Strafferett  Tvungent psykisk helsevern  Straffeloven § 65, jamfør § 62
A er født 00/00/1993 og bor for tiden på Sikkerhetsseksjonen institusjon ved Psykiatrisk fylkesavdeling, Sykehuset i Vestfold. Han er ellers uten fast bosted, og har adresse c o B, adresse1 (verge). Han er enslig, har ikke barn og er ufør. Statsadvokatene i Vestfold, Telemark og Buskerud ved statsadvokat Alf Martin Evensen har ved tiltalebeslutning av 15/04/2021 satt A under tiltale ved Vestfold tingretttil ervervelse av dom på opprettholdelse av tvungent psykisk helsevern i medhold av straffeloven 65 fjerde ledd, jamfør første ledd, jamfør Larvik tingretts dom av 28 mai 2018, hvor han ble dømt for blant annet overtredelse av straffeloven 275, jamfør 16, jamfør straffeloven 15, til tvungent psykisk helsevern. Spesialist i psykiatri og barne og ungdomspsykiatri, Hans Ole Korsgaard, ble av Vestfold tingrett oppnevnt som rettspsykiatrisk sakkyndig i saken 27/10/2020. Han avga skriftlig rettspsykiatrisk erklæring 02/03/2021. Erklæringen er forelagt Den rettsmedisinske kommisjon, som i brev av 27/03/2021 har meddelt at det ikke er funnet vesentlige mangler. Hovedforhandling ble holdt 07/06/2021. A møtte med sin forsvarer, advokat Ellen Tvedten Jorem, som møtte på vegne av offentlig oppnevnt forsvarer, John Christian Elden. A avga forklaring og ba seg frifunnet. Retten mottok forklaring fra ett vitne, overlege ved Sikkerhetsseksjonen institusjon, Sykehuset i Vestfold, C. I tillegg avga rettsoppnevnt sakkyndig, Hans Ole Korsgaard, forklaring. Det ble foretatt slik dokumentasjon som fremgår av rettsboken. Som aktor møtte statsadvokat Alf Martin Evensen, som la ned slik påstand: A, født 00/00/1993, dømmes til fortsatt tvunget psykisk helsevern, jamfør straffeloven 65, jamfør 62 Forsvarer la ned slik påstand: A frifinnes. Rettens vurdering Kort om sakens bakgrunn Ved Larvik tingretts dom av 28/05/2018 ble A som strafferettslig særreaksjon undergitt tvungent psykisk helsevern for medvirkning til drapsforsøk. Dette ved at han ropte skyt flere ganger mens en av hans to medtiltalte rettet en pistol mot fornærmedes hode og deretter skjøt. Skuddet gikk gjennom fornærmedes munn og kinn, og gjennom skulderen. Alle de tre tiltalte var påvirket av narkotika da hendelsen fant sted. As to medtiltalte ble dømt til henholdsvis forvaring med en tidsramme på syv år og med en minstetid på fem år, og fengsel i 5 år. Begge anket. Ved Agder lagmannsretts dom L A 2018 095110 ble straffen satt til fengsel i henholdsvis 7, 5 og 5 år. A vedtok dommen i tingretten. Påtalemyndigheten har nå, innen treårsfristen i straffeloven 65 fjerde ledd, tatt ut tiltale til ervervelse av dom på opprettholdelse tvungent psykisk helsevern. Rettslig utgangspunkt Straffeloven 65 første ledd bestemmer at tvungent psykisk helsevern bare kan opprettholdes når vilkårene i straffeloven 62 fortsatt er oppfylt. Det er ingen tvil om at grunnvilkåret i 62 første ledd har begått eller forsøkt å begå et lovbrudd som krenker andres liv, helse eller frihet er oppfylt. Det retten må ta stilling til er 1) om det er en nærliggende fare for at A vil begå en ny og alvorlig integritetskrenkelse, og 2) om fortsatt tvungent psykisk helsevern er nødvendig for å verne samfunnet, jamfør straffeloven 62 første ledd. Det må foreligge en kvalifisert grad av risiko for gjentakelse som på domstidspunktet må være reell, jamfør for eksempel Rt 2011 385, Ot. prp. nr. 87 (1993 1994) side 108 og Prop. 154 L (2016 2017) side 141Ved vurderingen av gjentakelsesfaren skal det legges vekt på det begåtte lovbruddet sammenholdt særlig med lovbryterens øvrige atferd, sykdomshistorie, aktuelle psykiske tilstand og forhold til rusmidler, jamfør straffeloven 62 tredje ledd. Det må foretas en helhetsvurdering hvor de nevnte momentene er særlig sentrale. Om lovbryterens øvrige atferd uttales det i Ot. prp. nr. 90 (2003 2004) at det særlig er av interesse om vedkommende har vist annen aggressiv kriminell oppførsel enn lovbruddet. Om sykdomshistorie skriver Magnus Matningsdal i lovkommentaren at sykdomsbildet både før og etter lovbruddet er relevant, og at det må legges vekt på sykdomsprognosen. I aktuell psykisk tilstand ligger at man må vurdere gjerningspersonens tilstand og funksjonsevne både på gjernings og domstidspunktet, og eventuelle utsikter til bedring må også tas i betraktning, jamfør Ot. prp. nr. 87 (1993 1994) side 108 Momentet forhold til rusmidler ble tilføyd ved lovendringen som trådte i kraft 01/10/2020. Det fremgår av forarbeidene (Prop. 154 L (2016 2017) side 232) at dette ble tatt inn etter forslag fra utvalget, med den begrunnelse at rusmiddelbruk erfaringsmessig øker voldsrisikoen. Vurderingen av gjentakelsesfaren innebærer at retten må foreta en fremtidsrettet sannsynlighetsvurdering. Faregraden kan variere etter hvor grov den begåtte handlingen er og etter hvor alvorlige straffbare handlinger det er fare for, jamfør Ot. prp. nr. 87 (1993 1994). Høyesterett sluttet seg til dette i Rt 2003 1085 For øvrig er det rettskildemessig noe uklart hvor terskelen for å kunne konstatere nærliggende fare for gjentakelse går. I L B 2017 114781 ble det lagt til grunn at det ikke kan kreves at det fremstår som hevet over rimelig tvil at tilbakefall vil skje. Lagmannsretten konkluderte med at en nærliggende mulighet antakelig vil være tilstrekkelig. I den konkrete saken var det likevel ikke nødvendig for lagmannsretten å ta stilling til om det oppstilles et krav om sannsynlighetsovervekt. Retten legger til grunn at det ikke kreves tilnærmet visshet for tilbakefall og heller ikke kvalifisert sannsynlighetsovervekt, men at det må konstateres en nærliggende og reell mulighet, jamfør L A 2020 154092Videre legger retten til grunn at det ved forlengelse av tvungent psykisk helsevern ikke stilles noe krav til tiltaltes sinnstilstand, det vil si at det ikke oppstilles et krav om at tiltalte på forlengelsestidspunktet (fortsatt) må være strafferettslig utilregnelig etter straffeloven 20 b. Det vises i denne sammenheng til L B 2014 11874, samt uttalelsene i Borgarting lagmannsretts beslutning av 25/09/2019 (hvor anke over beslutningen ble forkastet i H R 2019 2088 U). Som det vil fremgå nedenfor anses A i dag ikke å ha en underliggende psykoselidelse, og i lys av den sakkyndiges vurdering er det grunn til å tro at han heller ikke hadde det på gjerningstidspunktet. Det siste er ikke vurderingstema i saken nå, og retten går ikke nærmere inn på hvorvidt dette eventuelt kan gi grunnlag for en begjæring om gjenåpning. Utgangspunktet for farevurderingen er situasjonen på domstidspunktet, men slik at også forutsetningene for den aktuelle situasjonen inngår i vurderingen. Det vises til Rt 2005 1091, samt til N OU 2014: 10 hvor det på side 311 er uttalt: Dette innebærer at vilkåret om gjentakelsesfare kan anses oppfylt også i situasjoner der faren på domstidspunktet er redusert som følge av eksisterende tiltak eller inngrep, for eksempel som følge av at vedkommende er undergitt frivillig psykisk helsevern eller er medisinert. I praksis vil det si at man tenker bort eksisterende tiltak, og dersom man antar at det da vil foreligge gjentakelsesfare, legges denne til grunn. Ved vurderingen av om det er nærliggende fare for at tiltalte vil begå nye integritetskrenkelser, må retten i lys av dette se hen til om det finnes andre realistiske behandlingsalternativer enn dom for fortsatt tvungent psykisk helsevern. Vilkåret om at fortsatt tvungent psykisk helsevern må være nødvendig for å verne samfunnet erstattet ved lovendringen som trådte i kraft 01/10/2020 det tidligere vilkåret om at særreaksjonen måtte være nødvendig for å verne andres liv, helse eller frihet. Det fremgår av forarbeidene at endringen ikke innebærer noen realitetsendring. Om hva som kreves uttales det (Prop. 154 L (2016 2017) side 232) at terskelen for dom på tvungent psykisk helsevern fortsatt er høy, og at det skal foretas en grundig helhetsvurdering der alle momentene sees i sammenheng, slik at det er helhetsbildet som avgjør om særreaksjon kan ilegges selv om alle øvrige vilkår isolert sett er oppfylt. A har nå vært underlagt tvungent psykisk helsevern i tre år, og retten legger til grunn at vurderingen av om opprettholdelse er nødvendig av hensyn til samfunnsvernet i det alt vesentlige vil være sammenfallende med farevurderingen. Det vises i denne sammenheng til Rt 2003 1085, Rt 2011 385 og L B 2017 17285Den konkrete vurderingen A ble ved Larvik tingretts dom av 28/05/2018 overført til tvungent psykisk helsevern i medhold av straffeloven 62 for overtredelse av straffeloven 275 jamfør 16 jamfør 15 medvirkning til drapsforsøk. Grunnlaget i tiltalen var følgende: Natt til tirsdag 6 juni 2017 ca klokka 0230 i adresse2, oppsøkte de D i hans leilighet, og etter at D hadde åpnet døren, forsøkte de å drepe han ved å skyte han i hodet, men mislyktes i sitt forhavende idet D fikk skjøvet pistolen til side slik at skuddet i stedet gikk gjennom hans munn og kinn, og gjennom skulderen. Etter at D hadde åpnet døren sørget E, som bar kniv, for å holde døren åpen, og mens F rettet pistolen mot Ds hode og før han skjøt, uttalte A flere ganger at han skulle skyte D. I forhold til A la tingretten ved sin bevisvurdering blant annet til grunn: A og E kjente hverandre og har sporadisk kontakt. Rundt midnatt 5 6 juni 2017 sendte E en melding til A og spurte om de kunne møtes, han var på vei til sted1. Han