Strafferett  Frihetsberøvelse  Grov kroppskrenkelse  Medvirkning  Nødrett  Oppreisning  Straffeloven § 254, § 272, § 271, § 15 og § 17
Oslo statsadvokatembeter har ved tiltalebeslutning 14 august 2020 satt B, født 00/00/1987 og A, født 00/00/1995, under tiltale for overtredelse av: I Straffeloven 254, jamfør 15for ved innesperring, bortføring eller på annen måte rettsstridig å ha fratatt noen friheten. Grunnlag: Gjelder alle Tirsdag 6 juni 2017 i tiden cirka kl. 18. 40 1940 i Oslo, i fellesskap med andre, fratok de C friheten ved å føre ham til en leilighet i adresse1 hvor de utøvde vold, tvang og eller trusler mot ham eller medvirket til dette. B tok C med seg i en taxi fra sted1 til adresse1 der han sammen med blant annet A førte C inn i leiligheten hvor C ble bundet på hendene og tapet over munnen. Deretter sparket og eller slo de C gjentatte ganger blant annet med forskjellige slagvåpen i hodet og på kroppen. D medvirket ved i forkant å ha stilt sin leilighet til disposisjon for utøvelsen. I I Straffeloven 274 første ledd, jamfør 273, jamfør 15for å ha skadet en annens kropp eller helse, gjort en annen fysisk maktesløs eller fremkalt bevisstløshet eller liknende tilstand hos en annen. Kroppsskaden er grov fordi det særlig legges vekt på at den har hatt til følge arbeidsudyktighet av noen varighet og eller sterk smerte og eller betydelig skade og for øvrig at den er begått mot en forsvarsløs person, har karakter av mishandling, er begått av flere i fellesskap og er forøvd ved bruk av kniv eller annet særlig farlig redskap. Grunnlag: Gjelder alle Til tid og på sted som nevnt i post I forholdt de seg som der beskrevet eller medvirket til dette, slik at C blant annet fikk brudd på skallebenet, to kutt i hodebunnen som måtte syes med tilsammen ni sting, blødning i øyet samt hevelser og blåmerker på kroppen. C var innlagt på Ullevål og Akershus Universitetssykehus i perioden 6 12 juni 2017 og deretter på sykehus (alderspsykiatrisk avdeling) i perioden 29 juni 5 juli 2017I II Straffeloven 351 første leddfor å ha skadet, ødelagt, gjort ubrukelig eller forspilt en gjenstand som helt eller delvis tilhørte en annen. Grunnlag: Gjelder nummer 1 D. Lørdag 17 juni 2017 cirka klokka 1925 på tildelt celle i Oslo fengsel, knuste han vasken og toalettet samt ødela en bordlampe på cella. Oslo tingrett avsa 31 januar 2021 dom med slik domsslutning: 1. D, født 00/00/1987, dømmes for overtredelse av straffeloven 254, jamfør 15, straffeloven 274 første ledd, jamfør 273, jamfør 15, straffeloven 351 første ledd, straffeloven 273, jamfør 16 og straffeloven 231 første ledd, alt sammenholdt med straffeloven 79 bokstav a og b, til fengsel i 6 seks måneder som tillegg til den straff han ble idømt ved Oslo tingretts dom av 5 oktober 2020, jamfør straffeloven 82 første ledd. Varetekt kommer til fradrag med 102 etthundreogto dager, jamfør straffeloven 832I medhold av straffeloven 70 inndras en pistol med magasin, patroner, en øks, en batong, en sabel, en machete og en samekniv fra D. 3. D dømmes til å betale oppreisning til E med 15 000 femtentusen kroner innen to uker fra dommens forkynnelse, med tillegg av lovens forsinkelsesrente fra oppfyllelsesfristens utløp til betaling skjer. 4. D dømmes til å betale erstatning til Kriminalomsorgen v Oslo fengsel med 8 125 åttetusenetthundreogtjuefem kroner innen to uker fra dommens forkynnelse. 5. B, født 00/00/1987, dømmes for overtredelse av straffeloven 254, jamfør 15 og straffeloven 274 første ledd, jamfør 273, jamfør 15, sammenholdt med straffeloven 79 bokstav a og b, til fengsel i 5 fem måneder som tillegg til den straff han er idømt ved Oslo tingretts dom av 28 mai 2019, jamfør straffeloven 82 første ledd. 6. A, født 00/00/1995, dømmes for overtredelse av straffeloven 254, jamfør 15 og straffeloven 274 første ledd, jamfør 273, jamfør 15, sammenholdt med straffeloven 79 bokstav a, til fengsel i 7 sju måneder. Fullbyrding av 4 fire måneder av straffen utsettes med en prøvetid på to år, jamfør straffeloven 34 Den ubetingede delen anses utholdt ved varetekt. 7. D, B og A dømmes en for alle og alle for en til å betale oppreisning til C med 80 000 åttitusen kroner innen to uker fra dommens forkynnelse. A, B og D har anket dommen til Borgarting lagmannsrett. Anken fra A gjelder bevisbedømmelsen under skyldspørsmålet for begge tiltalens poster, saksbehandlingen, lovanvendelsen, straffutmålingen og erstatningsavgjørelsen. Anken fra B gjelder bevisbedømmelsen under skyldspørsmålet for begge tiltalens poster, straffutmålingen og erstatningsavgjørelsen. Anken fra D gjelder bevisbedømmelsen under skyldspørsmålet for de samme to tiltaleposter, straffutmålingen og erstatningsavgjørelsen. Ankene over bevisbedømmelsen under skyldspørsmålet ble ved lagmannsrettens beslutning av 30 september 2021 henvist til ankeforhandling. D har ved erklæring 12 oktober 2022 trukket sin anke. Ankesaken for D ble deretter avsluttet ved lagmannsrettens kjennelse av 17 oktober 2022Ankeforhandling ble holdt 6 15 desember 2022 i Borgarting lagmannsretts hus. A og B og 28 vitner, herunder fornærmede, C, avga forklaring. Øvrig bevisførsel fremgår av rettsboken. Aktor nedla slik påstand: I saken mot A: A, født 00/00/1995 dømmes for overtredelse av straffeloven 254, jamfør straffeloven 15 straffeloven 274 første ledd, jamfør 273, jamfør straffeloven 15 sammenholdt med straffeloven 79 bokstav a og straffeloven 82 til: fengsel i 5 måneder. Straffen gjøres betinget med en prøvetid på 2 år i medhold av straffeloven 34 flg. Ved en eventuell soning av fengselsstraffen går 96 dager til fradrag for utholdt varetekt jamfør straffeloven 83I saken mot B: B, født 00/00/1987 dømmes for overtredelse av straffeloven 254, jamfør straffeloven 15 straffeloven 274 første ledd, jamfør 273, jamfør straffeloven 15sammenholdt med straffeloven 79 bokstav a, straffeloven 79 bokstav b og straffeloven 82 til fengsel i 120 dager. Straffen er en etterskuddsdom til Oslo tingretts dom av 28 mai 2019Bistandsadvokaten for fornærmede, C, nedla slik påstand: B, født 00/00/1987 og A. født 00/00/1995 dømmes in solidum til å betale oppreisningserstatning til C, født 00/00/1987 med et beløp fastsatt etter rettens skjønn. Beløpet forfaller til betaling innen 2 to uker fra dommens forkynnelse, med tillegg av lovens rente fra forfall og til betaling skjer. Forsvarerne til A nedla slik påstand: A frifinnes, subsidiært anses han på mildeste måte. Forsvarerne til A nedla slik påstand: B frifinnes, subsidiært anses han på mildeste måte. Lagmannsretten bemerker: Innledning Sakens bakgrunn Selv om det ikke har vært bevisførsel som kan bekrefte dette, er aktor og forsvarerne enige om at saken må antas å ha sin bakgrunn i at det i slutten av mai eller begynnelsen av juni 2017 ble borte en større mengde angivelig 60 kilo hasj. Narkotikapartiet skal ha blitt oppbevart på sted2, hvor den ene av de tiltalte, A og fornærmede, C bodde i samme boligblokk. Eierne av narkotikapartiet ønsket å finne ut hvem som hadde tatt stoffet. Hvem disse eierne var, er ikke klarlagt, og de samt deres medhjelpere vil nedenfor bare bli omtalt som bakmennene. Bakmennene synes å ha mistenkt flere personer for å ha tatt hasjpartiet. En av dem som ble mistenkt for dette var tiltalte A. En annen som skal ha vært mistenkt var N1, som var en venn av A. En tredje som ble mistenkt var fornærmede. Politiet har i ettertid ikke avdekket hvem som skal ha tatt hasjpartiet. Bevisførselen under ankeforhandlingen gir ingen holdepunkter for at fornærmede skal ha hatt noen befatning med dette. Hvilket faktum som lagmannsretten finner bevist med hensyn til hva fornærmede ble utsatt for Ved bevisvurderingen av spørsmålet om hva fornærmede ble utsatt for, har lagmannsretten særlig bygget på hans egen forklaring, på de opplysningene som fremgår av innhentede legeuttalelser og på fotografiene som viser hvilke skader og merker han ble påført. Videre er det lagt vekt på funn av blant annet strips og en øks. Som nye bevis for lagmannsretten er fremlagt en rekke såkalte Sky Ecc meldinger som er sendt mellom kryptotelefoner, herunder to telefoner med Sky Ecc I D I D nr. 1 og I D nr. 2. Sky Ecc meldingene ble sendt like før saken ble behandlet i tingretten, og viser at de to som sendte meldingene var svært opptatt av saken. Innholdet i meldingene tilsier dessuten at de to begge var til stede da frihetsberøvelsen og voldsutøvelsen fant sted. Politiets undersøkelser gir grunn til å anta at Sky Ecc I D I D nr. 1 ble benyttet av N2 og Sky Ecc I D I D nr. 2 av N3. Sky Ecc meldingene underbygger også at fornærmedes forklaring om hva han ble utsatt for er riktig. Dette har for øvrig ikke vært bestridt av de tiltalte. På bakgrunn av bevisførselen finner lagmannsretten følgende bevist: Etter at fornærmede tidligere på dagen den 6 juni 2017 hadde utvekslet en rekke meldinger på Facebook med N4, N5 og N6, sa han seg villig til å møte de som mistenkte ham for å ha tatt hasjpartiet. Fornærmede dro derfor til sted1. Utenfor en Joker butikk på sted1 traff fornærmede noen personer som han snakket medicinae Disse ga uttrykk for at de ville at han skulle være med i en bil. Fornærmede følte seg presset til å gjøre som de sa og satte seg inn i baksetet i en hvit Mercedes taxi. B, som også befant seg på stedet, satte seg også inn i denne bilen. Fører av taxien var N7, som var en venn av B. Taxien med N7, B og fornærmede kjørte deretter fra sted1 til adresse1. Rett etter dem kjørte en annen bil, en grå Golf. I denne bilen satt det tre personer. Den ene var tiltalte A. De to andre, hvorav den ene var sjåfør, er opplyst å ha etnisitet utseende, og vil nedenfor bli omtalt som etnisitet. Sky Ecc meldingene som er omtalt foran og undersøkelser som politiet har gjort om telefonene som meldingene ble sendt fra, tilsier at dette var N2 og N3. Innhentede opplysninger fra bomringen rundt Oslo viser at taxien passerte bomringen på E 18 ved Sjursøya klokken 184228 og Golfen tre sekunder senere. Begge bilene kjørte til adresse1, som er en boligblokk. Der stoppet bilene utenfor inngangen til boligblokken hvor leiligheten til D lå. Like etter kom D ut og ga B nøklene til leiligheten. B fulgte deretter fornærmede, A og de to etnisitet til Ds leilighet og låste opp døren til leiligheten. Noe senere kom det ytterligere to eller tre personer til leiligheten. Etter at de var kommet, ble fornærmedes hender festet sammen med strips og det ble bundet gaffateip over munnen hans. Deretter ble fornærmede slått og sparket gjentatte ganger mot hodet og mot kroppen. Gjerningsmennene benyttet også en øks og en batong eller en hammer ved voldsutøvelsen. I den perioden hvor gjerningsmennene slo og sparket fornærmede var det to opphold, hvor de spurte ham hvor hasjen var. Da fornærmede svarte at han ikke visste det, fortsatte volden. Voldsutøvelsen varte i om lag 10 minutter og var svært smertefull for fornærmede, som etter hvert trodde at han ville dø. Den ble avsluttet etter at fornærmede som følge av slag eller kutt i hodet, begynte å blø kraftig. Da forlot alle, bortsett fra fornærmede, raskt leiligheten. Etter at de andre hadde dratt, klarte fornærmede å hoppe ut gjennom et vinduet og ned på bakken. Deretter kom han seg til adresse2, hvor han kom i kontakt med noen som ringte til Alarmsentralen, som varslet politiet og sendte en ambulanse til stedet. Fornærmede ble kjørt i ambulanse til Ullevål universitetssykehus. Der ble det gjennomført undersøkelser som viste at volden som fornærmede ble utsatt for, hadde ført til at han fikk brudd på skallebenet, to kutt i hodebunnen som måtte sys med tilsammen ni sting, blødning i øyet samt hevelser og blåmerker på kroppen. Fotografier av fornærmede viser at han også hadde fått en rekke merker etter volden på ulike steder av kroppen, herunder på bena, hendene og ryggen. Fornærmede var innlagt ved Ullevål universitetssykehus fra 6 til 12 juni 2017 Som følge av de psykiske påkjenningene han var påført, ble fornærmede senere innlagt ved allmennpsykiatrisk døgnenhet ved D PS, Akershus universitetssykehus fra 29 juni til 5 juli 2017 I lang tid etterpå slet han med alvorlige migreneanfall. Legeattest av 17 januar 2020 fra lege N8 bekrefter at fornærmede etter voldhendelsen har fått diagnose posttraumatisk stressyndrom P TS D og panikkangst. Den strafferettslige vurderingen av de handlingene som fornærmede ble utsatt for Tiltalen post I gjelder medvirkning til overtredelse av straffeloven 254 Bestemmelsen rammer den som ved innesperring, bortføring eller på annen måte rettsstridig fratar noen friheten. En frihetsberøvelse behøver ikke være absolutt og uovervinnelig for å rammes av 254, jamfør Rt 2005 463 avsnitt 18, hvor følgende uttales:... det må dreie seg om en fysisk hindring som ved en innesperring eller ved trusler om en umiddelbar maktanvendelse hvis man forsøker på å unnslippe. Men selv om det ikke foreligger slike fysiske hindringer, kan det etter en samlet vurdering av de konkrete omstendighetene i saken dreie seg om en ulovlig frihetsberøvelse. Jeg viser til Rt 2002 1707, der det for deler av det tidsrommet tiltalen gjaldt ikke forelå noen fysisk hindring, men fornærmede, etter å ha blitt utsatt for vold og trusler, opplevde det som livsfarlig å forlate stedet. Det er heller ikke noe vilkår for å anvende 254 at frihetsberøvelsen er