna Poulsen set sig gal på og klandrer museet for at have købt det store billede Silentium. Det er nu ikke os, der er de stolte ejere af værket, men Listafelag Føroya, som købte det i 2011. Og så er går det for tæt på franskmanden Pierre Soulages! Det er jo forekommet før–og gør det stadig-at færøske kunstnere har været inspireret af, ja undertiden læner sig op af international kunst: I en periode nærmest plagierede Mikines danske Jens Søndergaard, men i det store perspektiv gør det ham ikke til en ringere kunstner. Som dokumentation af Jóna Rasmussens mangel på originalitet bringer anmeldelsen en illustration af et Soulages billede fra 1970. Det er imidlertid stærkt beskåret, hvorved de diskrete forskelle helt udviskes–forskelle, der udspiringer af Jóna Rasmussens naturinspiration og dermed perspektivisk rumlighed kontra Soulages helt abstrakte, musikalske rytmik.