hadde med seg en til og spurte om de kunne være hos han. Det var ok for A. Det var så noe snakk om narkotika og om å kreve inn penger. E skrev blant annet er det mange som skylder deg kr? Vi er på pengejakt. A møtte de to på jernbanestasjonen og på vei tilbake til han fortalte han at han hadde blitt banket opp av en eller flere utlendinger. Han hadde tydelig vondt i den ene benet. Da de tre tiltalte skulle gå inn til A, kom D og en venn av han og gikk inn til D. De skulle hente en kontroll, de spilte Fifa hos kameraten i andre etasje. Det skjedde ikke noe, men en av de tiltalte sa er det noe. Alle de tiltalte var ruset og de fortsatte å ruse seg. F løp en eller to ganger bort og banket på hos D uten respons. Han hadde med seg pistolen. Rundt kl 0200 kom D tilbake til sin leilighet, kledde av seg og la seg. Like etterpå hørte han det banket på døren. Han trodde det var vennen og lukket opp, kun iført boxershorts. Han så først E med en kniv i venstre hånd, deretter F som holdt den ene hånden bak seg, og tilslutt A som smilte og hadde hendene inne i genseren. A sa at han hadde fått en bot fordi de hadde banket han opp en uke tidligere. D gikk da baklengs inn i leiligheten for å hente en kasserolle for å verge seg mot kniven. Da han bøyde seg ned sa A tar du opp kniv. Han så opp og så at F holdt pistolen på strak arm, rettet mot hodet hans og sa du kødder ikke med oss. A sa skyt han flere ganger. D mente pistolen var ekte og sa derfor at han kunne betale boten. Han tilbød dem bankkort med kode, tv en, noen nye sko, men de var ikke interessert i noen av tingene. Han prøvde å komme seg forbi dem og ut i gangen, men da løftet E kniven opp og frem mot han. Han tok opp en jakke og snakket hele tiden. F mislyktes med første skudd da kula kilte seg og han måtte fiklet litt for å få den ut. Han tok deretter ladegrep og skjøt. D hadde da tatt jakka foran ansiktet sitt. Kula gikk gjennom jakken, underkjeven, snittet kinnet og så gjennom venstre skulder. Straks etter skuddet løp de tre tilbake til As leilighet. D løp så helt ned til første etasje, for deretter å løpe opp i andre til kameraten. Det tok litt tid før kameraten åpnet. Det ble ringt til politiet og ambulanse. Tingretten konkluderte med at A hadde medvirket psykisk ved at han, da medtiltalte F siktet mot hodet til D, ropte skyt flere ganger og derved styrket Fs forsett om å skyte. A var også satt under tiltale for blant annet overtredelse av politiloven 30 nummer 1 jamfør 5 Dette ved at han n uke før drapsforsøket hadde oppsøkt fornærmede, D, banket hardt på døra hans og fremsatt trusler, til tross for at han tidligere samme natt hadde blitt gitt pålegge av politiet om å holde seg rolig og ikke oppsøke D de neste 24 timene. Retten la følgende til grunn ved bevisvurderingen: A og D bodde i hver sin leilighet i 5 etasje på adresse2. Mandag 29 mai hentet D klær i vaskekjelleren. I heisen opp til 5 etasje var også A. Han var svært beruset og snakket mye og uforståelig. D gikk inn til seg. Litt senere banket A på hos han, nå hadde han med en tallerken med mat. Han sølte mat i gangen. Han snakket fortsatt uforståelig og D ba han om å gå. Da A kom tilbake for andre gang slo han til D i ansiktet. D slo tilbake og ba deretter om unnskyldning. D fulgte deretter A tilbake til sin leilighet. På vei tilbake til seg selv, fikk D et slag i nakken av A. D gikk inn til seg. A gikk ned i bakgården, men hadde ett fall i trappen og slo seg. D og hans venner gikk kort tid etterpå ut i bakgården for å røyke. Da A så dem, ropte han at han hadde blitt banket opp av fire utlendinger. En tilstedeværende person ringte til politiet som kom kort tid etterpå. Politiet snakker med flere, ingen ønsket å anmelde noe og politiet gav både A og D beskjed om å gå til sine rom og ikke oppsøke den andre. Begge bekreftet at de hadde forstått dette. Noen timer senere banket og sparket A på døra til D samtidig som han ropte trusler. D ringte straks til politiet som kunne høre bråket gjennom telefonen. Da de ankom litt senere var alt stille. For A fant retten at de objektive straffbarhetsvilkår var oppfylt, men at han var psykotisk på gjerningstidspunktet og dermed strafferettslig utilregnelig. Om tilregnelighetsspørsmålet skriver Larvik tingrett: Det er foretatt rettspsykiatrisk undersøkelse av F og A. For A er konklusjonen at han var psykotisk på tiden for de påklagede handlinger og at han var psykotisk på undersøkelsestidspunktet. Konklusjonene er ikke bestridt og retten legger dem til grunn. Om reaksjonsfastsettelsen uttaler retten videre: A har ingen voldsdommer fra tidligere, men det er rapportert om vold og trusler fra hans opphold på institusjon. Han har en alvorlig sinnslidelse og et alvorlig rusmisbruk, begge deler har vært ubehandlet over lang tid. Han er lett krenkbar og har en lav frustrasjonsterskel. Uten et tett behandlingsopplegg over tid, vil hans psykiske lidelse og hans rusmisbruk medvirke til at det han igjen kan utføre alvorlig vold. Har man utøvd vold en gang, er det større sjanse for gjentakelse. Det er liten grunn til å tro at man vil klare å gjennomføre en stabil og tett behandling på frivillig basis. Det har man ikke lykkes i frem til nå. Tver imot har han vært en kasteball i systemet hvor psykiatrien mente han hørte hjemme i rusomsorgen og motsatt. Ved å dømme han til tvungent psykisk helsevern vil spesialisthelsetjenesten måtte gi han behandling. Han vil få stabil og langvarig behandling, både terapi og medisiner, og han vil bli holdt unna rus. Påtalemyndigheten blir også part i saken slik at han kan ikke overføres til behandling utenfor institusjon uten å ta påtalemyndigheten med i en slik vurdering. Dermed er samfunnsvernet også en del av vurderingen av hvilket nivå behandlingen skal ligge på. Rettsoppnevnt sakkyndig, Hans Ole Korsgaard, var en av de to sakkyndige som avga rettspsykiatrisk erklæring i forbindelse med dommen i 2018 Korsgaard har i sin erklæring av 02/03/2021 vist til den tidligere avgitte erklæringen (avgitt 03/09/2017), og fra denne gjengitt: D IA GN OS TI SK D IS KU SJ ONa) Ad psykoselidelse Vi finner at observanden er psykotisk ved undersøkelsestidspunktet. Ut fra samtale med observanden og etter gjennomgang av hans omfattende journal er det grunn til å tro at tilstanden har vært relativt stabil gjennom flere år, og at han således også har vært psykotisk også på tidspunktet for den påklagede handling. Det synes godt dokumentert at han tilfredsstiller kriteriene for diagnosen F20. 0 Paranoid Schizofreni. b) Ad rusrelaterte diagnoser Observanden begynte å ruse seg som 12 åring, og han har et massivt misbruksproblem. Han bruker hovedsakelig hasj og amfetamin, som han også injiserer intravenøst. Han bruker imidlertid også M DM A og hallusinogener, samt benzodiazepiner og andre piller. I lys av at observanden har vært i varetekt i tre måneder, finner vi det riktigst å sette diagnosen F19. 21 Psykiske lidelser og atferdsforstyrrelser som skyldes bruk av flere stoffer, skadelig bruk, for tiden abstinent, men i beskyttede omgivelser. (... )V UR DE RI NG(... )De sakkyndige har i forbindelse med den aktuelle erklæringen funnet symptomer på psykose både på tiden for de påklagede handlinger og på undersøkelsestidspunktene. Konklusjonen blir følgelig at observanden anses å være psykotisk i rettspsykiatrisk forstand nå. Det antas at observanden var psykotisk på tiden for de påklagede handlingene. Som retten straks kommer tilbake til vurderer Korsgaard nå at A ikke lenger har diagnosen Paranoid Sschizofreni, og at han klinisk heller ikke fremstår psykotisk. Som redegjort for over, er det ikke tvilsomt at vilkårene for opprettholdelse av tvungent psykisk helsevern kan være oppfylt selv om den domfelte er rediagnostisert den domfeltes sinnstilstand er endret. Korsgaard har i sin rettspsykiatriske erklæring av 02/03/2021 gitt følgende sammendrag: Observanden er oppvokst i sted2 med mor, stefar og en eldre bror. Mor har hatt rusproblemer, biologisk far var rusmisbruker og ble drept år 2001 Observanden hadde mye temperament som barn og fikk diagnosen A DH D. Fra 12 års alder har han misbrukt rusmidler. Han har hatt en rekke innleggelser ved psykiatrisk avdeling og fikk diagnosen paranoid schizofreni i 2014 Grunnet hans rusmisbruk var det vanskelig å etablere en regelmessig oppfølging av hans psykoselidelse. Han fikk ung ufør i 2015Etter dommen i 2018 ble han innlagt ved Sikkerhetsseksjonen på institusjon, hvor han ble rediagnostisert til ikke å ha schizofreni, men en ruslidelse og en dyssosial personlighets forstyrrelse. Han ble forsøkt etablert i egen bolig samtidig som han ble fulgt opp på D PS nivå, men dette lykkedes ikke da han falt tilbake i rusbruk. På D PS fikk han tilbake sin schizofrenidiagnose og sin behandling med antipsykotiske legemidler. Siden våren 2019 har han vært permanent innlagt på institusjon, og et nytt forsøk på å sluse ham ut i egen bolig, denne gang i et spesielt tilrettelagt kommunalt botilbud, lykkedes heller ikke, grunnet manglende boevne og fortsatt rusbruk. Han mistet den kommunale spesialboligen i mars 2020, og har siden oppholdt seg kontinuerlig på institusjon, med unntak av rømminger av både kortere og lengre varighet, hvor han i varierende grad har ruset seg. Antipsykotisk medisin ble seponert i mai 2019, og det har ikke vært tilbakefall av psykotiske symptomer hos ham, til tross for sammenhengende og antakeligvis nokså omfattende rusbruk under flere rømminger. Han vurderes ikke lenger som schizofren. Man befinner seg nå i den noe paradoksale situasjonen at observanden og hans mor mener at han har en schizofreni og trenger antipsykotisk medisin, mens avdelingen som kjenner ham godt etter nærmere to års sammenhengende observasjon ikke kan se at han oppviser tegn til alvorlig psykisk lidelse. Den sakkyndige finner å kunne tiltre behandlende instans vurdering at observanden ikke lenger er klinisk psykotisk. Han synes heller ikke lenger å tilfredsstille de diagnostiske kriteriene for schizofreni, etter at han i et beskyttet miljø har gått nærmere to år umedisinert uten å oppvise klare psykotiske symptomer. Han har likevel et svært omfattende tilretteleggingsbehov, da han uten tilsyn ruser seg, og det vurderes som lite sannsynlig at han vil kunne ivareta sin egen helse uten å være plassert i en bolig med døgnkontinuerlig tilsyn. Korsgaard har i sin erklæring følgende diagnostiske vurdering (i henhold til I CD 10): 11. 