langvarig, jamfør Rt 1995 803 I denne dommen uttalte Høyesterett at en frihetsberøvelse på fem til ti minutter som ledd i en ranshandling, var å anses som frihetsberøvelse etter straffeloven 1902 223Selv om fornærmede ikke ble direkte truet til å bli med i taxien da denne kjørte fra sted1 eller til å gå inn i Ds leilighet i adresse1, finner lagmannsretten det hevet over enhver rimelig tvil at han etter at han var kommet inn i leiligheten ikke fritt kunne forlate denne. Dette skyldes flere forhold. For det første følte fornærmede seg tvunget til å være der for å bevise sin uskyld og fryktet for hva som kunne skje med ham dersom han forlot leiligheten. Etter å ha vært der en stund anslagsvis 20 minutter ble fornærmede bundet med strips og fikk gaffateip over munnen, hvilket begrenset hans bevegelsesfrihet og hans muligheter for å rope etter hjelp. Før voldsutøvelsen begynte, ble han dessuten fratatt sin telefon, noe som også reduserte hans mulighet for å komme i kontakt med andre. Når disse forholdene sees i sammenheng, finner lagmannsretten det klart at fornærmede ble utsatt for en frihetsberøvelse som faller inn under 254 Om denne frihetsberøvelsen er å anse om en innesperring eller som en annen form for rettsstridig frihetsberøvelse, er et terminologisk spørsmål, hvor svaret er uten betydning for saken. Slik lagmannsretten ser det, er det nærliggende å karakterisere frihetsberøvelsen som en form for innesperring. Tiltalen post I I gjelder medvirkning til grov kroppsskade, jamfør straffeloven 274 første ledd, jamfør 273Etter lagmannsrettens oppfatning er det klart at volden som fornærmede ble utsatt for, er å anse som en grov kroppsskade og faller inn under 274 første ledd, jamfør 273 For så vidt gjelder alvorligheten av skaden vises det til den beskrivelsen som foran er gitt av skadens omfang og varighet. Etter straffeloven 274 skal det også legges vekt på alvorligheten av den skadevoldende handlingen, det vil si om voldsutøvelsen: a. har skjedd uten foranledning og har karakter av overfall, b. er begått mot en forsvarsløs person, c. har karakter av mishandling, d. er begått av flere i fellesskap, e.... f. er forøvd ved bruk av kniv eller annet særlig farlig redskap. De samme kriteriene er også inntatt i straffeloven 272 om grov kroppskrenkelse, som lagmannsretten senere vil komme tilbake til. Volden som fornærmede ble utsatt for, skjedde uten foranledning og hadde karakter av overfall. Tatt i betraktning at fornærmede var innesperret i leiligheten og hadde gaffateip over munnen og hendene budet sammen med strips, må volden anses for å ha blitt begått mot en forsvarsløs person. Voldsutøvelsen besto av en rekke slag og spark, pågikk over lenger tid, og var svært smertefull. Den hadde derfor karakter av mishandling, og den ble begått av flere i felleskap. Det ble også benyttet øks, det vil si særlig farlig redskap under voldsutøvelsen. Nevnte forhold faller inn under bokstav a d og f i 274 og 272 og tilsier at handlingen enten den anses som en kroppsskade eller en kroppskrenkelse må karakteriseres som grov. Hovedproblemstillingene i saken Av drøftelsen foran fremgår at lagmannsretten har funnet det bevist at fornærmede er blitt utsatt for frihetsberøvelse og grov kroppsskade. Påtalemyndigheten har ikke anført og lagmannsretten kan på bakgrunn av bevisførselen heller ikke se at det er holdepunkter for at det var A eller B selv som utførte frihetsberøvelsen og voldsutøvelsen. Spørsmålet er imidlertid om de to kan dømmes for medvirkning til disse lovbruddene. Dersom de må anses for å ha medvirket til voldsutøvelsen, oppstår spørsmålet om deres forsett også omfatter kroppsskade, herunder grov kroppsskade. legemsbeskadigelse, eller bare kroppskrenkelse, herunder grov kroppskrenkelse. For så vidt gjelder A vil det dersom han forsettlig må anes å ha medvirket også være spørsmål om han må frifinnes fordi hans medvirkning skjedde under slik tvang at den ikke kan anses straffbar, jamfør bestemmelsen om nødrett i straffeloven 17Rettslig utgangspunkt for lagmannsrettens vurdering av medvirkeransvaret Det følger av straffeloven 15 at et straffebud også rammer den som medvirker til overtredelsen, med mindre noe annet er bestemt. Straffeloven regulerer ikke nærmere hva som er å anse som medvirkning, og innholdet i begrepet må fastsettes på bakgrunn av andre rettskilder. Det er både i rettspraksis og teori vanlig å sondre mellom fysisk, psykisk og passiv medvirkning. Alle disse tre formene for medvirkning er straffbare. Bevisene i saken gir ikke grunnlag for å fastslå at A fysisk har medvirket til frihetsberøvelsen eller voldsutøvelsen. Spørsmålet blir derfor om han kan må anses for å ha gjort seg skyldig i psykisk medvirkning. Psykisk medvirkning innebærer at hovedmannens motivasjon for å utføre handlingen påvirkes. Det kan for eksempel være at den ene oppfordrer den andre til å utøve vold. For psykisk medvirkning kreves normalt at den tiltalte positivt har tilskyndet til handlingen eller styrket gjerningspersonens forsett, jamfør Rt 2014 930 avsnitt 11 med videre henvisninger. I H R 2018 387 U uttales følgende: Situasjonen beskrevet av lagmannsretten tilsier at A ikke bare var passivt til stede da kroppskrenkelsene ble begått, men at han også solidariserte seg med disse. Utvalget finner på denne bakgrunn at hans opptreden oppfyller kravet til psykisk medvirkning ved å styrke hovedpersonenes forsett. For så vidt gjelder B, kan det som lagmannsretten vil komme tilbake til, være aktuelt å vurdere både fysisk og psykisk medvirkning. For å domfelle for medvirkning må det foreligge årsakssammenheng mellom medvirkerens opptreden og hovedmannens straffbare handling. Men det er ikke noe vilkår at medvirkningen har vært nødvendig for resultatet. I Magnus Matningsdal, Straffeloven 2005 Lovkommentar, jour per 1 juli 2022 uttales følgende om årsakskravet etter 15: Det er ikke mulig å angi presist hvor mye som kreves, og man kommer neppe retningslinjen nærmere enn at avgjørende synes å være om vedkommendes handling har en slik karakter og et slikt omfang at det finnes naturlig å knytte straffansvar til den, jamfør H R 2020 1681 A avsnitt 14 Eller som Andenæs side 326 uttaler: Det er bare et medvirkende årsaksforhold som kreves Skyldspørsmålet A Hvilket faktum som legges til grunn for vurderingen av spørsmålet om A har medvirket A har forklart at han i dagene før 6 juni 2017 selv ble mistenkt for å ha tatt hasjpartiet. Som følge av dette ble han kontaktet av de samme bakmennene som stod bak frihetsberøvelsen og voldsutøvelsen av fornærmede. Han ble som følge av mistanken også utsatt for vold, først ved Aker sykehus, deretter ved sted3 og så i et rom som han og noen han ikke vil navngi, leide på virksomhet, i dokumentene også omtalt som virksomhet. Det er flere omstendigheter rundt og elementer i As forklaring som lagmannsretten finner påfallende. A forklarte ikke noe om den omfattende volden han skal ha blitt utsatt for på sted3 i sin første forklaring til politiet. I sin forklaring for lagmannsretten har han for øvrig vært lite konkret med hensyn til hvor på sted3 volden ble utøvet, hva den besto i og hvilke merker eller skader han ble påført. Til tross for den usikkerheten som er knyttet til As forklaring om hva han skal ha blitt utsatt for, finner lagmannsretten det likevel sannsynlig at også han hadde vært mistenkt for å ha stjålet hasjpartiet. As forklaring om dette underbygges av tekstmeldinger mellom A og hans daværende kjæreste. Også vitneforklaringen fra As venn, N1, som selv skal ha blitt mistenkt for å ha tatt hasjpartiet og som følge av det ble utsatt for vold, underbygger at A hadde vært mistenkt og var i en form for tvangssituasjon 6 juni 2017 Lagmannsretten vil senere komme nærmere tilbake til hva denne tvangssituasjonen besto i og betydning av den. Lagmannsretten finner det bevist utover enhver rimelig tvil at A ble med i Golfen da denne kjørte fra sted1 til adresse1, at han der ble med inn i Ds leilighet og var i leiligheten frem til de som rent faktisk stod for voldsutøvelsen kom til leiligheten og begynte å slå og sparke fornærmede. Dette bekreftes både av As egen forklaring og av forklaringen til fornærmede. Derimot er det usikkert om A var i leiligheten under hele voldsutøvelsen eller gikk ut før den var over. Innholdet i S KY Ecc meldingene tilsier at A var til stede under hele voldsutøvelsen. Likevel kan det ikke utelukkes at A, slik han selv har forklart, forlot leiligheten før alt var over. Lagmannsretten finner det imidlertid ikke tvilsomt at A var tilstede under store deler av voldsutøvelsen. Det vises i den forbindelse til As forklaring til politiet 15 juni 2017 hvor han opplyser at han så at fornærmede ble slått flere ganger i ansiktet med knyttet neve og at det kom blod i ansiktet til fornærmede som følge av slagene. A forklarte også at han tror fornærmede skrek. Lagmannsretten legger etter dette til grunn som bevist utover rimelig tvil at A var til stede da fornærmede ble ført til leiligheten i adresse1 og under store deler av voldsutøvelsen. Spørsmålet er om han ved dette har medvirket til frihetsberøvelsen og voldsutøvelsen. Har A objektivt medvirket De fremlagte Sky Ecc meldingene kan tyde på at A kan ha hatt en mer aktiv og sentral rolle i forbindelse med frihetsberøvelsen og voldsutøvelsen enn han selv forklarer. I en av disse meldingene står det at teipen han negern tok med seg Dem er veldig praktiske. Sammenhengen med innholdet i andre meldinger tilsier at negeren er A og at det med teipen siktes til gaffateipen som fornærmede fikk over munnen. Videre fremgår det av meldingene at de som skriver dem er fornøyd med at negern wipa hele gulvet med et håndkle på håndtak osv og at han tok håndkleet med seg. Det er også en melding hvor det står at Negern du husker hvor kald han var Han tyster ikke. Selv om det er holdepunkter for at A har hatt en aktiv og sentral rolle, kan dette ikke anses bevist. Spørsmålet blir derfor om han psykisk har medvirket til frihetsberøvelsen og voldsutøvelsen som fornærmede ble utsatt for. Ved vurderingen av denne problemstillingen tar lagmannsretten utgangpunkt i at bakmennenes formål med å bringe fornærmede til leiligheten i adresse1 var å få ham til å gi opplysninger om hvor hasjpartiet befant seg, og at de for å realisere dette formålet ville benytte seg av frihetsberøvelse og voldsutøvelse. Etter lagmannsrettens syn er det ikke tvilsomt at det var av betydning for bakmennene at A var til stede under frihetsberøvelsen og voldsutøvelsen. Dette fordi han ved sin tilstedeværelse solidariserte seg med bakmennene og derved styrket forsettet til de som rent faktisk begikk de straffbare handlingene. Det vises i den forbindelse til at A selv hadde vært mistenkt for ha stjålet hasjpartiet. Ved at han ble med på et opplegg som hadde til formål å få bekreftet at det var fornærmede og ikke ham som hadde gjort det, underbygget han grunnlaget for den mistanken som var rettet mot fornærmede, det vil si det som var bakmennenes motiv for frihetsberøvelsen og voldsutøvelsen. Lagmannsretten legger også vekt på at fornærmede identifiserte A med bakmennene. Det vises i den forbindelse til fornærmedes forklaring om at han da han traff A utenfor adresse1 sa til ham at han ikke visste at A hadde omgang med slike personer. Fordi fornærmede identifiserte A med bakmennene, ble A en del av det trusselbildet som fornærmede sto overfor og som gjorde at han ikke turte å forlate leiligheten. As tilstedeværelse bidro derved til at bakmennene kunne gjennomføre frihetsberøvelsen og voldsutøvelsen. Det kan ikke utelukkes at fornærmede ville blitt utsatt for frihetsberøvelsen og voldsutøvelsen selv om ikke A hadde vært til stede. Som påpekt foran, er det imidlertid ikke noe vilkår at medvirkningen har vært nødvendig for resultatet. Det er tilstrekkelig at As tilstedeværelse var en så sentral årsaksfaktor for i de straffbare handlingene at det er naturlig å kytte ansvar til den. På bakgrunn har medvirket til frihetsberøvelsen og voldsutøvelsen på en måte som objektivt vurdert rammes av straffeloven 15As forsett Ved vurderingen av As forsett tar lagmannsretten utgangspunkt i at A senest da han kjørte fra sted1 sammen med de to andre som satt i Golfen visste hva som var bakgrunnen for og formålet med at bakmennene ønsket å komme i kontakt med fornærmede. Han var også klar over at fornærmede skulle bringes til adresse1, holdes der og bli utsatt for vold. Det er flere forhold som tilsier at A hadde slik kunnskap. Han har selv forklart at han visste at bakmennene ønsket å komme i kontakt med fornærmede for å avklare hva som var skjedd med hasjen. Videre har han forklart at han selv ble utsatt for vold, som følge av at han var blitt mistenkt for det samme. Det at han fikk beskjed om å skru av telefonen en opplysning som underbygges av innhentede teledata underbygger også at han var klar over hva som skulle skje med fornærmede. Lagmannsretten finner det således bevist at A hadde forsett med hensyn til at fornærmede ville bli utsatt for frihetsberøvelse og vold. Når det gjelder As forsett med hensyn til sin egen medvirkning, er det etter lagmannsrettens syn ikke tvilsomt at A forsto at det var av betydning for bakmennene at han var til stede under frihetsberøvelsen og voldsutøvelsen. Lagmannsretten finner det derfor