1 Ad alvorlig psykiatrisk lidelse Observanden fikk i 2015 diagnosen paranoid schizofreni, og det var også den diagnosen vi sakkyndige (Vegard Ø. Haaland og ut. ) sluttet oss til i 2017 Imidlertid har han nå gått umedisinert i nærmere to år (siste depotinjeksjon i mai 2019), og til tross for til dels langvarige rusperioder på rømmen, har han ikke oppvist klare tegn til psykotisk fungering. Han hevder selv at han hører stemmer daglig, men det er få eller ingen ytre observasjoner i dag som underbygger at han skulle lide av en primærpsykotisk lidelse. Det er grunn til å tro at tidligere psykoser har vært knyttet til i lange perioder vedvarende rusbruk, og ikke til en underliggende schizofreni. Konklusjon: Ut fra de foreliggende opplysninger i saken antar den sakkyndige at observanden ikke har noen primærpsykotisk lidelse, og heller ikke noen annen form for alvorlig psykiatrisk lidelse. 11. 2 Ad kognitiv fungering Observanden ble testet som barn av pedagogisk psykologisk tjeneste i 2003, med en fullskala I Q på 82 Dette ble replisert under en innleggelse i 2015, med en fullskala I Q på76. Dette betyr at observanden har et evnenivå som er klart under gjennomsnittet, men likevel ikke så lavt at han kan oppfattes som lettere psykisk utviklingshemmet i juridisk forstand. Konklusjon: Den sakkyndige antar at observanden ikke har psykisk utviklingshemming av noen grad. 11. 3 Ad rus Observanden har, til tross for at han har vært sammenhengende innlagt på lukket avdeling siden mai 2019, rømt en rekke ganger og ruset seg på hovedsakelig hasj og amfetamin, men også andre ulovlige substanser. Konklusjon: Den sakkyndige antar at observanden fortsatt og i høy grad kvalifiserer for en rusdiagnose. 11. 4 Ad personlighetsforstyrrelser Observanden fremstår umoden, nokså projiserende og noe barnlig. Han har en bagatelliserende holdning til sitt rusproblem, og tar knapt noe ansvar for sin egen rolle med tanke på å avstå fra bruk av rusmidler, overholde avtaler eller andre forpliktelser som følger med en vanlig tilværelse som voksenperson i samfunnet. Dette kan selvsagt tas til inntekt for en hypotese om personlighetsmessig skjevutvikling. Han er av institusjon blitt oppfattet å ha en dyssosial personlighetsforstyrrelse. Spørsmålet om personlighetsproblematikk har ingen umiddelbar rettspsykiatrisk relevans, og den sakkyndige har derfor heller ikke gjennomført noen formalisert personlighetsutredning. Umiddelbart finner jeg imidlertid ikke ut fra en klinisk vurdering at det er opplagt at han tilfredsstiller de diagnostiske kravene til en dyssosial personlighetsforstyrrelse. Denne vurderingen vil dog avhenge nokså sterkt av hvordan man vekter hans symptomer, og ikke minst av om man tenker at hans ansvarsløse holdning til det meste i livet primært er et epifenomen til en psykose, til et evnenivå klart under normalområdet (altså mellom ett og to standardavvik lavere enn det som er gjennomsnittlig, men fortsatt over grensen for psykisk utviklingshemming) eller først og fremst bare er uttrykk for en forstyrret personlighetsutvikling i en mer rendyrket form. Konklusjon: Den sakkyndige ser at observanden oppviser klare dyssosiale trekk i sin personlighetsmessige fungering, men har ikke grunnlag for å stille noen formell diagnose. Den sakkyndige forklarte i retten at A i dag fremstår som en helt annen person enn ved den rettspsykiatriske vurderingen i 2017 Han viste til at A over lengre tid har vist få psykosesuspekte symptomer. I forhold til stemmehøring og hallusinasjoner som A selv forklarte i retten at han opplever morgen og kveld er disse ifølge den sakkyndige ikke av en slik art at de faller inn under noen sykdomsdiagnose. Han underbygget dette blant annet med at A i samtale med den sakkyndige 10/02/2021 fastholdt at han er psykotisk og fortalte om daglig stemmehøring, samtidig som han var påfallende lite interessert i å svare på spørsmål og ikke klarte ikke å gi annet enn en omtrentlige beskrivelser av stemmenes karakter. Den sakkyndige er på denne bakgrunn usikker på om A faktisk hører stemmer eller ikke. Han viste til at dette uansett ikke kan være noe som preger A i nevneverdig grad, alle den tid det ikke har vært noe stort tema på avdeling. I følge den sakkyndige har A i etterpåklokskapens lys trolig aldri hatt noen underliggende psykoselidelse (schizofreni), slik tidligere lagt til grunn. I forbindelse tvungent psykisk helsevern som særreaksjon skal den faglig ansvarlige for helsehjelpen hvert år gi statusrapport til påtalemyndigheten. I perioden 11/07/2018 19/05/2019 ble A fulgt opp av D PS v overlege G. Den 20/05/2019 ble A overført til Sikkerhetsseksjonen på institusjon, Sykehuset i Vestfold, hvor overlege C overtok det faglige ansvaret. C har avgitt 2 og 3 års statusrapporter i saken, av henholdsvis 14/05/2020 og 13/03/2021. 2 årsrapporten er for en stor del gjengitt i den sakkyndiges erklæring. I den siste rapporten (som er avgitt etter den rettspsykiatriske erklæringen) skriver C blant annet følgende: 3 Rammebetingelser på behandlingssted(... )A har altså vært innlagt Sikkerhetsseksjonens døgnavdeling siden 200519 Siste halvdel av 2009 og vinteren 2020 ble det forsøkt gradvis utslusing av A til en døgnbemannet, kommunal bolig på botiltak i hjemkommunen sted1. I den forbindelse demonstrerte A fullstendig fraværende boevne; det var stadige utfordringer med A, inkludert flere episoder med avtalebrudd rusmisbruk rømning og behov for påfølgende politiaksjoner for å få ham tilbakeført til institusjon (jf samfunnsvernet). I mars 2020 ble derfor botilbudet på botiltak terminert. A evnet altså ikke å nyttiggjøre seg det sterkest bemannede botilbudet sted1 kommune kunne tilby. Siden mars 2020 har A derfor kontinuerlig vært innlagt ved døgnavdelingen på Sikkerhetsseksjonen. Han har i perioder opparbeidet seg økte friheter, men det har raskt funnet sted avtalebrudd, inkludert rømning rusing og påfølgende etterlysning hos Politiet. Etter tilbakeføring til institusjon har han da mistet sine friheter. Han har så gradvis opparbeidet seg økte friheter igjen, deretter nytt avtalebrudd med rømning rusing, og så videre Siden sommeren 2019 har denne sekvensen gjentatt seg i alt seks ganger. For tiden har han begrenset med friheter; i) han kan delta på fellesturer fellestreninger, ii) han har utgang alene inntil 60 min pr vakt men må etter hver utgang gjennomgå fullt klesskift med ransaking (pga historikk med innførsel av narkotika i post), og iii) han må levere urinprøver hver kveld de dager han har benyttet seg av utgang (mao russcreening). 4. Sykehistorie og diagnoser(... )2018: Ved dom i sted1 Tingrett 280518 ble A altså funnet skyldig i drapsforsøk og overført til tvungent psykisk helsevern. Han ble 120618 overført fra Sem Fengsel til Sikkerhets seksjonen på institusjon for videre behandling. Etter drøye tre ukers observasjon fremsto han som ved utskrivelse fra Sikkerhetsseksjonen i januar 2018, dvs uten tegn til psykoselidelse. Han fikk heller ingen antipsykotisk medikasjon. Følgende to diagnoser ble satt: F79. 2 Psykisk lidelse som skyldes misbruk av flere stoffer, avhengighetssyndrom, og F60. 2 Dyssosial Personlighets forstyrrelse. A ble så 110718 overført til D PS for videre oppfølging (... ). A ble fulgt opp av D PS i perioden 110719 190519 I denne perioden ble han rediagnostisert, og man satte som hoveddiagnose F20. 0 Paranoid schizofreni. Det ble også startet behandling med antipsykotikum (Trevicta) og antidepressiva (Brintellix Remeron). Han var innlagt døgnavdeling på D PS fra sommeren 2018 til mars 2019, etter det tildelt døgnbemannet bolig ( botiltak ). Det var klare føringer om at rusmisbruk ville medføre umiddelbar innleggelse. Slikt rusmisbruk fant sted ultimo mars, da overført til døgnavdeling på D PS. Etter utskrivelse derfra var det ny episode med rusmisbruk allerede 130519 Han stakk da av og ble først arrestert av Politiet 190519 I mellomtiden hadde han ruset seg mye på amfetamin T HC. Han ble så innlagt P A 190519 og dagen etter overført til Sikkerhetsseksjonen på institusjon. Ved innleggelse institusjon fremsto han slik vi kjente ham fra tidligere; ansvarsfraskrivende, ikke interessert i å yte noe eller bidra med noe selv, og med klare dyssosiale trekk, i tillegg utfordringer med rusmisbruk. Det var ingen tegn til psykoselidelse. Trevicta ble derfor seponert. Det var heller ikke indikasjon for antidepressiv medikasjon så Brintellix og Remeron ble også faset ut. Etter det, altså fra sommeren 2019 til våren 2021, har han ikke mottatt noen form for psykofarmakologisk behandling. I samme periode har det heller ikke vært tegn til psykose symptomer eller annen form for alvorlig psykopatologi hos ham. Dette til tross for at han ved flere anledninger har vært på rømmen og ruset seg i stort omfang, bla med amfetamin metamfetamin T HC M DM A. Vår konklusjon er derfor at A ikke lider av paranoid schizofreni, han lider heller ikke av annen alvorlig psykiatrisk sykdom. Vår vurdering er at A har følgende diagnoser: F79. 2 Psykisk lidelse som skyldes misbruk av flere stoffer, avhengighetssyndrom F60. 2 Dyssosial personlighetsforstyrrelse5. Pasientens psykiske status Psykisk status presens 120321 kl 1030: A er våken, klar og orientert. Gir god kontakt. Ingen latenstid, ingen taleflom, svarer adekvat på alle spørsmå1. Normalt psykomotorisk tempo. Normalt stemningsleie. Ingen psykosesymptomer. Ingen suicidale tanker planer. Per nå fremstår han samtykkekompetent. Han har tidligere vært usikker på om han lider av alvorlig psykiatrisk sykdom, men mitt inntrykk nå er at han mener at han ikke har slik sykdom. Han er enig i at hans største utfordring er rusmisbruk, men han viser ingen vilje til å gjøre noe med dette problemet. Han har store vansker med å håndtere tilværelsen, og han har et meget lavt funksjonsnivå, han er også en notorisk avtalebryter. Dette har han imidlertid liten innsikt i selv. Han mener fortsatt at det var feil at han ble dømt for drapsforsøk (jf teksten over), og han er tydelig på at han aldri har vært til fare for noen andre. 6. Forløp og behandling (... )Primo mars 2021 kom det til nye utfordringer; både A og medpasienter i posten testet positivt på narkotika (sentralstimulantia, T HC). Det viste seg at det var omsatt narkotika i posten. A ble invitert til å legge alle kort på bordet, noe han initialt nektet. Dagen etter bestemte han seg imidlertid for å forklare seg; han innrømmet da å ha smuglet inn narkotika i posten høsten 2020, men at innførsel av narkotika i post vinteren 2021 var det andre pasienter som hadde stått for. Han hadde imidlertid kjøpt narkotika av medpasienter vinteren 2021 Denne åpenheten ærligheten ble verdsatt, og hans progresjonsplan fra 230220 ble gjeninnsatt. (... )Grunnet de siste måneders hendelser har han fortsatt svært begrenset med tillit. Etter hver utgang må han derfor gjennomgå fullt klesskift med ransaking (pga historikk med innførsel av narkotika i post), og han må levere urinprøver hver kveld de dager han har benyttet seg av utgang (mao russcreening). Basert på ovennevnte er det åpenbart at A har et svært lavt funksjonsnivå. Han har ikke mottatt noen form for psykofarmakologisk behandling siden sommeren 2019, i samme periode har vi heller ikke observert tegn til alvorlig psykiatrisk sykdom (inkludert psykose) hos ham. Dette til tross for multiple episoder med betydelig rusmisbruk med sentralstimulantia og T HC. Hans primære utfordringer er det dyssosiale adferdsmønsteret (inkludert notoriske avtalebrudd og rusmisbruk. Totalt sett har han derfor en meget dårlig prognose. Målet på sikt er at han skal sluses ut til en kommunal bolig, men dette ligger åpenbart flere år frem i tid. 7. Behandlingsplaner fremover Den videre behandling oppfølging av A byr på store utfordringer. Rent diagnostisk vurdert dreier det seg om rusmisbruk og dyssosial personlighetsforstyrrelse. Det er i tillegg klare elementer av lært hjelpesløshet; han er gjennomgående ansvarsfraskrivende, og han forventer at han kan gjøre som han vil mens storsamfunnet rydder opp etter ham. Han har et meget lavt funksjonsnivå. Basert på hans risikoprofil (voldsfare i ruset tilstand), vil dessuten rusfrihet være et krav for opphold utenfor institusjon. Erfaringene fra høsten 2019 og vinteren 2020 viste at han ikke klarte å nyttiggjøre seg selv det sterkest bemannede botilbud som sted1 kommune kan tilby. Hele 2020 forløp også uten at vi så tegn til bedring i hans funksjonsnivå. Per nå er det derfor ingen andre alternativer for A enn at han forblir innlagt Sikkerhetsseksjonens døgnavdeling. Gitt erfaringene siden 2019 vil ny boliggjøring av A i sted1 kommune først være aktuelt om noen år, og han må i mellomtiden ha demonstrert et høyere funksjonsnivå enn det vi har sett de siste årene. Et alternativ er at han blir forsøkt bosatt i en bolig i nærheten av Sikkerhetsseksjonen (altså en slags halvannen linjetjeneste), men slike boliger eksisterer foreløpig ikke. I påvente av alt dette må hovedfokus i oppfølgingen av A være todelt: i) rusbehandling, der målet er absolutt rusfrihet, og ii) ansvarliggjøring habilitering, som inkluderer trening på å holde avtaler og å gjennomføre dagligdagse oppgaver som er nødvendig for å kunne bo utenfor institusjon. 8. Samfunnsvern A s risikoprofiler klar; voldsrisikoen er først og fremst forøket i ruset tilstand. Av hensyn til samfunnsvernet er absolutt rusfrihet hos A derfor et krav for at han skal kunne oppholde seg utenfor institusjon. Siden forrige statusrapport har A ved tre anledninger stukket av fra aktuelle behandlingsinstitusjon og vært på rømmen; i) perioden 080720 170820, ble da etterlyst av Politiet og ble returnert av Politiet, ii) perioden 221120 081220, ble da etterlyst av Politiet og returnerte på eget initiativ, og iii) perioden 291220 301220, returnerte på eget initiativ før Politiet ble varslet. Etter alle disse rømninger testet han positivt på narkotiske stoffer (sentralstimulantia og eller T HC, se punkt 6). Det har ikke blitt avdekket noen voldshendelser i forbindelse med noen av disse rømninger. A altså fortsatt innlagt Sikkerhetsseksjonen på institusjon, og han har klare begrensninger hva angår friheter (jf punkt 6). Dette bidrar til å begrense rusmisbruk hos ham, og vi vil også på et tidlig tidspunkt avdekke avtalebrudd rømning. Av behandlingsmessige årsaker er det imidlertid viktig at han også har visse friheter og øver på å håndtere disse på en god måte. Vi må altså finne en balanse mellom kontroll av A og friheter for ham, mao samfunnsvern vs behandling av A. Det har siden medio desember 2020 vært et mål at han ved avtalebrudd rømning, raskest mulig selv tar kontroll og returnerer institusjon på eget initiativ. Han vet derfor at vi nå lar det gå ca ett døgn etter rømning før vi kontakter Politiet og etterlyser ham. Et slikt opplegg bidrar til å ansvarliggjøre ham. Dette opplegget vurderes også å være forsvarlig ut ifra et sikkerhetsmessig perspektiv. Sistnevnte baseres på våre erfaringer med A siden sommeren 2019; til tross for stadige rømninger og rusepisoder har det ikke funnet sted noen voldshandlinger. På grunn av hans manglende boevne, vil nytt forsøk på utslusing til bemannet bolig først være aktuelt om noen år. I mellomtiden vil han altså forbli innlagt på Sikkerhetsseksjonen. Alt dette vurderes å være tilstrekkelig for å ivareta samfunnsvernet. 9. Den faglig ansvarliges vurderinger A er dømt til tvungent psykisk helsevern grunnet drapsforsøk. Vi har lang erfaring med A og observasjon av ham. Vi finner ikke holdepunkter for at han lider av noen kronisk psykoselidelse. Sikkerhetsseksjonens og min vurdering er at han har følgende diagnoser: F19. 2 Psykisk lidelse som skyldes misbruk av flere stoffer, avhengighetssyndrom, og F60. 2 Dyssosial personlighetsforstyrrelse. Hans risikoprofil indikerer at han først og fremst utgjør en samfunnsfare i ruset tilstand. Av hensyn til samfunnsvernet vil derfor rusfrihet hos A være et krav for at han skal kunne bo permanent utenfor lukket institusjon. Og ved slikt opphold utenfor institusjon, må oppfølgingen av ham være så tett at rusfrihet sikres. Basert på ovennevnte tilfredsstiller ikke A kriteriene for tvungent psykisk helsevern, dette fordi hovedkriteriet om alvorlig sinnslidelse ikke er innfridd. Dersom dommen nå skulle opphøre, vil psykiatrisk oppfølging av A kun kunne skje under rammene av frivillig psykisk helsevern. Dette er han lite motivert for, og oppfølgingen vil derfor sannsynligvis opphøre innen meget kort tid. Etter dette vil det nok snarlig være henfall til rusmisbruk, og med tilhørende økt risiko for kriminelle aktiviteter og nye voldshandlinger. Overlege C har i retten forklart seg i samsvar med det som er grundig referert i rapporten. C la videre til at A siden mars april 2021 (etter at statusrapporten var skrevet) har hatt som mål å vise at han nå evner å følge behandlingsstedets opplegg uten brudd. I følge C har A frem til nå det vil si i en periode på rundt to måneder fulgt alle avtaler til punkt og prikke. I følge C er dette riktignok det eneste positive A har å vise til. C betegner det som en god start, men understreker at det er for kort tid til å konstatere varig bedring. I følge C har A et kontinuerlig ønske om mer frihet, men på grunn av rømningshistorikk og stadige avtalebrudd holder C igjen. C understreket at As største utfordring er ruslidelsen. I følge C er faren først og fremst knyttet til det akutte rusinntaket og ikke til at A ved rusbruk skal bli økende psykotisk og så farlig. I følge C har A et konstant ønske om å ruse seg, og i en akutt russituasjon er det fare for at han på nytt mister kontrollen og utviser dårlig dømmekraft.; når man har krysset grensen for alvorlig vold før, er det risiko for at man gjør det igjen. C forklarte videre at det på institusjon aldri har vært trusler eller aggresjonshandlinger fra