bevist at A som hadde en egeninteresse i at den mistanken som hadde vært rettet mot ham, ble rettet mot andre forsto at han ved sin tilstedeværelse bidro til å styrke forsettet til de som rent faktisk begikk de straffbare handlingene. Lagmannsretten finner det heller ikke tvilsomt at A var klar over at fornærmede oppfattet ham som en del av trusselbildet som fornærmede sto overfor. Allerede det forhold at A kom til adresse1 sammen med de to etnisitet i Golfen, tilsier at han var klar over at fornærmede identifiserte ham med dem. Videre vises det til fornærmedes forklaring om at han da han snakket med A utenfor adresse1 sa til ham at han ikke visste at A var sammen med slike personer. Det at A gikk inn i leiligheten sammen med de andre og var tilstede da voldsutøvelsen startet, underbygger ytterligere at han forsto at fornærmede så på ham som en del av den motstanden som fornærmede sto overfor. Lagmannsretten finner det etter dette bevist at A forsettlig medvirket til at fornærmede ble utsatt for frihetsberøvelse og vold. Når det gjelder spørsmålet om hvor langt As forsett rekker med hensyn til alvorligheten av volden, finner lagmannsretten det ikke tvilsomt at A allerede før han kom til leiligheten i adresse1 var klar over at bakmennene ville bruke vold for å nå sitt mål, det vil si avklare hvor hasjpartiet var blitt av. As forklaring om den volden han ble utsatt for på sted3 og hans forklaring om at han av frykt for hva som kan skje med ham ikke tør si noe om hvem han var sammen med i leiligheten, underbygger ytterligere at han var klar over dette. Hensett til strafferettens strenge beviskrav finner imidlertid lagmannsretten ikke å kunne konkludere med at hans forsett også omfattet skaden som fornærmede ble påført. Det vises i den forbindelse til Sky Ecc meldingen om at Når de andre shoferne kom inn D ble kæz m engang. Meldingen kan indikere at voldsutøvelsen ble mer alvorlig enn det som var forutsatt. Fordi det ikke kan anses bevist at As forsett omfatter skaden, kan han ikke dømmes for medvirkning til kroppsskade, jamfør straffeloven 273 og følgelig heller ikke for grov kroppsskade, jamfør straffeloven 274Lagmannsretten finner det imidlertid klart at han kan dømmes for medvirkning til grov kroppskrenkelse. Ved avgjørelsen av om kroppskrenkelsen er grov skal det særlig legges vekt på om den har hatt til følge sterk smerte, skade eller død og på handlingens grovhet, jamfør straffeloven 272 bokstav a f. Det følger av straffeloven 24 at uaktsomhet med hensyn til skadefølgen er tilstrekkelig for å anse et lovbrudd som grovt. Lagmannsretten finner det ikke tvilsomt at A sett i lys av det han visste om bakmennenes formål med frihetsberøvelsen og voldsutøvelsen må anses å ha opptrådt uaktsomt både hva gjelder den sterke smerten og skadefølgen som fornærmede ble påført. Som det fremgår foran, legger lagmannsretten til grunn at voldsutøvelsen som fornærmede ble utsatt for, faller inn under 272 bokstav a, b, c, d og født Etter lagmannsrettens syn er det ikke tvilsomt at A anså det som sikkert eller mest sannsynlig at voldsutøvelsen ville skje på denne måten. Han har derfor gjort seg skyldig i medvirkning til grov kroppskrenkelse. Er As medvirkning straffri på grunn av nødrett Som det fremgår ovenfor, finner lagmannsretten det sannsynlig at A var i en form for tvangssituasjon. Bevisførselen gir ikke grunnlag for å fastslå med sikkerhet hvor alvorlig denne situasjonen var. Men lagmannsretten kan ikke utelukke at A slik han selv har forklart oppfattet situasjonen slik at han ikke kunne la være å bli med inn i leiligheten og oppholde seg der frem til voldsutøvelsen begynte, uten at han da risikerte å bli utsatt for grov voldsutøvelse, på linje med den fornærmede ble utsatt for. Dette fordi gjerningsmennene da ville tro at det var han som hadde stjålet hasjpartiet, fordi de ville frykte for at han kunne avsløre overfor politiet elle andre hva som pågikk, eller fordi de ønsket å markere statuere et eksempel at det ville få konsekvenser å opptre i strid med deres forventninger. Spørsmålet blir om den tvangssituasjonen som A kan ha vært, innebærer at hans medvirkning må anses lovlig på grunn av nødrett, jamfør straffeloven 17, som lyder: En handling som ellers ville være straffbar, er lovlig nåra. den blir foretatt for å redde liv, helse, eiendom eller en annen interesse fra en fare for skade som ikke kan avverges på annen rimelig måte, ogb. denne skaderisikoen er langt større enn skaderisikoen ved handlingen. Bevisene i saken gir ikke grunnlag for å trekke noen sikker konklusjon om hvilken skaderisiko det vil si fare for skade A stod overfor 6 juni 2017 Hensyntatt at all rimelig tvil skal komme ham til gode, finner imidlertid lagmannsretten ikke å kunne utelukke at han, slik han selv har forklart, fryktet for at han, hans kjæreste eller familien kunne bli utsatt for alvorlig vold dersom han ikke var med til adresse1 og inn i leiligheten. Lagmannsretten legger således til grunn at det forelå en kvalifisert skaderisiko. Men dette er ikke alene tilstrekkelig til at hans medvirkning blir lovlig. Det følger av straffeloven 17 bokstav a at det også er et vilkår at den skaderisikoen som A ble utsatt for, ikke kunne avverges på annen rimelig måte. Videre er det etter 17 bokstav b et vilkår at skaderisikoen som var rettet mot ham, var langt større enn skaderisikoen ved handlingen, det vil si de straffbare handlingene som han medvirket til. I dette ligger et proporsjonalitetskrav, som innebærer at det må foretas en interesseavveining, der skader og risikoer knyttet til henholdsvis det rettsgodet som vernes og det som ofres, står sentralt. Der flere handlingsalternativer er aktuelle, må alternativene vektes mot hverandre. Lagmannsretten kan ikke se at noen av de to nevnte vilkårene i 17 bokstav a og b er oppfylt. For det første finner lagmannsretten det klart at A hadde reelle handlingsalternativer til sin medvirkning. Etter at Golfen kjørte fra sted1, var bakmennenes oppmerksomhet rettet mot fornærmede og det som skulle skje med ham. Faren for at A skulle bli utsatt for vold var derfor ikke overhengende eller konstant i den forstand at det ikke ville vært mulig for ham å dra fra adresse1 før frihetsberøvelsen og voldsutøvelsen startet. Dersom A fryktet for at det ville få konsekvenser for sin egen eller for sine nærståendes sikkerhet kunne han kontaktet politiet. Ved vurderingen av As handlingsalternativer, herunder hans mulighet for å kontakte politiet, legger lagmannsretten vekt på at han hadde telefon. Både As egen forklaring og teledata viser at han i dagene forut for 6 juni da mistanken særlig skal ha vært rettet mot ham benyttet telefonen til å ta kontakt med andre, herunder sin mor og sin kjæreste. Det at A ifølge sin forklaring gikk ut av leiligheten før voldsutøvelsen var over viser også at han ikke var i noen total tvangssituasjon, men hadde handlingsalternativer. Dette underbygges også av at A da han og de to han var sammen med i Golfen kom til virksomhet etter at voldsutøvelsen hadde funnet sted sa at nå ville han dra og deretter forlot stedet og de han var sammen med. Etter lagmannsrettens oppfatning er heller ikke proporsjonalitetskravet oppfylt. Selv om lagmannsretten ovenfor er kommet til at As forsett med hensyn til voldsutøvelsen bare omfattet kroppskrenkelse var det ikke noe som tilsa at den skaderisikoen som han var utsatte for, var større enn skaderisikoen for fornærmede. Lagmannsrettens konklusjon blir etter dette at vilkårene for nødrett i straffeloven 17 bokstav a og b ikke er oppfylt. A må derfor dømmes for medvirkning til frihetsberøvelse, jamfør straffeloven 254 og grov kroppskrenkelse, jamfør straffeloven 272Som lagmannsretten vil komme tilbake til nedenfor, vil imidlertid tvangssituasjonen som det legges til grunn at A var i, få betydning for straffutmålingen. Skyldspørsmålet B Hvilket faktum som legges til grunn for vurderingen av spørsmålet om B har medvirket Det er ubestridt og bekreftes av bevisførselen at B var på sted1 og kjørte sammen med fornærmede i taxien til adresse1, hvor B fikk nøklene til Ds leilighet. Videre er det ubestridt at B deretter fulgte fornærmede, A og de to etnisitet til leiligheten og låste opp for dem. B har imidlertid bestridt at han, slik fornærmede har forklart, gikk inn i leiligheten og var der til voldsutøvelsen startet. Det er etter lagmannsrettens syn ikke holdepunkter for at fornærmede under ankeforhandlingen bevisst har forklart seg uriktig om Bs rolle, herunder om hvor lenge B var i leiligheten. Lagmannsretten er derfor ikke enig med Bs forsvarer i at det er sannsynlig at fornærmede har en klar agenda som går ut på at han forklarer seg uriktig om B for å få oppmerksomheten bort fra bakmennene. Når det gjelder spørsmålet om hvor lenge B var i leiligheten, finner imidlertid ikke lagmannsretten å kunne utelukke at B forlot leiligheten på et tidligere tidspunkt enn det fornærmede har forklart og at han ikke var der da voldsutøvelsen startet og heller ikke da fornærmedes hender ble festet sammen med strips og det ble bundet gaffateip over munnen hans. Fordi B, som lagmannsretten vil komme nærmere tilbake til, visste hva som skulle skje med fornærmede da B fulgte ham og de som kom med Golfen til leiligheten, er det imidlertid uten betydning for skyldspørsmålet når B forlot leiligheten. Har B objektivt medvirket På bakgrunn av bevisførselen, herunder Bs egen forklaring, finner lagmannsretten det bevist at han på vegne av bakmennene tok kontakt med D for å få låne Ds leilighet. Bs forklaring om at han først gjorde dette etter at han kom til sted1 er etter lagmannsrettens oppfatning helt usannsynlig. Det at frihetsberøvelsen og voldsutøvelsen bærer preg av grundig planlegging tilsier at forespørselen om å få låne leiligheten kom på et langt tidligere tidspunkt. Det samme gjør telefonkontakten som er dokumentert mellom B og D og mellom B og N7 5 og 6 juni 2017For så vidt gjelder skyldspørsmålet er det imidlertid uten betydning når B på vegne av bakmennene spurte D om å få låne leiligheten. Det er tilstrekkelig for å konstatere at det foreligger medvirkning og da i form av fysisk medvirkning at B gjennom sin kontakt med D sørget for at D stilte sin leilighet til disposisjon for bakmennene. B medvirket også til frihetsberøvelsen og voldsutøvelsen da han kjørte sammen med fornærmede i taxien fra sted1. Videre utgjør det også fysisk medvirkning at B etter at taxiene stoppet utenfor inngangen til boligblokken i adresse1 fikk overlevert nøklene til Ds leilighet og deretter fulgte fornærmede og de andre til leiligheten og låste opp for dem. Selv om det ikke er nødvendig for å begrunne lagmannsrettens standpunkt, bemerkes at Sky Ecc meldingene som politiet har innhentet, underbygger at B har medvirket. I meldingene som ble sendt 23 desember 2020, skriver de to som utveksler meldingene om D og B, som ut fra innholdet i meldingene må være D og B. I en av meldingene står det at de nordmenna gjorde en tjeneste. Lagmannsretten konklusjon blir etter dette at B både ved sin forutgående kontakt med D, ved å kjøre sammen med fornærmede fra sted1 og ved sin bistand etter at de kom til adresse1, objektivt vurdert har fysisk har medvirket både til frihetsberøvelsen og til voldsutøvelsen som fornærmede ble utsatt for. Fordi B har medvirket fysisk, finner lagmannsrettene det unødvendig å ta stilling til om han ved sin tilstedeværelse og opptreden også har medvirket psykisk. Bs forsett B har bestridt at han visste hvorfor bakmennene ønsket å få låne Ds leilighet og ville at fornærmede skulle føres dit. I følge B dro han 6 juni 2017 til sted1 for å kjøpe hasj, men traff ikke vedkommende han skulle kjøpe av. Derimot traff han noen andre som han kjente, men som han ikke vil navngi. Disse spurte om han kunne skaffe dem en leilighet. De sa ikke hva leiligheten skulle brukes til, men han antok at de skulle benytte den i forbindelse med salg av narkotika. B tok derfor kontakt med D, som sa seg villig til å låne ut leiligheten sin. Bs forklaring om at han var på sted1 for å kjøpe hasj og tilfeldig kom i kontakt med noen som hadde behov for å låne en leilighet, virker isolert vurdert lite troverdig og står i motstrid med andre bevis. Ved vurderingen av Bs kunnskap legger lagmannsretten vekt på N9 forklaring til politiet. I forklaringen opplyser N9 at han møtte D 6 juni 2017 mellom klokka 1930 og 2000 og at D sa til N9 at det var noen folk i leiligheten til D, og at de ikke kunne dra dit. D sa også til N9 at han hadde ikke nøklene til leiligheten og at det var en som skulle få juling. Når N9s politiforklaring sees i sammenheng med det øvrige bevisbildet, finner lagmannsretten det ikke tvilsomt at D visste hva som var bakgrunnen for at bakmennene ønsket å få låne leiligheten hans, og at bakmennene ville at fornærmede skulle holdes innesperret og utsettes for vold i leiligheten. Denne kunnskapen må D ha fått fra B. Teledata viser at B 5 og 6 juni hadde omfattende kontakt både med N7, som kjørte taxien fra sted1, og med D. N7, D og B er barndomsvenner. Også fornærmedes forklaring om Bs opptreden i taxien og da de kom til adresse1 underbygger at eide visste hva som skulle skje. Det samme gjør Sky Ecc meldingene som det er vist til foran. Lagmannsretten finner det derfor bevist ut over rimelig tvil at B da han tok kontakt med D for å spørre ham om han var villig til å stille sin leilighet til disposisjon for bakmennene visste at fornærmede ville bli utsatt for frihetsberøvelse og vold. Hans medvirkning har derfor vært forsettlig. For så vidt gjelder Bs medvirkning til voldsutøvelsen, er det på samme måte som for A, et spørsmål om forsettet også omfattet kroppsskade, herunder grov kroppsskade, eller bare kroppskrenkelse, herunder grov kroppskrenkelse. Lagmannsretten finner det ikke tvilsomt at B visste at bakmennene var villige til å utøve vold for å få oppklart hva som hadde skjedd med hasjpartiet. I likhet med hva lagmannsretten foran er kommet til for så vidt gjelder A, kan imidlertid lagmannsretten ikke se at det samlede bevisbildet gir tilstrekkelig grunnlag for å fastslå med sikkerhet at B hadde forsett med hensyn til skadefølgen som voldsutøvelsen fikk. B kan derfor ikke dømmes for medvirkning til kroppsskade eller grov kroppsskade, jamfør straffeloven 273 og 274Lagmannsretten finner det imidlertid ikke tvilsomt at B med den kunnskapen han hadde om bakmennene og deres formål med voldsutøvelsen, må anses å ha opptrådt uaktsomt både hva gjelder den sterke smerten og skadefølgen som fornærmede ble påført. For så vidt gjelder Bs tilknytning til og kunnskap om det kriminelle miljøet som bakmennene var en del av, viser lagmannsretten til vitneforklaringene fra politibetjent Børre Sandbakk og politibetjent Ida Marie Laier Johnsen. Det er heller ikke tvilsomt at Bs forsett også omfattet de forholdene som innebærer at voldsutøvelsen faller inn under 272 bokstav a, b, c, d og født Lagmannsretten finner det derfor klart at B må dømmes for medvirkning til frihetsberøvelse og grov kroppskrenkelse. Straffutmåling Innledning Overtredelse av straffeloven 272 straffes med fengsel inntil 6 år. Strafferammen for overtredelse av straffeloven 254 er bot eller fengsel inntil 3 år. I denne saken er det en nær sammenheng mellom frihetsberøvelsen og den grove kroppskrenkelsen i den forstand at lovbruddene ble begått samtidig og frihetsberøvelsen ble gjort for at gjerningsmennene kunne utføre volden. Det er den grove kroppskrenkelsen som er den klart mest alvorlige av de to lovbruddene og som blir førende for straffutmålingen. Forarbeidene gir ikke særlig vegledning for straffutmålingen i en sak som dette. Lagmannsretten har heller ikke funnet avgjørelser fra Høyesterett som gjelder direkte sammenlignbare saker, men mener at Rt 2011 407 kan gi et relevant utgangspunkt. Saken gjaldt straffutmåling for frihetsberøvelse, rettsstridig tvang, trusler og legemsfornærmelser overfor en 17 år gammel gutt som ledd i inndrivelse av angivelig krav på oppgjør for skade på en bilrute. I avsnitt 15 uttales følgende: Jeg er enig med påtalemyndigheten i at straffen i et tilfelle som i vår sak må ta utgangspunkt i handlingenes samlete grovhet. Straffenivået for grovt ran kan gi en viss veiledning. Selv om det ikke foreligger vinnings hensikt, blir virkningen for offeret langt på vei den samme. Det sentrale er opplevelsen av angst, hjelpeløshet og manglende kontroll, forsterket av den vold som faktisk blir utøvd. Det må også legges vekt på at handlingene skjedde som ledd i privat rettshåndhevelse, noe vårt straffesystemet må reagere mot. Samlet sett dreier det seg om et alvorlig overgrep, forøvet av en voksen mann mot en forsvarsløs 17 år gammel gutt. Ut fra dette finner jeg ikke grunnlag for å fravike det nivået tingretten og lagmannsretten har fastsatt fengsel i ett år og to måneder. Forholdet som det nå skal utmåles straff for, gjelder mer alvorlig vold enn det enn det fornærmede i Rt 2011 407 ble utsatt for. Volden som fornærmede ble utsatt for og som er beskrevet foran, var omfattende, smertefull og torturlignende. Den førte til at fornærmede ble påført alvorlig skade og volden som var rettet mot fornærmedes hode kunne lett fått enda mer alvorlige følger. Det må også tas i betraktning at straffutmålingen i Rt 2011 407 gjaldt en hendelse som fant sted i 2009, altså før straffskjerpelsen for voldslovbrudd som ble gjennomført ved de endringer av straffeloven som fant sted ved lov 25 juni 2010 nummer 46 I motsatt retning trekker at fornærmede i Rt 2011 407 bare var 17 år. Vurdert i lys av Rt 2011 407 mener lagmannsrettene at straffen for de forholdene som tiltalen i vår sak gjelder, i utgangspunktet vil være fengsel i om lag to år, dersom det ikke hadde vært tale om medvirkning. Fordi A og B bare er funnet skyldig i medvirkning, må imidlertid dette utgangspunktet reduseres. Dette kommer lagmannsretten tilbake til. Ved straffutmålingen må det tas hensyn at saken er blitt gammel. Dette skyldes flere forhold, herunder det som må karakteriseres som en ren liggetid på om lag 9 måneder. Etter lagmannsrettens syn tilsier den samlede tidsbruken en markant reduksjon av straffen, jamfør straffeloven 78 bokstav e. A Ved fastsettelsen av straffen for A legger lagmannsretten til grunn at bevisførselen ikke gir grunnlag for å fastslå at As medvirkning har vært av sentral betydning. Videre legger lagmannsretten til grunn at han, som det fremgår av drøftelsene foran, var i en tvangssituasjon. Nevnte forhold tilsier en straff på fengsel i åtte måneder. Den samlede saksbehandlingstiden, herunder liggetiden, som A ikke for noen del har ansvaret for, innebærer at straffen bør reduseres med fire måneder. Etter dette fastsettes straffen for A til fengsel i 120 dager. Tatt i betraktning den lange tiden som er gått siden lovbruddene ble begått, finner lagmannsretten fengselsstraffen slik aktor har nedlagt påstand om kan gjøres betinget med en prøvetid på to år, jamfør straffeloven 34 flg. Ved en eventuell soning av fengselsstraffen har A krav på 96 dager i fradrag for utholdt varetekt. B Bs medvirkning må anses for å ha vært av sentral betydning. Medvirkningen, som er nærmere beskrevet foran, besto i at han skaffet bakmennene tilgang til Ds leilighet, hvor frihetsberøvelsen og voldsutøvelsen fant sted og var med på å kjøre fornærmede dit. Videre var det B som fulgte fornærmede og de andre til leiligheten lå og låste opp for dem. Bs medvirkning var vel gjennomtenkt fra hans side, og han var i motsetning til A ikke i noen form for tvangssituasjon. Ut fra en samlet vurdering mener lagmannsretten at straffen for B i utgangspunktet bør være fengsel om lag ett år. Saksbehandlingstiden, herunder liggetiden tilsier at straffen reduseres med om lag fire måneder. Det er da tatt hensyn til at B, som følge av at han var mistenkt i en annen sak, var etterlyst av politiet 20 februar 2018 og først ble pågrepet 14 april 2019 I denne perioden var det således ikke mulig for de som skulle etterforske saken som lagmannsretten nå har behandlet, å få avhørt B. Ved straffutmålingen kommer straffeloven 82 om etterskuddsdom til anvendelsen. B ble ved Oslo tingretts dom av 28 mai 2019 dømt til samfunnsstraff i 420 timer med en gjennomføringstid på ett år og seks måneder. Den subsidiære fengselsstraffen ble satt til ett år og ti måneder. Påtalemyndighetene har ikke bestridt og lagmannsretten legger til grunn at samfunnsstraffen kan anses gjennomført. Etter en samlet vurdering er lagmannsretten kommet til at straffen for B bør settes til fengsel i 90 dager. Lagmannsretten har under betydelig tvil kommet til at fullbyrding av straffen bør utsettes med en prøvetid på to år, jamfør straffeloven 34 Ved lavgjørelsen legger lagmannsretten særlig vekt på at B har gjennomfør samfunnsstraffen han ble idømt ved Oslo tingretts dom av 28 mai 2019 Videre er det sett hen til den lange tiden som har gått siden lovbruddene ble begått, og til at B ifølge det som kommet frem under ankeforhandlingen, nå er i jobb og er rusfri. Oppreisningserstatning Fornærmede har satt fram krav om at A og B skal betale ham oppreisningserstatning. Det følger av skadeserstatningsloven 3 5, jamfør 3 3 at en person som har påført noen en kroppskrenkelse, kan pålegges å betale oppreisningserstatning. Det samme gjelder for den som har medvirket til slik krenkelse. Selv om oppreisning etter 3 5 kan tilkjennes, gjøres dette normalt når lovens vilkår er oppfylt, se blant annet Rt 2014 745 med videre henvisninger. Som det fremgår ovenfor, har lagmannsretten funnet det bevist at både A og B forsettlig har medvirket til grov kroppskrenkelse av fornærmede, herunder at de har hatt forsett om de forhold som innebærer at voldsutøvelsen faller inn under 272 bokstav a, b, c, d og født samt utvist uaktsomhet med hensyn til den skade og smerte som fornærmede ble påført. Vilkåret for å pålegge dem å betale oppreisningserstatning til fornærmede er derfor oppfylt. Størrelsen på oppreisningserstatningen skal fastsettes ut fra hva retten finner rimelig og utmåles på individuell og skjønnsmessig basis. Av rettspraksis følger at det blant annet legges vekt på handlingens objektive grovhet, skadevolderens skyld, skadelidtes subjektive opplevelse av krenkelsen og arten og omfanget av de påførte skadevirkningene. Det vil ut fra forholdene i den enkelte sak kunne variere hvilke momenter som tillegges størst betydning, jamfør H R 2020 1345 A avsnitt 28 med videre henvisninger. Den grove kroppskrenkelsen som A og B medvirket til, var omfattende, smertefull og torturlignende. Krenkelsen førte til at fornærmede ble påført alvorlig skade. Fornærmede har forklart at han fortsatt har plager med hodet etter volden og at han som følge av at han fikk et skjemmende arr i hodebunnen går med caps. Fremlagt legeattest bekrefter at fornærmede har ått diagnose P TS D og panikkangst. Selv om fornærmede også tidligere skal ha hatt psykiske problemer, finner lagmannsretten det ikke tvilsomt at lidelsene som fremgår av legeattesten skyldes de straffbare handlingene som fornærmede ble utsatt for. Lagmannsretten finner det heller ikke tvilsomt at disse handlingene, slik fornærmede har forklart, har ført til at han er redd for å ta offentlig kommunikasjon. I Rt 2012 1576 tok Høyesterett stilling til utmålingen av oppreisningserstatning i en sak der tre personer i fellesskap stod for voldsutøvelsen. Fornærmede ble utsatt for en rekke slag og spark mot kroppen og hodet, og ble slått med pinnestol og besvimte. Oppreisningserstatningen ble satt til 80 000 kroner. Slik lagmannsretten ser det, ville det i dag hensyntatt at det er gått vel 10 år siden nevnte dom ble avsagt og at Høyesterett i H R 2022 980 A har økt den normerte oppreisningserstatningen for voldtekt være riktig å sette beløpet for en tilsvarende voldsutøvelse høyere, anslagsvis 100 000 kroner. Etter lagmannsrettens oppfatning var handlingens objektive grovhet, skadelidtes subjektive opplevelse av krenkelsen og arten og omfanget av de påførte skadevirkningene av krenkelsen større for fornærmede i denne saken enn i Rt 2012 1576 Men det må på den annen side tas i betraktning at A og B ikke selv utførte lovbruddene, men bare medvirket. Tingretten utmålte en oppreisningserstatning på 80 000 kroner, som A, B og D ble gjort solidarisk ansvarlig. Tingrettens dom er rettskraftig for så vidt gjelder D. Lagmannsretten er kommet til at A, B og D bør være solidarisk ansvarlig i samsvar med hovedregelen i skadeerstatningsloven 5 3 nummer 1Ved fastsetting av ansvaret må det tas hensyn til at Bs medvirkning har vært av mer sentral betydning enn As og at A var i en tvangssituasjon. Etter en samlet vurdering finner lagmannsretten at A bør dømmes til å betale 50 000 kroner og B 80 000 kroner i oppreisingserstatning. Dommen er enstemmig. D OM SS LU TN IN G1. A, født 00/00/1995, dømmes for overtredelse av straffeloven 254, jamfør 15 og straffeloven 272, jamfør 271 første ledd, jamfør 15, sammenholdt med straffeloven 79 bokstav a, til fengsel i 120 etthundreogtjue dager. Fullbyrding av straffen utsettes med en prøvetid på to år, jamfør straffeloven 34Ved en eventuell soning av fengselsstraffen går 96 dager til fradrag for utholdt varetekt, jamfør straffeloven 832B, født 00/00/1987, dømmes for overtredelse av straffeloven 254, jamfør 15 og straffeloven 272, jamfør 271 første ledd, jamfør 15, sammenholdt med straffeloven 79 bokstav a, til fengsel i 90 nitti dager som tillegg til straffen han er idømt ved Oslo tingretts dom av 28 mai 2019, jamfør straffeloven 82 første ledd. Fullbyrding av straffen utsettes med en prøvetid på to år, jamfør straffeloven 343A dømmes til å betale oppreisningserstatning til C med 50 000 femtitusen kroner. B dømmes til å betale oppreisningserstatning til C med 80 000 åttitusen kroner. A og B er solidarisk ansvarlige for oppreisningserstatningen de begge er dømt til å betale. Oppreisningserstatningen forfaller til betaling innen 2 to uker fra dommens forkynnelse. 