As side, heller ikke ved tilbakeføringer etter at han har vært på rømmen. Avdelingen har heller aldri observert skader eller andre tegn til at A har vært innblandet i vold utenfor avdelingen. I følge C er As utfordring først og fremst å ikke havne på feil sted til feil tid i ruset tilstand. C vurderer at A ikke har så mye drive til å gjøre galt selv, men at han lett lar seg rive med andre. I følge C er det ingen tvil om at andre rusbrukere og kriminelle gjør A dårligere, og at det i et slikt miljø er gjentakelsesfare for uønsket atferd. Den sakkyndige har i all hovedsak sluttet seg til Cs vurderinger. Hva gjelder den diagnostiske vurderingen med hensyn til dyssosial personlighetsforstyrrelse gjentok han i retten at det ut fra en klinisk vurdering ikke er opplagt at A tilfredsstiller de diagnostiske kravene (ref. over). Han viste samtidig til at han selv ikke har foretatt noen formell personlighetsvurdering av A, og at avdelingen på institusjon har et bedre observasjons grunnlag og derfor står nærmere til å vurdere dette. Den sakkyndige sluttet seg også til Cs vurdering om at faren ligger i As massive rusbruk. I den rettspsykiatriske erklæringen viser den sakkyndige til Cs uttalelser i statusrapporten fra 2 år, om at A har behov for tett oppfølging i lang tid for å klare å holde seg unna rusbruk og at ukontrollert rusbruk vil kunne føre til psykotisk dekompensering og forhøyet voldsrisiko. Den sakkyndige presiserer i erklæringen at dersom Aikke underlegges noen form for ytre kontroll er det betydelig fare for at han henfaller til ukontrollert rusmisbruk, noe som tidligere har vært forbundet med psykotisk dekompensering og forhøyet risiko. I et scenario hvor den planlagte oppfølgingen ikke lar seg gjennomføre er det ikke noe som tyder på at denne utviklingen ikke vil gjenta seg. I sin forklaring i retten viste den sakkyndige til at A fremstår svært ambivalent i forhold til rus. Han viste som eksempel til at A i samtale med den sakkyndige 10/02/2020 fortalte at det bare har blitt vanskeligere og vanskeligere å ruse seg. Samtidig uttalte han at dersom dommen på tvungent psykisk helsevern opphører vil han prøve å slutte å ruse seg. Den sakkyndige presiserte at risikoen ved opphør av det tvungne vernet ligger i den betydelige faren for tilbakefall til ukontrollert rusbruk i kombinasjon med manglende viljestyrke og mangel på et støttende nettverk. Han vurderer at en av grunnene til at det så langt har gått bra de gangene A har vært på rømmen i den forstand at det ikke har vært nye voldsepisoder er at A har oppholdt seg i et kjent miljø hos personer han kjenner og stoler på, og at rømningene har skjedd med en viss ytre kontroll ved at de har blitt oppdaget tidlig, at A har hatt telefonisk kontakt med institusjon og det har vært iverksatt umiddelbare leteaksjoner. I følge den sakkyndige er As personlighetsforstyrrelse videre en risikofaktor for gjentakelse i seg selv. Han presiserte i sin forklaring at diagnosen Paranoid Schizofren spilte en viss rolle men ikke var avgjørende, ved voldsrisikovurderingen i 2017 I følge den sakkyndig ville voldsrisikoen ha blitt vurdert like stor om ikke større dersom diagnosen den gang hadde vært dyssosial personlighetsforstyrrelse. Den sakkyndige presiserte videre at det ved vurderingen av voldsrisiko (for plasseringen i H CR 20) ikke er relevant at dommen fra 2018 for As vedkommende gjelder psykisk medvirkning og ikke har utført direkte vold selv. A har i retten fastholdt at han er uskyldig, og at han sa shit og ikke skyt under drapsforsøket. Siden A snakket med den sakkyndige i februar 2021 har han endret syn på egen diagnose. Han tenker ikke lenger at han er paranoid schizofren, selv om han mente det da han snakket med den sakkyndige i februar. Han hører stemmer og hallusinerer, men han detter ikke ut i psykose. Han føler seg forvirret av all vinglingen med hensyn til diagnose, og synes dette er vanskelig å forholde seg til. Dette kan retten lett forstå. A erkjenner å ha en rusdiagnose, men kjenner seg ikke igjen i beskrivelsene av hans personlighet. A erkjenner at han har tatt mange dumme valg, og knytter dette til at han har et alvorlig rusproblem. Han forklarte at hovedproblemet er at han ikke klarer å holde seg rusfri, og at han har vært fanget i seg selv. Videre at han sliter med å følge regler og forholde seg til strenge rammer, og at han synes synd på seg selv. I følge A er han bitter på alle urettferdighetene, hovedsakelig fordi han er urettferdig dømt. Han har også, i følge han selv, lett for å hekte seg opp i småting, for eksempel når innetiden blir endret eller da han ikke fikk lov til å låne bort nøklene til leiligheten på botiltak til en venninne. I følge A er regler triggere for rusproblemene hans. A forklarte videre at de gangene han har vært på rømmen har han tatt kontakt med gamle kjente fra rusmiljøet og ruset seg. Han har vært litt her og der. Under de fem ukene har borte i mai 2020 oppholdt han seg hos ekskjæresten i sted3. Han ruset seg på amfetamin de første 3 4 dagene, drakk alkohol i helgene og røkte hasj hver dag. Sist han ruset seg var på avdelingen fra slutten av 2020 og frem til han ble tatt i februar 2021 Det var en medpasient som tok med rusmidler inn på avdelingen og han klarte ikke å holde seg. Han ble hekta og tok også inn stoff på avdelingen selv. Han ruset seg nesten daglig på amfetamin og hasj. I følge A kommer han helt sikkert til å sprekke dersom vernet oppheves. Men han vil prøve å ruse seg minst mulig og tenker det vil gå bra. Siden mars april i år har han prøvd å kutte kontakten med rusmiljøet. Han har sluttet å svare på henvendelser og gitt beskjed om at han ikke vil ha kontakt. I august 2020 fikk han en ny venninne som har vært veldig støttende. Hun har blant annet prøvd å sende han tilbake til institusjon når han har vært på rømmen. Han synes samarbeidet med C på institusjon går fint nå. I følge A er C en klok mann og de har mange gode samtaler. Han setter pris på at C er brutalt ærlig, selv om det han sier er kjipt å høre. Dersom vernet opphører vil han først flytte til mor og stefar, men vil søke kommunal bolig så fort som mulig. Han vil søke seg inn på rusbehandling ved D PS, han vil jo gi det et forsøk. Sammenfattende om farevurderingen Det begåtte lovbruddet, medvirkning til drapsforsøk, er svært alvorlig. Det beror etter rettens syn på tilfeldigheter at fornærmede ikke ble drept. Handlingen må videre sees i sammenheng med det forutgående hendelsesforløpet, slik dette er redegjort for over. Selv om det ikke er grunnlag for å konkludere med at det var As tilskyndelser som gjorde at de tre tiltalte gikk inn til fornærmede, legger retten på bakgrunn av Larvik tingretts dom til grunn at A involverte de to medtiltalte i sin egen irritasjon over fornærmede etter uoverensstemmelsen som hadde oppstått mellom dem uken før. Med hensyn til lovbryterens øvrige atferd har A ikke vært domfelt tidligere. Det er ikke noe i hans atferd, verken nå eller tidligere, som tyder på at han generelt har en voldelig eller utstrakt aggressiv holdning mot andre. Det fremgår riktignok av sykehistorikken at han ved avrusingsopphold på behandlingssted i 2014 og 2015 kom med massive trusler mot personalet (herunder trusler om vold og at han skulle tenne på bygninger) og knuste kopper ved å kaste dem i veggen. Videre at han ved overføring fra Skien fengsel, hvor han satt i varetekt, til sykehus i 2017 utagerte ved å kaste møbler rundt i sitt eget rom og deretter kastet en stol mot personale. Selv om disse episodene i seg selv fremstår alvorlige, bærer de etter rettens syn preg av enkeltstående frustrasjonsutblåsninger som hadde sammenheng med rus at A på de aktuelle tidspunktene var preget av å ha vært i et belastet rusmiljø over lang tid. Retten legger etter dette til grunn, slik både overlege C og sakkyndig Korsgaard har forklart, at A ikke er spesielt voldelig av natur. Dette underbygges også av Cs forklaring om at det aldri har vært utageringer eller voldsepisoder på institusjon og etter det avdelingen kjenner til heller aldri i forbindelse med noen av rømningene. Hva gjelder sykdomshistorie og aktuell psykisk tilstand fremgår det av sykehistorikken at A siden 12 årsalder jevnlig har brukt narkotiske stoffer som kokain, amfetamin, ecstasy, M DM A, benzodiazepiner og hasj. Videre at han har hatt en rekke innleggelser i psykiatrien med tilbakevendende psykoseproblematikk. Han er tidvis ansett å være paranoid schizofren og har vært behandlet med antipsykotika. Antipsykotisk medisin ble seponert i mai 2019, og det har ikke vært tilbakefall av psykotiske symptomer. Dette til tross for sammenhengende rusbruk i forbindelse med flere rømninger på det lengste var han på rømmen i fem uker. Retten finner bevist ut over rimelig tvil at A i dag ikke har en psykotisk grunnlidelse som ville medført at han er strafferettslig utilregnelig. Mye tyder på at han heller aldri har hatt det, og det er grunn til å tro at tidligere psykoser herunder psykosen ved den alvorlige handlingen i Larvik tingretts dom av 28/05/2021 har vært rusutløst. Etter bevisførselen er det etter rettens syn ikke tvilsomt at A i dag har diagnosene F79. 2 Psykisk lidelse som skyldes misbruk av flere stoffer, avhengighetssyndrom og F60. 2 Dyssosial personlighetsforstyrrelse. Hva gjelder personlighetsforstyrrelsen og hvordan denne arter seg vises til uttalelsene fra overlege C, som retten oppfatter at den sakkyndige støtter. Retten legger videre til grunn, slik den sakkyndige har forklart, at diagnosen gir en forhøyet risiko for nye voldshandlinger på minst samme nivå som diagnosen Paranoid Schizofreni. Videre finner retten bevist at As generelle evnenivå ligger klart under normalen, referanse den sakkyndiges vurdering gjengitt over. Dette selv om den siste målingen i 2015 (fullskala I Q på 76) ble foretatt på et tidspunkt hvor A ruset seg og hadde psykotisk gjennombrudd, hvilket retten ikke ser bort fra kan ha påvirket testresultatet negativt. Avgjørende for retten er As forhold til rusmidler, sett i sammenheng med hans dyssosiale atferdsmønster og reduserte evnenivå. Overlege C forklarte at A går med et konstant ønske om å ruse seg og viser liten vilje til å gjøre noe med det. Dette underbygges av de mange rømningene, senest i desember 2020, hvor A ved retur til avdeling hver gang har testet positivt på ulike narkotiske stoffer. A har erkjent at han har ruset seg mens han var borte, og videre at han ruset seg inne på sikkerhetsavdelingen høsten 2020 vinteren 2021 Til den sakkyndige har A forklart at det bare blir vanskeligere og vanskeligere å slutte, og i retten forklarte han at dersom dommen på tvungent vern opphører vil han helt sikkert sprekke. På denne bakgrunn er det etter rettens syn ingen tvil om at A uten tvungent vern ikke vil klare å holde seg rusfri. Faren for aggressiv atferd må generelt antas å være større under ruspåvirkning. Videre finner retten at As dyssosiale personlighetsforstyrrelse medfører en atferd som, i kombinasjon med rus, øker denne faren. Det vises til uttalelsene fra overlege C og sakkyndig Korsgaard. C har beskrevet A som en notorisk avtalebryter og en som stadig tøyer grenser. Videre at A er lite fleksibel, lett krenkbar, blir lett stresset og irritert på andre, har store vanskeligheter med å innordne seg rammer og regler, og setter gjennomgående seg selv høyest uten tanke på hvordan omgivelsene reagerer. I følge C viser A total ansvarsfraskrivelse. Han gjør det han kan for å komme unna, og alt er alle andres skyld. Basert på den sakkyndiges forklaring legger retten videre til grunn at As lave evnenivå forsterker faren for tilbakefall ytterligere ved at dette i seg selv gjør A mindre fleksibel og medfører en redusert evne til å løse problemer vanskelige situasjoner på en adekvat måte. På bakgrunn av hvordan A fremstod i retten er det dessuten rettens inntrykk at A har dårlig innsikt og viser lite refleksjon knyttet til egen sykdom og behandling. Basert på alle opplysninger i saken er retten ikke i tvil om at A, uten den tette oppfølgingen han får på institusjon, med stor sannsynlighet og i løpet av kort tid vil falle tilbake til utstrakt og ukontrollert rusbruk. Selv om dette ikke nødvendigvis vil medføre nye psykosegjennombrudd, referanse at dette ikke har skjedd under noen av rømningene, viser historikken at dette ved vedvarende og betydelig rusbruk kan skje. Basert på forklaringene til overlege C og rettspsykiater Korsgaard legger retten til grunn at det uavhengig av faren for nye psykoser foreligger en nærliggende og reell mulighet for at A ved tilbakefall til rus vil begå en ny og alvorlig integritetskrenkelse. Dette på bakgrunn av As dyssosiale atferdsmønster og reduserte evnenivå, beskrivelsen av hans generelt svært lave funksjonsnivå og den tidligere, alvorlige voldshendelsen alt dette i kombinasjon med stadig tilbakevendende bruk av narkotika. Som overlege C har forklart, og som retten oppfatter at den sakkyndige støtter, vil A lett havne på feil sted til feil tid og særlig dersom han havner i et ukjent miljø med andre rusbrukere og kriminelle fort miste dømmekraften og la seg rive med av andre til nye voldshandlinger. At dette så langt ikke har skjedd under de mange rømningene har Korsgaard, som gjengitt over, forklart med at A har oppholdt seg i et beskyttet miljø med folk han kjenner, og rømningene har skjedd under en viss ytre kontroll ved at rømning tilbakefall rask har blitt avdekket og hvor A underveis har hatt telefonisk kontakt med både institusjon, vergen og politiet. Dette tillegges derfor ikke avgjørende betydning ved rettens vurdering. Det samme gjelder As nå noe mer positive holdning til institusjon og opplegget der herunder den siste tomånedersperioden forut for hovedforhandlingen uten nye avtalebrudd. Etter rettens syn er dette alt for kort tid til å konstatere en stabil og vedvarende endring. Etter en samlet vurdering finner retten at det fortsatt er en nærliggende fare for at A vil begå en ny og alvorlig integritetskrenkelse dersom det tvungne vernet opphører. Samfunnsvernet Behandlingsalternativer På bakgrunn av farevurderingen over anser retten det nødvendig å fortsatt opprettholde det tvungne vernet av hensyn til samfunnet. Retten har ved denne vurderingen sett hen til hvilket alternativt tilbud A eller vil kunne få, i form av administrativt vern gjennom lov om psykisk helsevern kapittel 3Som det fremgår over tilfredsstiller ikke A kriteriene for tvungent psykisk helsevern fordi hovedkriteriet om alvorlig sinnslidelse i lovens forstand ikke er oppfylt. Dersom dommen opphører må oppfølging derfor skje under rammene av frivillig psykisk helsevern. Det er etter rettens syn ikke tvilsomt at frivillig psykisk helsevern ikke vil være tilstrekkelig for å ivareta samfunnsvernet. Som både C og Korsgaard har konkludert med fremstår A lite motivert for å motta hjelp. Det samme inntrykket sitter retten igjen med etter å ha hørt A i retten. Som både C og Korsgaard trakk frem har A et svært lavt funksjonsnivå, og erfaringene fra 2019 2020 viser at han ikke en gang klarte å nyttiggjøre seg selv det sterkest bemannede botilbudet sted1 kommune har å tilby ( botiltak ). Videre forløp hele 2020 uten tegn til bedring og selv under det nåværende regimet på institusjon har ikke A klart å la være å ruse seg heller ikke på avdeling og så sent som i februar 2021 Som overlege C har beskrevet reageres det med bortfall begrensninger i opptjente friheter (blant annet med hensyn til utgang og permisjoner), og det skjer nye avtalebrudd så snart det slippes opp. Etter rettens syn er det på denne bakgrunn ikke tvilsomt at risikoen for tilbakefall, uten et slikt ris bak speilet, vil øke betraktelig. Det er heller ikke tvilsomt at den tette oppfølgingen A får i dag er nødvendig for å oppdage tilbakefall tidlig. I lys av bevisførselen er retten overbevist om at A ikke vil evne å følge opp et frivillig behandlingstilbud ved D PS. Dette, slik både C og Korsgaard har vært tydelige på, ved at A ikke vil klare å møte til oppsatte timer med den konsekvens at tilbudet raskt vil opphøre og A vil falle tilbake til rus med tilhørende økt risiko for nye voldshandlinger. Etter dette er retten ikke i tvil om at A fortsatt må undergis tvungent psykisk helsevern. Dette for å verne samfunnet mot den risiko for nye integritetskrenkelser han representerer. Med hensyn til A selv uten at dette har betydning for rettens vurdering av samfunnsvernet forklarte C at As eneste mulighet for å få et nytt botilbud fra sted1 kommune er at han dokumenterer bedre samarbeid med behandlingsapparatet enn det han til nå har klart. I følge C er dette åpenbart noe som ligger flere år frem i tid. Sakkyndig Korsgaard var på sin side overbevist om at A ved et eventuelt opphør av det tvungne vernet vil havne på et kommunalt hospits og raskt gå til grunne. Retten tar etter dette påtalemyndighetens påstand om dom på fortsatt tvungent psykisk helsevern til følge. Dommen er enstemmig. D OM SS LU TN IN GA, født 00/00/1993, dømmes til fortsatt tvunget psykisk helsevern, jamfør straffeloven 65, jamfør 62
A er født 00/00/1993 og bor for tiden på Sikkerhetsseksjonen institusjon ved Psykiatrisk fylkesavdeling, Sykehuset i Vestfold. Han er ellers uten fast bosted, og har adresse c o B, adresse1 (verge). Han er enslig, har ikke barn og er ufør. Statsadvokatene i Vestfold, Telemark og Buskerud ved statsadvokat Alf Martin Evensen har ved tiltalebeslutning av 15/04/2021 satt A under tiltale ved Vestfold tingretttil ervervelse av dom på opprettholdelse av tvungent psykisk helsevern i medhold av straffeloven 65 fjerde ledd, jamfør første ledd, jamfør Larvik tingretts dom av 28 mai 2018, hvor han ble dømt for blant annet overtredelse av straffeloven 275, jamfør 16, jamfør straffeloven 15, til tvungent psykisk helsevern. Spesialist i psykiatri og barne og ungdomspsykiatri, Hans Ole Korsgaard, ble av Vestfold tingrett oppnevnt som rettspsykiatrisk sakkyndig i saken 27/10/2020. Han avga skriftlig rettspsykiatrisk erklæring 02/03/2021. Erklæringen er forelagt Den rettsmedisinske kommisjon, som i brev av 27/03/2021 har meddelt at det ikke er funnet vesentlige mangler. Hovedforhandling ble holdt 07/06/2021. A møtte med sin forsvarer, advokat Ellen Tvedten Jorem, som møtte på vegne av offentlig oppnevnt forsvarer, John Christian Elden. A avga forklaring og ba seg frifunnet. Retten mottok forklaring fra ett vitne, overlege ved Sikkerhetsseksjonen institusjon, Sykehuset i Vestfold, C. I tillegg avga rettsoppnevnt sakkyndig, Hans Ole Korsgaard, forklaring. Det ble foretatt slik dokumentasjon som fremgår av rettsboken. Som aktor møtte statsadvokat Alf Martin Evensen, som la ned slik påstand: A, født 00/00/1993, dømmes til fortsatt tvunget psykisk helsevern, jamfør straffeloven 65, jamfør 62 Forsvarer la ned slik påstand: A frifinnes. Rettens