Oslo statsadvokatembeter har ved tiltalebeslutning 14 august 2020 satt B, født 00/00/1987 og A, født 00/00/1995, under tiltale for overtredelse av: I Straffeloven 254, jamfør 15for ved innesperring, bortføring eller på annen måte rettsstridig å ha fratatt noen friheten. Grunnlag: Gjelder alle Tirsdag 6 juni 2017 i tiden cirka kl. 18. 40 1940 i Oslo, i fellesskap med andre, fratok de C friheten ved å føre ham til en leilighet i adresse1 hvor de utøvde vold, tvang og eller trusler mot ham eller medvirket til dette. B tok C med seg i en taxi fra sted1 til adresse1 der han sammen med blant annet A førte C inn i leiligheten hvor C ble bundet på hendene og tapet over munnen. Deretter sparket og eller slo de C gjentatte ganger blant annet med forskjellige slagvåpen i hodet og på kroppen. D medvirket ved i forkant å ha stilt sin leilighet til disposisjon for utøvelsen. I I Straffeloven 274 første ledd, jamfør 273, jamfør 15for å ha skadet en annens kropp eller helse, gjort en annen fysisk maktesløs eller fremkalt bevisstløshet eller liknende tilstand hos en annen. Kroppsskaden er grov fordi det særlig legges vekt på at den har hatt til følge arbeidsudyktighet av noen varighet og eller sterk smerte og eller betydelig skade og for øvrig at den er begått mot en forsvarsløs person, har karakter av mishandling, er begått av flere i fellesskap og er forøvd ved bruk av kniv eller annet særlig farlig redskap. Grunnlag: Gjelder alle Til tid og på sted som nevnt i post I forholdt de seg som der beskrevet eller medvirket til dette, slik at C blant annet fikk brudd på skallebenet, to kutt i hodebunnen som måtte syes med tilsammen ni sting, blødning i øyet samt hevelser og blåmerker på kroppen. C var innlagt på Ullevål og Akershus Universitetssykehus i perioden 6 12 juni 2017 og deretter på sykehus (alderspsykiatrisk avdeling) i perioden 29 juni 5 juli 2017I II Straffeloven 351 første leddfor å ha skadet, ødelagt, gjort ubrukelig eller forspilt en gjenstand som helt eller delvis tilhørte en annen. Grunnlag: Gjelder nummer 1 D. Lørdag 17 juni 2017 cirka klokka 1925 på tildelt celle i Oslo fengsel, knuste han vasken og toalettet samt ødela en bordlampe på cella. Oslo tingrett avsa 31 januar 2021 dom med slik domsslutning: 1. D, født 00/00/1987, dømmes for overtredelse av straffeloven 254, jamfør 15, straffeloven 274 første ledd, jamfør 273, jamfør 15, straffeloven 351 første ledd, straffeloven 273, jamfør 16 og straffeloven 231 første ledd, alt sammenholdt med straffeloven 79 bokstav a og b, til fengsel i 6 seks måneder som tillegg til den straff han ble idømt ved Oslo tingretts dom av 5 oktober 2020, jamfør straffeloven 82 første ledd. Varetekt kommer til fradrag med 102 etthundreogto dager, jamfør straffeloven 832I medhold av straffeloven 70 inndras en pistol med magasin, patroner, en øks, en batong, en sabel, en machete og en samekniv fra D. D dømmes til å betale oppreisning til E med 15 000 femtentusen kroner innen to uker fra dommens forkynnelse, med tillegg av lovens forsinkelsesrente fra oppfyllelsesfristens utløp til betaling skjer. D dømmes til å betale erstatning til Kriminalomsorgen v Oslo fengsel med 8 125 åttetusenetthundreogtjuefem kroner innen to uker fra dommens forkynnelse. B, født 00/00/1987, dømmes for overtredelse av straffeloven 254, jamfør 15 og straffeloven 274 første ledd, jamfør 273, jamfør 15, sammenholdt med straffeloven 79 bokstav a og b, til fengsel i 5 fem måneder som tillegg til den straff han er idømt ved Oslo tingretts dom av 28 mai 2019, jamfør straffeloven 82 første ledd. A, født 00/00/1995, dømmes for overtredelse av straffeloven 254, jamfør 15 og straffeloven 274 første ledd, jamfør 273, jamfør 15, sammenholdt med straffeloven 79 bokstav a, til fengsel i 7 sju måneder. Fullbyrding av 4 fire måneder av straffen utsettes med en prøvetid på to år, jamfør straffeloven 34 Den ubetingede delen anses utholdt ved varetekt. D, B og A dømmes en for alle og alle for en til å betale oppreisning til C med 80 000 åttitusen kroner innen to uker fra dommens forkynnelse. A, B og D har anket dommen til Borgarting lagmannsrett. Anken fra A gjelder bevisbedømmelsen under skyldspørsmålet for begge tiltalens poster, saksbehandlingen, lovanvendelsen, straffutmålingen og erstatningsavgjørelsen. Anken fra B gjelder bevisbedømmelsen under skyldspørsmålet for begge tiltalens poster, straffutmålingen og erstatningsavgjørelsen. Anken fra D gjelder bevisbedømmelsen under skyldspørsmålet for de samme to tiltaleposter, straffutmålingen og erstatningsavgjørelsen. Ankene over bevisbedømmelsen under skyldspørsmålet ble ved lagmannsrettens beslutning av 30 september 2021 henvist til ankeforhandling. D har ved erklæring 12 oktober 2022 trukket sin anke. Ankesaken for D ble deretter avsluttet ved lagmannsrettens kjennelse av 17 oktober 2022Ankeforhandling ble holdt 6 15 desember 2022 i Borgarting lagmannsretts hus. A og B og 28 vitner, herunder fornærmede, C, avga forklaring. Øvrig bevisførsel fremgår av rettsboken. Aktor nedla slik påstand: I saken mot A: A, født 00/00/1995 dømmes for overtredelse av straffeloven 254, jamfør straffeloven 15 straffeloven 274 første ledd, jamfør 273, jamfør straffeloven 15 sammenholdt med straffeloven 79 bokstav a og straffeloven 82 til: fengsel i 5 måneder. Straffen gjøres betinget med en prøvetid på 2 år i medhold av straffeloven 34 flg. Ved en eventuell soning av fengselsstraffen går 96 dager til fradrag for utholdt varetekt jamfør straffeloven 83I saken mot B: B, født 00/00/1987 dømmes for overtredelse av straffeloven 254, jamfør straffeloven 15 straffeloven 274 første ledd, jamfør 273, jamfør straffeloven 15sammenholdt med straffeloven 79 bokstav a, straffeloven 79 bokstav b og straffeloven 82 til fengsel i 120 dager. Straffen er en etterskuddsdom til Oslo tingretts dom av 28 mai 2019Bistandsadvokaten for fornærmede, C, nedla slik påstand: B, født 00/00/1987 og A. født 00/00/1995 dømmes in solidum til å betale oppreisningserstatning til C, født 00/00/1987 med et beløp fastsatt etter rettens skjønn. Beløpet forfaller til betaling innen 2 to uker fra dommens forkynnelse, med tillegg av lovens rente fra forfall og til betaling skjer. Forsvarerne til A nedla slik påstand: A frifinnes, subsidiært anses han på mildeste måte. Forsvarerne til A nedla slik påstand: B frifinnes, subsidiært anses han på mildeste måte. Lagmannsretten bemerker: Innledning Sakens bakgrunn Selv om det ikke har vært bevisførsel som kan bekrefte dette, er aktor og forsvarerne enige om at saken må antas å ha sin bakgrunn i at det i slutten av mai eller begynnelsen av juni 2017 ble borte en større mengde angivelig 60 kilo hasj. Narkotikapartiet skal ha blitt oppbevart på sted2, hvor den ene av de tiltalte, A og fornærmede, C bodde i samme boligblokk. Eierne av narkotikapartiet ønsket å finne ut hvem som hadde tatt stoffet. Hvem disse eierne var, er ikke klarlagt, og de samt deres medhjelpere vil nedenfor bare bli omtalt som bakmennene. Bakmennene synes å ha mistenkt flere personer for å ha tatt hasjpartiet. En av dem som ble mistenkt for dette var tiltalte A. En annen som skal ha vært mistenkt var N1, som var en venn av A. En tredje som ble mistenkt var fornærmede. Politiet har i ettertid ikke avdekket hvem som skal ha tatt hasjpartiet. Bevisførselen under ankeforhandlingen gir ingen holdepunkter for at fornærmede skal ha hatt noen befatning med dette. Hvilket faktum som lagmannsretten finner bevist med hensyn til hva fornærmede ble utsatt for Ved bevisvurderingen av spørsmålet om hva fornærmede ble utsatt for, har lagmannsretten særlig bygget på hans egen forklaring, på de opplysningene som fremgår av innhentede legeuttalelser og på fotografiene som viser hvilke skader og merker han ble påført. Videre er det lagt vekt på funn av blant annet strips og en øks. Som nye bevis for lagmannsretten er fremlagt en rekke såkalte Sky Ecc meldinger som er sendt mellom kryptotelefoner, herunder to telefoner med Sky Ecc I D I D nr. 1 og I D nr. 2. Sky Ecc meldingene ble sendt like før saken ble behandlet i tingretten, og viser at de to som sendte meldingene var svært opptatt av saken. Innholdet i meldingene tilsier dessuten at de to begge var til stede da frihetsberøvelsen og voldsutøvelsen fant sted. Politiets undersøkelser gir grunn til å anta at Sky Ecc I D I D nr. 1 ble benyttet av N2 og Sky Ecc I D I D nr. 2 av N3. Sky Ecc meldingene underbygger også at fornærmedes forklaring om hva han ble utsatt for er riktig. Dette har for øvrig ikke vært bestridt av de tiltalte. På bakgrunn av bevisførselen finner lagmannsretten følgende bevist: Etter at fornærmede tidligere på dagen den 6 juni 2017 hadde utvekslet en rekke meldinger på Facebook med N4, N5 og N6, sa han seg villig til å møte de som mistenkte ham for å ha tatt hasjpartiet. Fornærmede dro derfor til sted1. Utenfor en Joker butikk på sted1 traff fornærmede noen personer som han snakket medicinae Disse ga uttrykk for at de ville at han skulle være med i en bil. Fornærmede følte seg presset til å gjøre som de sa og satte seg inn i baksetet i en hvit Mercedes taxi. B, som også befant seg på stedet, satte seg også inn i denne bilen. Fører av taxien var N7, som var en venn av B. Taxien med N7, B og fornærmede kjørte deretter fra sted1 til adresse1. Rett etter dem kjørte en annen bil, en grå Golf. I denne bilen satt det tre personer. Den ene var tiltalte A. De to andre, hvorav den ene var sjåfør, er opplyst å ha etnisitet utseende, og vil nedenfor bli omtalt som etnisitet. Sky Ecc meldingene som er omtalt foran og undersøkelser som politiet har gjort om telefonene som meldingene ble sendt fra, tilsier at dette var N2 og N3. Innhentede opplysninger fra bomringen rundt Oslo viser at taxien passerte bomringen på E 18 ved Sjursøya klokken 184228 og Golfen tre sekunder senere. Begge bilene kjørte til adresse1, som er en boligblokk. Der stoppet bilene utenfor inngangen til boligblokken hvor leiligheten til D lå. Like etter kom D ut og ga B nøklene til leiligheten. B fulgte deretter fornærmede, A og de to etnisitet til Ds leilighet og låste opp døren til leiligheten. Noe senere kom det ytterligere to eller tre personer til leiligheten. Etter at de var kommet, ble fornærmedes hender festet sammen med strips og det ble bundet gaffateip over munnen hans. Deretter ble fornærmede slått og sparket gjentatte ganger mot hodet og mot kroppen. Gjerningsmennene benyttet også en øks og en batong eller en hammer ved voldsutøvelsen. I den perioden hvor gjerningsmennene slo og sparket fornærmede var det to opphold, hvor de spurte ham hvor hasjen var. Da fornærmede svarte at han ikke visste det, fortsatte volden. Voldsutøvelsen varte i om lag 10 minutter og var svært smertefull for fornærmede, som etter hvert trodde at han ville dø. Den ble avsluttet etter at fornærmede som følge av slag eller kutt i hodet, begynte å blø kraftig. Da forlot alle, bortsett fra fornærmede, raskt leiligheten. Etter at de andre hadde dratt, klarte fornærmede å hoppe ut gjennom et vinduet og ned på bakken. Deretter kom han seg til adresse2, hvor han kom i kontakt med noen som ringte til Alarmsentralen, som varslet politiet og sendte en ambulanse til stedet. Fornærmede ble kjørt i ambulanse til Ullevål universitetssykehus. Der ble det gjennomført undersøkelser som viste at volden som fornærmede ble utsatt for, hadde ført til at han fikk brudd på skallebenet, to kutt i hodebunnen som måtte sys med tilsammen ni sting, blødning i øyet samt hevelser og blåmerker på kroppen. Fotografier av fornærmede viser at han også hadde fått en rekke merker etter volden på ulike steder av kroppen, herunder på bena, hendene og ryggen. Fornærmede var innlagt ved Ullevål universitetssykehus fra 6 til 12 juni 2017 Som følge av de psykiske påkjenningene han var påført, ble fornærmede senere innlagt ved allmennpsykiatrisk døgnenhet ved D PS, Akershus universitetssykehus fra 29 juni til 5 juli 2017 I lang tid etterpå slet han med alvorlige migreneanfall. Legeattest av 17 januar 2020 fra lege N8 bekrefter at fornærmede etter voldhendelsen har fått diagnose posttraumatisk stressyndrom P TS D og panikkangst. Den strafferettslige vurderingen av de handlingene som fornærmede ble utsatt for Tiltalen post I gjelder medvirkning til overtredelse av straffeloven 254 Bestemmelsen rammer den som ved innesperring, bortføring eller på annen måte rettsstridig fratar noen friheten. En frihetsberøvelse behøver ikke være absolutt og uovervinnelig for å rammes av 254, jamfør Rt 2005 463 avsnitt 18, hvor følgende uttales:... det må dreie seg om en fysisk hindring som ved en innesperring eller ved trusler om en umiddelbar maktanvendelse hvis man forsøker på å unnslippe. Men selv om det ikke foreligger slike fysiske hindringer, kan det etter en samlet vurdering av de konkrete omstendighetene i saken dreie seg om en ulovlig frihetsberøvelse. Jeg viser til Rt 2002 1707, der det for deler av det tidsrommet tiltalen gjaldt ikke forelå noen fysisk hindring, men fornærmede, etter å ha blitt utsatt for vold og trusler, opplevde det som livsfarlig å forlate stedet. Det er heller ikke noe vilkår for å anvende 254 at frihetsberøvelsen er langvarig, jamfør Rt 1995 803 I denne dommen uttalte Høyesterett at en frihetsberøvelse på fem til ti minutter som ledd i en ranshandling, var å anses som frihetsberøvelse etter straffeloven 1902 223Selv om fornærmede ikke ble direkte truet til å bli med i taxien da denne kjørte fra sted1 eller til å gå inn i Ds leilighet i adresse1, finner lagmannsretten det hevet over enhver rimelig tvil at han etter at han var kommet inn i leiligheten ikke fritt kunne forlate denne. Dette skyldes flere forhold. For det første følte fornærmede seg tvunget til å være der for å bevise sin uskyld og fryktet for hva som kunne skje med ham dersom han forlot leiligheten. Etter å ha vært der en stund anslagsvis 20 minutter ble fornærmede bundet med strips og fikk gaffateip over munnen, hvilket begrenset hans bevegelsesfrihet og