vurdering Kort om sakens bakgrunn Ved Larvik tingretts dom av 28/05/2018 ble A som strafferettslig særreaksjon undergitt tvungent psykisk helsevern for medvirkning til drapsforsøk. Dette ved at han ropte skyt flere ganger mens en av hans to medtiltalte rettet en pistol mot fornærmedes hode og deretter skjøt. Skuddet gikk gjennom fornærmedes munn og kinn, og gjennom skulderen. Alle de tre tiltalte var påvirket av narkotika da hendelsen fant sted. As to medtiltalte ble dømt til henholdsvis forvaring med en tidsramme på syv år og med en minstetid på fem år, og fengsel i 5 år. Ved Agder lagmannsretts dom L A 2018 095110 ble straffen satt til fengsel i henholdsvis 7, 5 og 5 år. A vedtok dommen i tingretten. Påtalemyndigheten har nå, innen treårsfristen i straffeloven 65 fjerde ledd, tatt ut tiltale til ervervelse av dom på opprettholdelse tvungent psykisk helsevern. Rettslig utgangspunkt Straffeloven 65 første ledd bestemmer at tvungent psykisk helsevern bare kan opprettholdes når vilkårene i straffeloven 62 fortsatt er oppfylt. Det er ingen tvil om at grunnvilkåret i 62 første ledd har begått eller forsøkt å begå et lovbrudd som krenker andres liv, helse eller frihet er oppfylt. Det retten må ta stilling til er 1) om det er en nærliggende fare for at A vil begå en ny og alvorlig integritetskrenkelse, og 2) om fortsatt tvungent psykisk helsevern er nødvendig for å verne samfunnet, jamfør straffeloven 62 første ledd. Det må foreligge en kvalifisert grad av risiko for gjentakelse som på domstidspunktet må være reell, jamfør for eksempel Rt 2011 385, Ot. nr. 87 (1993 1994) side 108 og Prop. 154 L (2016 2017) side 141Ved vurderingen av gjentakelsesfaren skal det legges vekt på det begåtte lovbruddet sammenholdt særlig med lovbryterens øvrige atferd, sykdomshistorie, aktuelle psykiske tilstand og forhold til rusmidler, jamfør straffeloven 62 tredje ledd. Det må foretas en helhetsvurdering hvor de nevnte momentene er særlig sentrale. Om lovbryterens øvrige atferd uttales det i Ot. nr. 90 (2003 2004) at det særlig er av interesse om vedkommende har vist annen aggressiv kriminell oppførsel enn lovbruddet. Om sykdomshistorie skriver Magnus Matningsdal i lovkommentaren at sykdomsbildet både før og etter lovbruddet er relevant, og at det må legges vekt på sykdomsprognosen. I aktuell psykisk tilstand ligger at man må vurdere gjerningspersonens tilstand og funksjonsevne både på gjernings og domstidspunktet, og eventuelle utsikter til bedring må også tas i betraktning, jamfør Ot. nr. 87 (1993 1994) side 108 Momentet forhold til rusmidler ble tilføyd ved lovendringen som trådte i kraft 01/10/2020. Det fremgår av forarbeidene (Prop. 154 L (2016 2017) side 232) at dette ble tatt inn etter forslag fra utvalget, med den begrunnelse at rusmiddelbruk erfaringsmessig øker voldsrisikoen. Vurderingen av gjentakelsesfaren innebærer at retten må foreta en fremtidsrettet sannsynlighetsvurdering. Faregraden kan variere etter hvor grov den begåtte handlingen er og etter hvor alvorlige straffbare handlinger det er fare for, jamfør Ot. nr. 87 (1993 1994). Høyesterett sluttet seg til dette i Rt 2003 1085 For øvrig er det rettskildemessig noe uklart hvor terskelen for å kunne konstatere nærliggende fare for gjentakelse går. I L B 2017 114781 ble det lagt til grunn at det ikke kan kreves at det fremstår som hevet over rimelig tvil at tilbakefall vil skje. Lagmannsretten konkluderte med at en nærliggende mulighet antakelig vil være tilstrekkelig. I den konkrete saken var det likevel ikke nødvendig for lagmannsretten å ta stilling til om det oppstilles et krav om sannsynlighetsovervekt. Retten legger til grunn at det ikke kreves tilnærmet visshet for tilbakefall og heller ikke kvalifisert sannsynlighetsovervekt, men at det må konstateres en nærliggende og reell mulighet, jamfør L A 2020 154092Videre legger retten til grunn at det ved forlengelse av tvungent psykisk helsevern ikke stilles noe krav til tiltaltes sinnstilstand, det vil si at det ikke oppstilles et krav om at tiltalte på forlengelsestidspunktet (fortsatt) må være strafferettslig utilregnelig etter straffeloven 20 b. Det vises i denne sammenheng til L B 2014 11874, samt uttalelsene i Borgarting lagmannsretts beslutning av 25/09/2019 (hvor anke over beslutningen ble forkastet i H R 2019 2088 U). Som det vil fremgå nedenfor anses A i dag ikke å ha en underliggende psykoselidelse, og i lys av den sakkyndiges vurdering er det grunn til å tro at han heller ikke hadde det på gjerningstidspunktet. Det siste er ikke vurderingstema i saken nå, og retten går ikke nærmere inn på hvorvidt dette eventuelt kan gi grunnlag for en begjæring om gjenåpning. Utgangspunktet for farevurderingen er situasjonen på domstidspunktet, men slik at også forutsetningene for den aktuelle situasjonen inngår i vurderingen. Det vises til Rt 2005 1091, samt til N OU 2014: 10 hvor det på side 311 er uttalt: Dette innebærer at vilkåret om gjentakelsesfare kan anses oppfylt også i situasjoner der faren på domstidspunktet er redusert som følge av eksisterende tiltak eller inngrep, for eksempel som følge av at vedkommende er undergitt frivillig psykisk helsevern eller er medisinert. I praksis vil det si at man tenker bort eksisterende tiltak, og dersom man antar at det da vil foreligge gjentakelsesfare, legges denne til grunn. Ved vurderingen av om det er nærliggende fare for at tiltalte vil begå nye integritetskrenkelser, må retten i lys av dette se hen til om det finnes andre realistiske behandlingsalternativer enn dom for fortsatt tvungent psykisk helsevern. Vilkåret om at fortsatt tvungent psykisk helsevern må være nødvendig for å verne samfunnet erstattet ved lovendringen som trådte i kraft 01/10/2020 det tidligere vilkåret om at særreaksjonen måtte være nødvendig for å verne andres liv, helse eller frihet. Det fremgår av forarbeidene at endringen ikke innebærer noen realitetsendring. Om hva som kreves uttales det (Prop. 154 L (2016 2017) side 232) at terskelen for dom på tvungent psykisk helsevern fortsatt er høy, og at det skal foretas en grundig helhetsvurdering der alle momentene sees i sammenheng, slik at det er helhetsbildet som avgjør om særreaksjon kan ilegges selv om alle øvrige vilkår isolert sett er oppfylt. A har nå vært underlagt tvungent psykisk helsevern i tre år, og retten legger til grunn at vurderingen av om opprettholdelse er nødvendig av hensyn til samfunnsvernet i det alt vesentlige vil være sammenfallende med farevurderingen. Det vises i denne sammenheng til Rt 2003 1085, Rt 2011 385 og L B 2017 17285Den konkrete vurderingen A ble ved Larvik tingretts dom av 28/05/2018 overført til tvungent psykisk helsevern i medhold av straffeloven 62 for overtredelse av straffeloven 275 jamfør 16 jamfør 15 medvirkning til drapsforsøk. Grunnlaget i tiltalen var følgende: Natt til tirsdag 6 juni 2017 ca klokka 0230 i adresse2, oppsøkte de D i hans leilighet, og etter at D hadde åpnet døren, forsøkte de å drepe han ved å skyte han i hodet, men mislyktes i sitt forhavende idet D fikk skjøvet pistolen til side slik at skuddet i stedet gikk gjennom hans munn og kinn, og gjennom skulderen. Etter at D hadde åpnet døren sørget E, som bar kniv, for å holde døren åpen, og mens F rettet pistolen mot Ds hode og før han skjøt, uttalte A flere ganger at han skulle skyte D. I forhold til A la tingretten ved sin bevisvurdering blant annet til grunn: A og E kjente hverandre og har sporadisk kontakt. Rundt midnatt 5 6 juni 2017 sendte E en melding til A og spurte om de kunne møtes, han var på vei til sted1. Han hadde med seg en til og spurte om de kunne være hos han. Det var ok for A. Det var så noe snakk om narkotika og om å kreve inn penger. E skrev blant annet er det mange som skylder deg kr? Vi er på pengejakt. A møtte de to på jernbanestasjonen og på vei tilbake til han fortalte han at han hadde blitt banket opp av en eller flere utlendinger. Han hadde tydelig vondt i den ene benet. Da de tre tiltalte skulle gå inn til A, kom D og en venn av han og gikk inn til D. De skulle hente en kontroll, de spilte Fifa hos kameraten i andre etasje. Det skjedde ikke noe, men en av de tiltalte sa er det noe. Alle de tiltalte var ruset og de fortsatte å ruse seg. F løp en eller to ganger bort og banket på hos D uten respons. Han hadde med seg pistolen. Rundt kl 0200 kom D tilbake til sin leilighet, kledde av seg og la seg. Like etterpå hørte han det banket på døren. Han trodde det var vennen og lukket opp, kun iført boxershorts. Han så først E med en kniv i venstre hånd, deretter F som holdt den ene hånden bak seg, og tilslutt A som smilte og hadde hendene inne i genseren. A sa at han hadde fått en bot fordi de hadde banket han opp en uke tidligere. D gikk da baklengs inn i leiligheten for å hente en kasserolle for å verge seg mot kniven. Da han bøyde seg ned sa A tar du opp kniv. Han så opp og så at F holdt pistolen på strak arm, rettet mot hodet hans og sa du kødder ikke med oss. A sa skyt han flere ganger. D mente pistolen var ekte og sa derfor at han kunne betale boten. Han tilbød dem bankkort med kode, tv en, noen nye sko, men de var ikke interessert i noen av tingene. Han prøvde å komme seg forbi dem og ut i gangen, men da løftet E kniven opp og frem mot han. Han tok opp en jakke og snakket hele tiden. F mislyktes med første skudd da kula kilte seg og han måtte fiklet litt for å få den ut. Han tok deretter ladegrep og skjøt. D hadde