hans muligheter for å rope etter hjelp. Før voldsutøvelsen begynte, ble han dessuten fratatt sin telefon, noe som også reduserte hans mulighet for å komme i kontakt med andre. Når disse forholdene sees i sammenheng, finner lagmannsretten det klart at fornærmede ble utsatt for en frihetsberøvelse som faller inn under 254 Om denne frihetsberøvelsen er å anse om en innesperring eller som en annen form for rettsstridig frihetsberøvelse, er et terminologisk spørsmål, hvor svaret er uten betydning for saken. Slik lagmannsretten ser det, er det nærliggende å karakterisere frihetsberøvelsen som en form for innesperring. Tiltalen post I I gjelder medvirkning til grov kroppsskade, jamfør straffeloven 274 første ledd, jamfør 273Etter lagmannsrettens oppfatning er det klart at volden som fornærmede ble utsatt for, er å anse som en grov kroppsskade og faller inn under 274 første ledd, jamfør 273 For så vidt gjelder alvorligheten av skaden vises det til den beskrivelsen som foran er gitt av skadens omfang og varighet. Etter straffeloven 274 skal det også legges vekt på alvorligheten av den skadevoldende handlingen, det vil si om voldsutøvelsen: a. har skjedd uten foranledning og har karakter av overfall, b. er begått mot en forsvarsløs person, c. har karakter av mishandling, d. er begått av flere i fellesskap, e.... f. er forøvd ved bruk av kniv eller annet særlig farlig redskap. De samme kriteriene er også inntatt i straffeloven 272 om grov kroppskrenkelse, som lagmannsretten senere vil komme tilbake til. Volden som fornærmede ble utsatt for, skjedde uten foranledning og hadde karakter av overfall. Tatt i betraktning at fornærmede var innesperret i leiligheten og hadde gaffateip over munnen og hendene budet sammen med strips, må volden anses for å ha blitt begått mot en forsvarsløs person. Voldsutøvelsen besto av en rekke slag og spark, pågikk over lenger tid, og var svært smertefull. Den hadde derfor karakter av mishandling, og den ble begått av flere i felleskap. Det ble også benyttet øks, det vil si særlig farlig redskap under voldsutøvelsen. Nevnte forhold faller inn under bokstav a d og f i 274 og 272 og tilsier at handlingen enten den anses som en kroppsskade eller en kroppskrenkelse må karakteriseres som grov. Hovedproblemstillingene i saken Av drøftelsen foran fremgår at lagmannsretten har funnet det bevist at fornærmede er blitt utsatt for frihetsberøvelse og grov kroppsskade. Påtalemyndigheten har ikke anført og lagmannsretten kan på bakgrunn av bevisførselen heller ikke se at det er holdepunkter for at det var A eller B selv som utførte frihetsberøvelsen og voldsutøvelsen. Spørsmålet er imidlertid om de to kan dømmes for medvirkning til disse lovbruddene. Dersom de må anses for å ha medvirket til voldsutøvelsen, oppstår spørsmålet om deres forsett også omfatter kroppsskade, herunder grov kroppsskade. legemsbeskadigelse, eller bare kroppskrenkelse, herunder grov kroppskrenkelse. For så vidt gjelder A vil det dersom han forsettlig må anes å ha medvirket også være spørsmål om han må frifinnes fordi hans medvirkning skjedde under slik tvang at den ikke kan anses straffbar, jamfør bestemmelsen om nødrett i straffeloven 17Rettslig utgangspunkt for lagmannsrettens vurdering av medvirkeransvaret Det følger av straffeloven 15 at et straffebud også rammer den som medvirker til overtredelsen, med mindre noe annet er bestemt. Straffeloven regulerer ikke nærmere hva som er å anse som medvirkning, og innholdet i begrepet må fastsettes på bakgrunn av andre rettskilder. Det er både i rettspraksis og teori vanlig å sondre mellom fysisk, psykisk og passiv medvirkning. Alle disse tre formene for medvirkning er straffbare. Bevisene i saken gir ikke grunnlag for å fastslå at A fysisk har medvirket til frihetsberøvelsen eller voldsutøvelsen. Spørsmålet blir derfor om han kan må anses for å ha gjort seg skyldig i psykisk medvirkning. Psykisk medvirkning innebærer at hovedmannens motivasjon for å utføre handlingen påvirkes. Det kan for eksempel være at den ene oppfordrer den andre til å utøve vold. For psykisk medvirkning kreves normalt at den tiltalte positivt har tilskyndet til handlingen eller styrket gjerningspersonens forsett, jamfør Rt 2014 930 avsnitt 11 med videre henvisninger. I H R 2018 387 U uttales følgende: Situasjonen beskrevet av lagmannsretten tilsier at A ikke bare var passivt til stede da kroppskrenkelsene ble begått, men at han også solidariserte seg med disse. Utvalget finner på denne bakgrunn at hans opptreden oppfyller kravet til psykisk medvirkning ved å styrke hovedpersonenes forsett. For så vidt gjelder B, kan det som lagmannsretten vil komme tilbake til, være aktuelt å vurdere både fysisk og psykisk medvirkning. For å domfelle for medvirkning må det foreligge årsakssammenheng mellom medvirkerens opptreden og hovedmannens straffbare handling. Men det er ikke noe vilkår at medvirkningen har vært nødvendig for resultatet. I Magnus Matningsdal, Straffeloven 2005 Lovkommentar, jour per 1 juli 2022 uttales følgende om årsakskravet etter 15: Det er ikke mulig å angi presist hvor mye som kreves, og man kommer neppe retningslinjen nærmere enn at avgjørende synes å være om vedkommendes handling har en slik karakter og et slikt omfang at det finnes naturlig å knytte straffansvar til den, jamfør H R 2020 1681 A avsnitt 14 Eller som Andenæs side 326 uttaler: Det er bare et medvirkende årsaksforhold som kreves Skyldspørsmålet A Hvilket faktum som legges til grunn for vurderingen av spørsmålet om A har medvirket A har forklart at han i dagene før 6 juni 2017 selv ble mistenkt for å ha tatt hasjpartiet. Som følge av dette ble han kontaktet av de samme bakmennene som stod bak frihetsberøvelsen og voldsutøvelsen av fornærmede. Han ble som følge av mistanken også utsatt for vold, først ved Aker sykehus, deretter ved sted3 og så i et rom som han og noen han ikke vil navngi, leide på virksomhet, i dokumentene også omtalt som virksomhet. Det er flere omstendigheter rundt og elementer i As forklaring som lagmannsretten finner påfallende. A forklarte ikke noe om den omfattende volden han skal ha blitt utsatt for på sted3 i sin første forklaring til politiet. I sin forklaring for lagmannsretten har han for øvrig vært lite konkret med hensyn til hvor på sted3 volden ble utøvet, hva den besto i og hvilke merker eller skader han ble påført. Til tross for den usikkerheten som er knyttet til As forklaring om hva han skal ha blitt utsatt for, finner lagmannsretten det likevel sannsynlig at også han hadde vært mistenkt for å ha stjålet hasjpartiet. As forklaring om dette underbygges av tekstmeldinger mellom A og hans daværende kjæreste. Også vitneforklaringen fra As venn, N1, som selv skal ha blitt mistenkt for å ha tatt hasjpartiet og som følge av det ble utsatt for vold, underbygger at A hadde vært mistenkt og var i en form for tvangssituasjon 6 juni 2017 Lagmannsretten vil senere komme nærmere tilbake til hva denne tvangssituasjonen besto i og betydning av den. Lagmannsretten finner det bevist utover enhver rimelig tvil at A ble med i Golfen da denne kjørte fra sted1 til adresse1, at han der ble med inn i Ds leilighet og var i leiligheten frem til de som rent faktisk stod for voldsutøvelsen kom til leiligheten og begynte å slå og sparke fornærmede. Dette bekreftes både av As egen forklaring og av forklaringen til fornærmede. Derimot er det usikkert om A var i leiligheten under hele voldsutøvelsen eller gikk ut før den var over. Innholdet i S KY Ecc meldingene tilsier at A var til stede under hele voldsutøvelsen. Likevel kan det ikke utelukkes at A, slik han selv har forklart, forlot leiligheten før alt var over. Lagmannsretten finner det imidlertid ikke tvilsomt at A var tilstede under store deler av voldsutøvelsen. Det vises i den forbindelse til As forklaring til politiet 15 juni 2017 hvor han opplyser at han så at fornærmede ble slått flere ganger i ansiktet med knyttet neve og at det kom blod i ansiktet til fornærmede som følge av slagene. A forklarte også at han tror fornærmede skrek. Lagmannsretten legger etter dette til grunn som bevist utover rimelig tvil at A var til stede da fornærmede ble ført til leiligheten i adresse1 og under store deler av voldsutøvelsen. Spørsmålet er om han ved dette har medvirket til frihetsberøvelsen og voldsutøvelsen. Har A objektivt medvirket De fremlagte Sky Ecc meldingene kan tyde på at A kan ha hatt en mer aktiv og sentral rolle i forbindelse med frihetsberøvelsen og voldsutøvelsen enn han selv forklarer. I en av disse meldingene står det at teipen han negern tok med seg Dem er veldig praktiske. Sammenhengen med innholdet i andre meldinger tilsier at negeren er A og at det med teipen siktes til gaffateipen som fornærmede fikk over munnen. Videre fremgår det av meldingene at de som skriver dem er fornøyd med at negern wipa hele gulvet med et håndkle på håndtak osv og at han tok håndkleet med seg. Det er også en melding hvor det står at Negern du husker hvor kald han var Han tyster ikke. Selv om det er holdepunkter for at A har hatt en aktiv og sentral rolle, kan dette ikke anses bevist. Spørsmålet blir derfor om han psykisk har medvirket til frihetsberøvelsen og voldsutøvelsen som fornærmede ble utsatt for. Ved vurderingen av denne problemstillingen tar lagmannsretten utgangpunkt i at bakmennenes formål med å bringe fornærmede til leiligheten i adresse1 var å få ham til å gi opplysninger om hvor hasjpartiet befant seg, og at de for å realisere dette formålet ville benytte seg av frihetsberøvelse og voldsutøvelse. Etter lagmannsrettens syn er det ikke tvilsomt at det var av betydning for bakmennene at A var til stede under frihetsberøvelsen og voldsutøvelsen. Dette fordi han ved sin tilstedeværelse solidariserte seg med bakmennene og derved styrket forsettet til de som rent faktisk begikk de straffbare handlingene. Det vises i den forbindelse til at A selv hadde vært mistenkt for ha stjålet hasjpartiet. Ved at han ble med på et opplegg som hadde til formål å få bekreftet at det var fornærmede og ikke ham som hadde gjort det, underbygget han grunnlaget for den mistanken som var rettet mot fornærmede, det vil si det som var bakmennenes motiv for frihetsberøvelsen og voldsutøvelsen. Lagmannsretten legger også vekt på at fornærmede identifiserte A med bakmennene. Det vises i den forbindelse til fornærmedes forklaring om at han da han traff A utenfor adresse1 sa til ham at han ikke visste at A hadde omgang med slike personer. Fordi fornærmede identifiserte A med bakmennene, ble A en del av det trusselbildet som fornærmede sto overfor og som gjorde at han ikke turte å forlate leiligheten. As tilstedeværelse bidro derved til at bakmennene kunne gjennomføre frihetsberøvelsen og voldsutøvelsen. Det kan ikke utelukkes at fornærmede ville blitt utsatt for frihetsberøvelsen og voldsutøvelsen selv om ikke A hadde vært til stede. Som påpekt foran, er det imidlertid ikke noe vilkår at medvirkningen har vært nødvendig for resultatet. Det er tilstrekkelig at As tilstedeværelse var en så sentral årsaksfaktor for i de straffbare handlingene at det er naturlig å kytte ansvar til den. På bakgrunn har medvirket til frihetsberøvelsen og voldsutøvelsen på en måte som objektivt vurdert rammes av straffeloven 15As forsett Ved vurderingen av As forsett tar lagmannsretten utgangspunkt i at A senest da han kjørte fra sted1 sammen med de to andre som satt i Golfen visste hva som var bakgrunnen for og formålet med at bakmennene ønsket å komme i kontakt med fornærmede. Han var også klar over at fornærmede skulle bringes til adresse1, holdes der og bli utsatt for vold. Det er flere forhold som tilsier at A hadde slik kunnskap. Han har selv forklart at han visste at bakmennene ønsket å komme i kontakt med fornærmede for å avklare hva som var skjedd med hasjen. Videre har han forklart at han selv ble utsatt for vold, som følge av at han var blitt mistenkt for det samme. Det at han fikk beskjed om å skru av telefonen en opplysning som underbygges av innhentede teledata underbygger også at han var klar over hva som skulle skje med fornærmede. Lagmannsretten finner det således bevist at A hadde forsett med hensyn til at fornærmede ville bli utsatt for frihetsberøvelse og vold. Når det gjelder As forsett med hensyn til sin egen medvirkning, er det etter lagmannsrettens syn ikke tvilsomt at A forsto at det var av betydning for bakmennene at han var til stede under frihetsberøvelsen og voldsutøvelsen. Lagmannsretten finner det derfor bevist at A som hadde en egeninteresse i at den mistanken som hadde vært rettet mot ham, ble rettet mot andre forsto at han ved sin tilstedeværelse bidro til å styrke forsettet til de som rent faktisk begikk de straffbare handlingene. Lagmannsretten finner det heller ikke tvilsomt at A var klar over at fornærmede oppfattet ham som en del av trusselbildet som fornærmede sto overfor. Allerede det forhold at A kom til adresse1 sammen med de to etnisitet i Golfen, tilsier at han var klar over at fornærmede identifiserte ham med dem. Videre vises det til fornærmedes forklaring om at han da han snakket med A utenfor adresse1 sa til ham at han ikke visste at A var sammen med slike personer. Det at A gikk inn i leiligheten sammen med de andre og var tilstede da voldsutøvelsen startet, underbygger ytterligere at han forsto at fornærmede så på ham som en del av den motstanden som fornærmede sto overfor. Lagmannsretten finner det etter dette bevist at A forsettlig medvirket til at fornærmede ble utsatt for frihetsberøvelse og vold. Når det gjelder spørsmålet om hvor langt As forsett rekker med hensyn til alvorligheten av volden, finner lagmannsretten det ikke tvilsomt at A allerede før han kom til leiligheten i adresse1 var klar over at bakmennene ville bruke vold for å nå sitt mål, det vil si avklare hvor hasjpartiet var blitt av. As forklaring om den volden han ble utsatt for på sted3 og hans forklaring om at han av frykt for hva som kan skje med ham ikke tør si noe om hvem han var sammen med i leiligheten, underbygger ytterligere at han var klar over dette. Hensett til strafferettens strenge beviskrav finner imidlertid lagmannsretten ikke å kunne konkludere med at hans forsett også omfattet skaden som fornærmede ble påført. Det vises i den forbindelse til Sky Ecc meldingen om at Når de andre shoferne kom inn D ble kæz m engang. Meldingen kan indikere at voldsutøvelsen ble mer alvorlig enn det som var forutsatt. Fordi det ikke kan anses bevist at As forsett omfatter skaden, kan han ikke dømmes for medvirkning til kroppsskade, jamfør straffeloven 273 og følgelig heller ikke for grov kroppsskade, jamfør straffeloven 274Lagmannsretten finner det imidlertid klart at han kan dømmes for medvirkning til grov kroppskrenkelse. Ved avgjørelsen av om kroppskrenkelsen er grov skal det særlig legges vekt på om den har hatt til følge sterk smerte, skade eller død og på handlingens grovhet, jamfør straffeloven 272 bokstav a f. Det følger av straffeloven 24 at uaktsomhet med hensyn til skadefølgen er tilstrekkelig for å anse et lovbrudd som grovt. Lagmannsretten finner det ikke tvilsomt at A sett i lys av det han visste om bakmennenes formål med frihetsberøvelsen og voldsutøvelsen må anses å ha opptrådt uaktsomt både hva gjelder den sterke smerten og skadefølgen som fornærmede ble påført. Som det fremgår foran, legger lagmannsretten til grunn at voldsutøvelsen som fornærmede ble utsatt for, faller inn under 272 bokstav a, b, c, d og født Etter lagmannsrettens syn er det ikke tvilsomt at A anså det som sikkert eller mest sannsynlig at voldsutøvelsen ville skje på denne måten. Han har derfor gjort seg skyldig i medvirkning til grov kroppskrenkelse. Er As medvirkning straffri på grunn av nødrett Som det fremgår ovenfor, finner lagmannsretten det sannsynlig at A var i en form for tvangssituasjon. Bevisførselen gir ikke grunnlag for å fastslå med sikkerhet hvor alvorlig denne situasjonen var. Men lagmannsretten kan ikke utelukke at A slik han selv har forklart oppfattet situasjonen slik at han ikke kunne la være å bli med inn i leiligheten og oppholde seg der frem til voldsutøvelsen begynte, uten at han da risikerte å bli utsatt for grov voldsutøvelse, på linje med den fornærmede ble utsatt for. Dette fordi gjerningsmennene da ville tro at det var han som hadde stjålet hasjpartiet, fordi de ville frykte for at han kunne avsløre overfor politiet elle andre hva som pågikk, eller fordi de ønsket å markere statuere et eksempel at det ville få konsekvenser å opptre i strid med deres forventninger. Spørsmålet blir om den tvangssituasjonen som A kan ha vært, innebærer at hans medvirkning må anses lovlig på grunn av nødrett, jamfør straffeloven 17, som lyder: En handling som ellers ville være straffbar, er lovlig nåra. den blir foretatt for å redde liv, helse, eiendom eller en annen interesse fra en fare for skade som ikke kan avverges på annen rimelig måte, ogb. denne skaderisikoen er langt større enn skaderisikoen ved handlingen. Bevisene i saken gir ikke grunnlag for å trekke noen sikker konklusjon om hvilken skaderisiko det vil si fare for skade A stod overfor 6 juni 2017 Hensyntatt at all rimelig tvil skal komme ham til gode, finner imidlertid lagmannsretten ikke å kunne utelukke at han, slik han selv har forklart, fryktet for at han, hans kjæreste eller familien kunne bli utsatt for alvorlig vold dersom han ikke var med til adresse1 og inn i leiligheten. Lagmannsretten legger således til grunn at det forelå en kvalifisert skaderisiko. Men dette er ikke alene tilstrekkelig til at hans medvirkning blir lovlig. Det følger av straffeloven 17 bokstav a at det også er et vilkår at den skaderisikoen som A ble utsatt for, ikke kunne avverges på annen rimelig måte. Videre er det etter 17 bokstav b et vilkår at skaderisikoen som var rettet mot ham, var langt større enn skaderisikoen ved handlingen, det vil si de straffbare handlingene som han medvirket til. I dette ligger et proporsjonalitetskrav, som innebærer at det må foretas en interesseavveining, der skader og risikoer knyttet til henholdsvis det rettsgodet som vernes og det som ofres, står sentralt. Der flere handlingsalternativer er aktuelle, må alternativene vektes mot hverandre. Lagmannsretten kan ikke se at noen av de to nevnte vilkårene i 17 bokstav a og b er oppfylt. For det første finner lagmannsretten det klart at A hadde reelle handlingsalternativer til sin medvirkning. Etter at Golfen kjørte fra sted1, var bakmennenes oppmerksomhet rettet mot fornærmede og det som skulle skje med ham. Faren for at A skulle bli utsatt for vold var derfor ikke overhengende eller konstant i den forstand at det ikke ville vært mulig for ham å dra fra adresse1 før frihetsberøvelsen og voldsutøvelsen startet. Dersom A fryktet for at det ville få konsekvenser for sin egen eller for sine nærståendes sikkerhet kunne han kontaktet politiet. Ved vurderingen av As handlingsalternativer, herunder hans mulighet for å kontakte politiet, legger lagmannsretten vekt på at han hadde telefon. Både As egen forklaring og teledata viser at han i dagene forut for 6 juni da mistanken særlig skal ha vært rettet mot ham benyttet telefonen til å ta kontakt med andre, herunder sin mor og sin kjæreste. Det at A ifølge sin forklaring gikk ut av leiligheten før voldsutøvelsen var over viser også at han ikke var i noen total tvangssituasjon, men hadde handlingsalternativer. Dette underbygges også av at A da han og de to han var sammen med i Golfen kom til virksomhet etter at voldsutøvelsen hadde funnet sted sa at nå ville han dra og deretter forlot stedet og de han var sammen med. Etter lagmannsrettens oppfatning er heller ikke proporsjonalitetskravet oppfylt. Selv om lagmannsretten ovenfor er kommet til at As forsett med hensyn til voldsutøvelsen bare omfattet kroppskrenkelse var det ikke noe som tilsa at den skaderisikoen som han var utsatte for, var større enn skaderisikoen for fornærmede. Lagmannsrettens konklusjon blir etter dette at vilkårene for nødrett i straffeloven 17 bokstav a og b ikke er oppfylt. A må derfor dømmes for medvirkning til frihetsberøvelse, jamfør straffeloven 254 og grov kroppskrenkelse, jamfør straffeloven 272Som lagmannsretten vil komme tilbake til nedenfor, vil imidlertid tvangssituasjonen som det legges til grunn at A var i, få betydning for straffutmålingen. Skyldspørsmålet B Hvilket faktum som legges til grunn for vurderingen av spørsmålet om B har medvirket Det er ubestridt og bekreftes av bevisførselen at B var på sted1 og kjørte sammen med fornærmede i taxien til adresse1, hvor B fikk nøklene til Ds leilighet. Videre er det ubestridt at B deretter fulgte fornærmede, A og de to etnisitet til leiligheten og låste opp for dem. B har imidlertid bestridt at han, slik fornærmede har forklart, gikk inn i leiligheten og var der til voldsutøvelsen startet. Det er etter lagmannsrettens syn ikke holdepunkter for at fornærmede under ankeforhandlingen bevisst har forklart seg uriktig om Bs rolle, herunder om hvor lenge B var i leiligheten. Lagmannsretten er derfor ikke enig med Bs forsvarer i at det er sannsynlig at fornærmede har en klar agenda som går ut på at han forklarer seg uriktig om B for å få oppmerksomheten bort fra bakmennene. Når det gjelder spørsmålet om hvor lenge B var i leiligheten, finner imidlertid ikke lagmannsretten å kunne utelukke at B forlot leiligheten på et tidligere tidspunkt enn det fornærmede har forklart og at han ikke var der da voldsutøvelsen startet og heller ikke da fornærmedes hender ble festet sammen med strips og det ble bundet gaffateip over munnen hans. Fordi B, som lagmannsretten vil komme nærmere tilbake til, visste hva som skulle skje med fornærmede da B fulgte ham og de som kom med Golfen til leiligheten, er det imidlertid uten betydning for skyldspørsmålet når B forlot leiligheten. Har B objektivt medvirket På bakgrunn av bevisførselen, herunder Bs egen forklaring, finner lagmannsretten det bevist at han på vegne av bakmennene tok kontakt med D for å få låne Ds leilighet. Bs forklaring om at han først gjorde dette etter at han kom til sted1 er etter lagmannsrettens oppfatning helt usannsynlig. Det at frihetsberøvelsen og voldsutøvelsen bærer preg av grundig planlegging tilsier at forespørselen om å få låne leiligheten kom på et langt tidligere tidspunkt. Det samme gjør telefonkontakten som er dokumentert mellom B og D og mellom B og N7 5 og 6 juni 2017For så vidt gjelder skyldspørsmålet er det imidlertid uten betydning når B på vegne av bakmennene spurte D om å få låne leiligheten. Det er tilstrekkelig for å konstatere at det foreligger medvirkning og da i form av fysisk medvirkning at B gjennom sin kontakt med D sørget for at D stilte sin leilighet til disposisjon for bakmennene. B medvirket også til frihetsberøvelsen og voldsutøvelsen da han kjørte sammen med fornærmede i taxien fra sted1. Videre utgjør det også fysisk medvirkning at B etter at taxiene stoppet utenfor inngangen til boligblokken i adresse1 fikk overlevert nøklene til Ds leilighet og deretter fulgte fornærmede og de andre til leiligheten og låste opp for dem. Selv om det ikke er nødvendig for å begrunne lagmannsrettens standpunkt, bemerkes at Sky Ecc meldingene som politiet har innhentet, underbygger at B har medvirket. I meldingene som ble sendt 23 desember 2020, skriver de to som utveksler meldingene om D og B, som ut fra innholdet i meldingene må være D og B. I en av meldingene står det at de nordmenna gjorde en tjeneste. Lagmannsretten konklusjon blir etter dette at B både ved sin forutgående kontakt med D, ved å kjøre sammen med fornærmede fra sted1 og ved sin bistand etter at de kom til adresse1, objektivt vurdert har fysisk har medvirket både til frihetsberøvelsen og til voldsutøvelsen som fornærmede ble utsatt for. Fordi B har medvirket fysisk, finner lagmannsrettene det unødvendig å ta stilling til om han ved sin tilstedeværelse og opptreden også har medvirket psykisk. Bs forsett B har bestridt at han visste hvorfor bakmennene ønsket å få låne Ds leilighet og ville at fornærmede skulle føres dit. I følge B dro han 6 juni 2017 til sted1 for å kjøpe hasj, men traff ikke vedkommende han skulle kjøpe av. Derimot traff han noen andre som han kjente, men som han ikke vil navngi. Disse spurte om han kunne skaffe dem en leilighet. De sa ikke hva leiligheten skulle brukes til, men han antok at de skulle benytte den i forbindelse med salg av narkotika. B tok derfor kontakt med D, som sa seg villig til å låne ut leiligheten sin. Bs forklaring om at han var på sted1 for å kjøpe hasj og tilfeldig kom i kontakt med noen som hadde behov for å låne en leilighet, virker isolert vurdert lite troverdig og står i motstrid med andre bevis. Ved vurderingen av Bs kunnskap legger lagmannsretten vekt på N9 forklaring til politiet. I forklaringen opplyser N9 at han møtte D 6 juni 2017 mellom klokka 1930 og 2000 og at D sa til N9 at det var noen folk i leiligheten til D, og at de ikke kunne dra dit. D sa også til N9 at han hadde ikke nøklene til leiligheten og at det var en som skulle få juling. Når N9s politiforklaring sees i sammenheng med det øvrige bevisbildet, finner lagmannsretten det ikke tvilsomt at D visste hva som var bakgrunnen for at bakmennene ønsket å få låne leiligheten hans, og at bakmennene ville at fornærmede skulle holdes innesperret og utsettes for vold i leiligheten. Denne kunnskapen må D ha fått fra B. Teledata viser at B 5 og 6 juni hadde omfattende kontakt både med N7, som kjørte taxien fra sted1, og med D. N7, D og B er barndomsvenner. Også fornærmedes forklaring om Bs opptreden i taxien og da de kom til adresse1 underbygger at eide visste hva som skulle skje. Det samme gjør Sky Ecc meldingene som det er vist til foran. Lagmannsretten finner det derfor bevist ut over rimelig tvil at B da han tok kontakt med D for å spørre ham om han var villig til å stille sin leilighet til disposisjon for bakmennene visste at fornærmede ville bli utsatt for frihetsberøvelse og vold. Hans medvirkning har derfor vært forsettlig. For så vidt gjelder Bs medvirkning til voldsutøvelsen, er det på samme måte som for A, et spørsmål om forsettet også omfattet kroppsskade, herunder grov kroppsskade, eller bare kroppskrenkelse, herunder grov kroppskrenkelse. Lagmannsretten finner det ikke tvilsomt at B visste at bakmennene var villige til å utøve vold for å få oppklart hva som hadde skjedd med hasjpartiet. I likhet med hva lagmannsretten foran er kommet til for så vidt gjelder A, kan imidlertid lagmannsretten ikke se at det samlede bevisbildet gir tilstrekkelig grunnlag for å fastslå med sikkerhet at B hadde forsett med hensyn til skadefølgen som voldsutøvelsen fikk. B kan derfor ikke dømmes for medvirkning til kroppsskade eller grov kroppsskade, jamfør straffeloven 273 og 274Lagmannsretten finner det imidlertid ikke tvilsomt at B med den kunnskapen han hadde om bakmennene og deres formål med voldsutøvelsen, må anses å ha opptrådt uaktsomt både hva gjelder den sterke smerten og skadefølgen som fornærmede ble påført. For så vidt gjelder Bs tilknytning til og kunnskap om det kriminelle miljøet som bakmennene var en del av, viser lagmannsretten til vitneforklaringene fra politibetjent Børre Sandbakk og politibetjent Ida Marie Laier Johnsen. Det er heller ikke tvilsomt at Bs forsett også omfattet de forholdene som innebærer at voldsutøvelsen faller inn under 272 bokstav a, b, c, d og født Lagmannsretten finner det derfor klart at B må dømmes for medvirkning til frihetsberøvelse og grov kroppskrenkelse. Straffutmåling Innledning Overtredelse av straffeloven 272 straffes med fengsel inntil 6 år. Strafferammen for overtredelse av straffeloven 254 er bot eller fengsel inntil 3 år. I denne saken er det en nær sammenheng mellom frihetsberøvelsen og den grove kroppskrenkelsen i den forstand at lovbruddene ble begått samtidig og frihetsberøvelsen ble gjort for at gjerningsmennene kunne utføre volden. Det er den grove kroppskrenkelsen som er den klart mest alvorlige av de to lovbruddene og som blir førende for straffutmålingen. Forarbeidene gir ikke særlig vegledning for straffutmålingen i en sak som dette. Lagmannsretten har heller ikke funnet avgjørelser fra Høyesterett som gjelder direkte sammenlignbare saker, men mener at Rt 2011 407 kan gi et relevant utgangspunkt. Saken gjaldt straffutmåling for frihetsberøvelse, rettsstridig tvang, trusler og legemsfornærmelser overfor en 17 år gammel gutt som ledd i inndrivelse av angivelig krav på oppgjør for skade på en bilrute. I avsnitt 15 uttales følgende: Jeg er enig med påtalemyndigheten i at straffen i et tilfelle som i vår sak må ta utgangspunkt i handlingenes samlete grovhet. Straffenivået for grovt ran kan gi en viss veiledning. Selv om det ikke foreligger vinnings hensikt, blir virkningen for offeret langt på vei den samme. Det sentrale er opplevelsen av angst, hjelpeløshet og manglende kontroll, forsterket av den vold som faktisk blir utøvd. Det må også legges vekt på at handlingene skjedde som ledd i privat rettshåndhevelse, noe vårt straffesystemet må reagere mot. Samlet sett dreier det seg om et alvorlig overgrep, forøvet av en voksen mann mot en forsvarsløs 17 år gammel gutt. Ut fra dette finner jeg ikke grunnlag for å fravike det nivået tingretten og lagmannsretten har fastsatt fengsel i ett år og to måneder. Forholdet som det nå skal utmåles straff for, gjelder mer alvorlig vold enn det enn det fornærmede i Rt 2011 407 ble utsatt for. Volden som fornærmede ble utsatt for og som er beskrevet foran, var omfattende, smertefull og torturlignende. Den førte til at fornærmede ble påført alvorlig skade og volden som var rettet mot fornærmedes hode kunne lett fått enda mer alvorlige følger. Det må også tas i betraktning at straffutmålingen i Rt 2011 407 gjaldt en hendelse som fant sted i 2009, altså før straffskjerpelsen for voldslovbrudd som ble gjennomført ved de endringer av straffeloven som fant sted ved lov 25 juni 2010 nummer 46 I motsatt retning trekker at fornærmede i Rt 2011 407 bare var 17 år. Vurdert i lys av Rt 2011 407 mener lagmannsrettene at straffen for de forholdene som tiltalen i vår sak gjelder, i utgangspunktet vil være fengsel i om lag to år, dersom det ikke hadde vært tale om medvirkning. Fordi A og B bare er funnet skyldig i medvirkning, må imidlertid dette utgangspunktet reduseres. Dette kommer lagmannsretten tilbake til. Ved straffutmålingen må det tas hensyn at saken er blitt gammel. Dette skyldes flere forhold, herunder det som må karakteriseres som en ren liggetid på om lag 9 måneder. Etter lagmannsrettens syn tilsier den samlede tidsbruken en markant reduksjon av straffen, jamfør straffeloven 78 bokstav e. A Ved fastsettelsen av straffen for A legger lagmannsretten til grunn at bevisførselen ikke gir grunnlag for å fastslå at As medvirkning har vært av sentral betydning. Videre legger lagmannsretten til grunn at han, som det fremgår av drøftelsene foran, var i en tvangssituasjon. Nevnte forhold tilsier en straff på fengsel i åtte måneder. Den samlede saksbehandlingstiden, herunder liggetiden, som A ikke for noen del har ansvaret for, innebærer at straffen bør reduseres med fire måneder. Etter dette fastsettes straffen for A til fengsel i 120 dager. Tatt i betraktning den lange tiden som er gått siden lovbruddene ble begått, finner lagmannsretten fengselsstraffen slik aktor har nedlagt påstand om kan gjøres betinget med en prøvetid på to år, jamfør straffeloven 34 flg. Ved en eventuell soning av fengselsstraffen har A krav på 96 dager i fradrag for utholdt varetekt. B Bs medvirkning må anses for å ha vært av sentral betydning. Medvirkningen, som er nærmere beskrevet foran, besto i at han skaffet bakmennene tilgang til Ds leilighet, hvor frihetsberøvelsen og voldsutøvelsen fant sted og var med på å kjøre fornærmede dit. Videre var det B som fulgte fornærmede og de andre til leiligheten lå og låste opp for dem. Bs medvirkning var vel gjennomtenkt fra hans side, og han var i motsetning til A ikke i noen form for tvangssituasjon. Ut fra en samlet vurdering mener lagmannsretten at straffen for B i utgangspunktet bør være fengsel om lag ett år. Saksbehandlingstiden, herunder liggetiden tilsier at straffen reduseres med om lag fire måneder. Det er da tatt hensyn til at B, som følge av at han var mistenkt i en annen sak, var etterlyst av politiet 20 februar 2018 og først ble pågrepet 14 april 2019 I denne perioden var det således ikke mulig for de som skulle etterforske saken som lagmannsretten nå har behandlet, å få avhørt B. Ved straffutmålingen kommer straffeloven 82 om etterskuddsdom til anvendelsen. B ble ved Oslo tingretts dom av 28 mai 2019 dømt til samfunnsstraff i 420 timer med en gjennomføringstid på ett år og seks måneder. Den subsidiære fengselsstraffen ble satt til ett år og ti måneder. Påtalemyndighetene har ikke bestridt og lagmannsretten legger til grunn at samfunnsstraffen kan anses gjennomført. Etter en samlet vurdering er lagmannsretten kommet til at straffen for B bør settes til fengsel i 90 dager. Lagmannsretten har under betydelig tvil kommet til at fullbyrding av straffen bør utsettes med en prøvetid på to år, jamfør straffeloven 34 Ved lavgjørelsen legger lagmannsretten særlig vekt på at B har gjennomfør samfunnsstraffen han ble idømt ved Oslo tingretts dom av 28 mai 2019 Videre er det sett hen til den lange tiden som har gått siden lovbruddene ble begått, og til at B ifølge det som kommet frem under ankeforhandlingen, nå er i jobb og er rusfri. Oppreisningserstatning Fornærmede har satt fram krav om at A og B skal betale ham oppreisningserstatning. Det følger av skadeserstatningsloven 3 5, jamfør 3 3 at en person som har påført noen en kroppskrenkelse, kan pålegges å betale oppreisningserstatning. Det samme gjelder for den som har medvirket til slik krenkelse. Selv om oppreisning etter 3 5 kan tilkjennes, gjøres dette normalt når lovens vilkår er oppfylt, se blant annet Rt 2014 745 med videre henvisninger. Som det fremgår ovenfor, har lagmannsretten funnet det bevist at både A og B forsettlig har medvirket til grov kroppskrenkelse av fornærmede, herunder at de har hatt forsett om de forhold som innebærer at voldsutøvelsen faller inn under 272 bokstav a, b, c, d og født samt utvist uaktsomhet med hensyn til den skade og smerte som fornærmede ble påført. Vilkåret for å pålegge dem å betale oppreisningserstatning til fornærmede er derfor oppfylt. Størrelsen på oppreisningserstatningen skal fastsettes ut fra hva retten finner rimelig og utmåles på individuell og skjønnsmessig basis. Av rettspraksis følger at det blant annet legges vekt på handlingens objektive grovhet, skadevolderens skyld, skadelidtes subjektive opplevelse av krenkelsen og arten og omfanget av de påførte skadevirkningene. Det vil ut fra forholdene i den enkelte sak kunne variere hvilke momenter som tillegges størst betydning, jamfør H R 2020 1345 A avsnitt 28 med videre henvisninger. Den grove kroppskrenkelsen som A og B medvirket til, var omfattende, smertefull og torturlignende. Krenkelsen førte til at fornærmede ble påført alvorlig skade. Fornærmede har forklart at han fortsatt har plager med hodet etter volden og at han som følge av at han fikk et skjemmende arr i hodebunnen går med caps. Fremlagt legeattest bekrefter at fornærmede har ått diagnose P TS D og panikkangst. Selv om fornærmede også tidligere skal ha hatt psykiske problemer, finner lagmannsretten det ikke tvilsomt at lidelsene som fremgår av legeattesten skyldes de straffbare handlingene som fornærmede ble utsatt for. Lagmannsretten finner det heller ikke tvilsomt at disse handlingene, slik fornærmede har forklart, har ført til at han er redd for å ta offentlig kommunikasjon. I Rt 2012 1576 tok Høyesterett stilling til utmålingen av oppreisningserstatning i en sak der tre personer i fellesskap stod for voldsutøvelsen. Fornærmede ble utsatt for en rekke slag og spark mot kroppen og hodet, og ble slått med pinnestol og besvimte. Oppreisningserstatningen ble satt til 80 000 kroner. Slik lagmannsretten ser det, ville det i dag hensyntatt at det er gått vel 10 år siden nevnte dom ble avsagt og at Høyesterett i H R 2022 980 A har økt den normerte oppreisningserstatningen for voldtekt være riktig å sette beløpet for en tilsvarende voldsutøvelse høyere, anslagsvis 100 000 kroner. Etter lagmannsrettens oppfatning var handlingens objektive grovhet, skadelidtes subjektive opplevelse av krenkelsen og arten og omfanget av de påførte skadevirkningene av krenkelsen større for fornærmede i denne saken enn i Rt 2012 1576 Men det må på den annen side tas i betraktning at A og B ikke selv utførte lovbruddene, men bare medvirket. Tingretten utmålte en oppreisningserstatning på 80 000 kroner, som A, B og D ble gjort solidarisk ansvarlig. Tingrettens dom er rettskraftig for så vidt gjelder D. Lagmannsretten er kommet til at A, B og D bør være solidarisk ansvarlig i samsvar med hovedregelen i skadeerstatningsloven 5 3 nummer 1Ved fastsetting av ansvaret må det tas hensyn til at Bs medvirkning har vært av mer sentral betydning enn As og at A var i en tvangssituasjon. Etter en samlet vurdering finner lagmannsretten at A bør dømmes til å betale 50 000 kroner og B 80 000 kroner i oppreisingserstatning. D OM SS LU TN IN G1. A, født 00/00/1995, dømmes for overtredelse av straffeloven 254, jamfør 15 og straffeloven 272, jamfør 271 første ledd, jamfør 15, sammenholdt med straffeloven 79 bokstav a, til fengsel i 120 etthundreogtjue dager. Fullbyrding av straffen utsettes med en prøvetid på to år, jamfør straffeloven 34Ved en eventuell soning av fengselsstraffen går 96 dager til fradrag for utholdt varetekt, jamfør straffeloven 832B, født 00/00/1987, dømmes for overtredelse av straffeloven 254, jamfør 15 og straffeloven 272, jamfør 271 første ledd, jamfør 15, sammenholdt med straffeloven 79 bokstav a, til fengsel i 90 nitti dager som tillegg til straffen han er idømt ved Oslo tingretts dom av 28 mai 2019, jamfør straffeloven 82 første ledd. Fullbyrding av straffen utsettes med en prøvetid på to år, jamfør straffeloven 343A dømmes til å betale oppreisningserstatning til C med 50 000 femtitusen kroner. B dømmes til å betale oppreisningserstatning til C med 80 000 åttitusen kroner. A og B er solidarisk ansvarlige for oppreisningserstatningen de begge er dømt til å betale. Oppreisningserstatningen forfaller til betaling innen 2 to uker fra dommens forkynnelse.
To menn ble funnet skyldig i medvirkning til frihetsberøvelse og grov kroppskrenkelse. Lagmannsretten fant det bevist at den ene ved sin tilstedeværelse solidariserte seg med og styrket forsettet til de som rent faktisk begikk de straffbare handlingene. Derved hadde han psykisk medvirket til disse handlingene. Selv om medvirkeren var i en tvangssituasjon, kunne ikke dette frita ham for straffansvar på grunn av nødrett, jamfør straffeloven 17 Den andre ble dømt for fysisk medvirkning. Medvirkningen besto i at han skaffet bakmennene tilgang til leiligheten hvor frihetsberøvelsen og voldsutøvelsen fant sted og var med på å kjøre fornærmede til stedet hvor leiligheten lå samt å følge ham til leiligheten. Vurdert i lys av Rt 2011 407 mente lagmannsrettene at straffen i utgangspunktet ville være fengsel i om lag to år, dersom det ikke hadde vært tale om medvirkning. Etter at det var tatt hensyn til lang saksbehandlingstid, herunder liggetid og individuelle forhold ble straffen for han som hadde medvirket psykisk satt til fengsel i 120 dager, som ble gjort betinget. Straffen for han som hadde medvirket fysisk ble hensyntatt at det for hans del var tale om en etterskuddsdom satt til fengsel i 90 dager, som ble gjort betinget. Han som hadde medvirket psykisk ble dømt til å betale 50 000 kroner i oppreisningserstatning, og han som hadde medvirket fysisk ble dømt til å betale 80 000 kroner. Ansvaret for oppreisningserstatningen var solidarisk. Henvisninger: Straffeloven 15, 17, 254, 271, 272