da tatt jakka foran ansiktet sitt. Kula gikk gjennom jakken, underkjeven, snittet kinnet og så gjennom venstre skulder. Straks etter skuddet løp de tre tilbake til As leilighet. D løp så helt ned til første etasje, for deretter å løpe opp i andre til kameraten. Det tok litt tid før kameraten åpnet. Det ble ringt til politiet og ambulanse. Tingretten konkluderte med at A hadde medvirket psykisk ved at han, da medtiltalte F siktet mot hodet til D, ropte skyt flere ganger og derved styrket Fs forsett om å skyte. A var også satt under tiltale for blant annet overtredelse av politiloven 30 nummer 1 jamfør 5 Dette ved at han n uke før drapsforsøket hadde oppsøkt fornærmede, D, banket hardt på døra hans og fremsatt trusler, til tross for at han tidligere samme natt hadde blitt gitt pålegge av politiet om å holde seg rolig og ikke oppsøke D de neste 24 timene. Retten la følgende til grunn ved bevisvurderingen: A og D bodde i hver sin leilighet i 5 etasje på adresse2. Mandag 29 mai hentet D klær i vaskekjelleren. I heisen opp til 5 etasje var også A. Han var svært beruset og snakket mye og uforståelig. D gikk inn til seg. Litt senere banket A på hos han, nå hadde han med en tallerken med mat. Han sølte mat i gangen. Han snakket fortsatt uforståelig og D ba han om å gå. Da A kom tilbake for andre gang slo han til D i ansiktet. D slo tilbake og ba deretter om unnskyldning. D fulgte deretter A tilbake til sin leilighet. På vei tilbake til seg selv, fikk D et slag i nakken av A. D gikk inn til seg. A gikk ned i bakgården, men hadde ett fall i trappen og slo seg. D og hans venner gikk kort tid etterpå ut i bakgården for å røyke. Da A så dem, ropte han at han hadde blitt banket opp av fire utlendinger. En tilstedeværende person ringte til politiet som kom kort tid etterpå. Politiet snakker med flere, ingen ønsket å anmelde noe og politiet gav både A og D beskjed om å gå til sine rom og ikke oppsøke den andre. Begge bekreftet at de hadde forstått dette. Noen timer senere banket og sparket A på døra til D samtidig som han ropte trusler. D ringte straks til politiet som kunne høre bråket gjennom telefonen. Da de ankom litt senere var alt stille. For A fant retten at de objektive straffbarhetsvilkår var oppfylt, men at han var psykotisk på gjerningstidspunktet og dermed strafferettslig utilregnelig. Om tilregnelighetsspørsmålet skriver Larvik tingrett: Det er foretatt rettspsykiatrisk undersøkelse av F og A. For A er konklusjonen at han var psykotisk på tiden for de påklagede handlinger og at han var psykotisk på undersøkelsestidspunktet. Konklusjonene er ikke bestridt og retten legger dem til grunn. Om reaksjonsfastsettelsen uttaler retten videre: A har ingen voldsdommer fra tidligere, men det er rapportert om vold og trusler fra hans opphold på institusjon. Han har en alvorlig sinnslidelse og et alvorlig rusmisbruk, begge deler har vært ubehandlet over lang tid. Han er lett krenkbar og har en lav frustrasjonsterskel. Uten et tett behandlingsopplegg over tid, vil hans psykiske lidelse og hans rusmisbruk medvirke til at det han igjen kan utføre alvorlig vold. Har man utøvd vold en gang, er det større sjanse for gjentakelse. Det er liten grunn til å tro at man vil klare å gjennomføre en stabil og tett behandling på frivillig basis. Det har man ikke lykkes i frem til nå. Tver imot har han vært en kasteball i systemet hvor psykiatrien mente han hørte hjemme i rusomsorgen og motsatt. Ved å dømme han til tvungent psykisk helsevern vil spesialisthelsetjenesten måtte gi han behandling. Han vil få stabil og langvarig behandling, både terapi og medisiner, og han vil bli holdt unna rus. Påtalemyndigheten blir også part i saken slik at han kan ikke overføres til behandling utenfor institusjon uten å ta påtalemyndigheten med i en slik vurdering. Dermed er samfunnsvernet også en del av vurderingen av hvilket nivå behandlingen skal ligge på. Rettsoppnevnt sakkyndig, Hans Ole Korsgaard, var en av de to sakkyndige som avga rettspsykiatrisk erklæring i forbindelse med dommen i 2018 Korsgaard har i sin erklæring av 02/03/2021 vist til den tidligere avgitte erklæringen (avgitt 03/09/2017), og fra denne gjengitt: D IA GN OS TI SK D IS KU SJ ONa) Ad psykoselidelse Vi finner at observanden er psykotisk ved undersøkelsestidspunktet. Ut fra samtale med observanden og etter gjennomgang av hans omfattende journal er det grunn til å tro at tilstanden har vært relativt stabil gjennom flere år, og at han således også har vært psykotisk også på tidspunktet for den påklagede handling. Det synes godt dokumentert at han tilfredsstiller kriteriene for diagnosen F20. b) Ad rusrelaterte diagnoser Observanden begynte å ruse seg som 12 åring, og han har et massivt misbruksproblem. Han bruker hovedsakelig hasj og amfetamin, som han også injiserer intravenøst. Han bruker imidlertid også M DM A og hallusinogener, samt benzodiazepiner og andre piller. I lys av at observanden har vært i varetekt i tre måneder, finner vi det riktigst å sette diagnosen F19. 21 Psykiske lidelser og atferdsforstyrrelser som skyldes bruk av flere stoffer, skadelig bruk, for tiden abstinent, men i beskyttede omgivelser. (... )V UR DE RI NG(... )De sakkyndige har i forbindelse med den aktuelle erklæringen funnet symptomer på psykose både på tiden for de påklagede handlinger og på undersøkelsestidspunktene. Konklusjonen blir følgelig at observanden anses å være psykotisk i rettspsykiatrisk forstand nå. Det antas at observanden var psykotisk på tiden for de påklagede handlingene. Som retten straks kommer tilbake til vurderer Korsgaard nå at A ikke lenger har diagnosen Paranoid Sschizofreni, og at han klinisk heller ikke fremstår psykotisk. Som redegjort for over, er det ikke tvilsomt at vilkårene for opprettholdelse av tvungent psykisk helsevern kan være oppfylt selv om den domfelte er rediagnostisert den domfeltes sinnstilstand er endret. Korsgaard har i sin rettspsykiatriske erklæring av 02/03/2021 gitt følgende sammendrag: Observanden er oppvokst i sted2 med mor, stefar og en eldre bror. Mor har hatt rusproblemer, biologisk far var rusmisbruker og ble drept år 2001 Observanden hadde mye temperament som barn og fikk diagnosen A DH D. Fra 12 års alder har han misbrukt rusmidler. Han har hatt en rekke innleggelser ved psykiatrisk avdeling og fikk diagnosen paranoid schizofreni i 2014 Grunnet hans rusmisbruk var det vanskelig å etablere en regelmessig oppfølging av hans psykoselidelse. Han fikk ung ufør i 2015Etter dommen i 2018 ble han innlagt ved Sikkerhetsseksjonen på institusjon, hvor han ble rediagnostisert til ikke å ha schizofreni, men en ruslidelse og en dyssosial personlighets forstyrrelse. Han ble forsøkt etablert i egen bolig samtidig som han ble fulgt opp på D PS nivå, men dette lykkedes ikke da han falt tilbake i rusbruk. På D PS fikk han tilbake sin schizofrenidiagnose og sin behandling med antipsykotiske legemidler. Siden våren 2019 har han vært permanent innlagt på institusjon, og et nytt forsøk på å sluse ham ut i egen bolig, denne gang i et spesielt tilrettelagt kommunalt botilbud, lykkedes heller ikke, grunnet manglende boevne og fortsatt rusbruk. Han mistet den kommunale spesialboligen i mars 2020, og har siden oppholdt seg kontinuerlig på institusjon, med unntak av rømminger av både kortere og lengre varighet, hvor han i varierende grad har ruset seg. Antipsykotisk medisin ble seponert i mai 2019, og det har ikke vært tilbakefall av psykotiske symptomer hos ham, til tross for sammenhengende og antakeligvis nokså omfattende rusbruk under flere rømminger. Han vurderes ikke lenger som schizofren. Man befinner seg nå i den noe paradoksale situasjonen at observanden og hans mor mener at han har en schizofreni og trenger antipsykotisk medisin, mens avdelingen som kjenner ham godt etter nærmere to års sammenhengende observasjon ikke kan se at han oppviser tegn til alvorlig psykisk lidelse. Den sakkyndige finner å kunne tiltre behandlende instans vurdering at observanden ikke lenger er klinisk psykotisk. Han synes heller ikke lenger å tilfredsstille de diagnostiske kriteriene for schizofreni, etter at han i et beskyttet miljø har gått nærmere to år umedisinert uten å oppvise klare psykotiske symptomer. Han har likevel et svært omfattende tilretteleggingsbehov, da han uten tilsyn ruser seg, og det vurderes som lite sannsynlig at han vil kunne ivareta sin egen helse uten å være plassert i en bolig med døgnkontinuerlig tilsyn. Korsgaard har i sin erklæring følgende diagnostiske vurdering (i henhold til I CD 10): 11. 1 Ad alvorlig psykiatrisk lidelse Observanden fikk i 2015 diagnosen paranoid schizofreni, og det var også den diagnosen vi sakkyndige (Vegard Ø. Haaland og ut. ) sluttet oss til i 2017 Imidlertid har han nå gått umedisinert i nærmere to år (siste depotinjeksjon i mai 2019), og til tross for til dels langvarige rusperioder på rømmen, har han ikke oppvist klare tegn til psykotisk fungering. Han hevder selv at han hører stemmer daglig, men det er få eller ingen ytre observasjoner i dag som underbygger at han skulle lide av en primærpsykotisk lidelse. Det er grunn til å tro at tidligere psykoser har vært knyttet til i lange perioder vedvarende rusbruk, og ikke til en underliggende schizofreni. Konklusjon: Ut fra de foreliggende opplysninger i saken antar den sakkyndige at observanden ikke har noen primærpsykotisk lidelse, og heller ikke noen annen form for alvorlig psykiatrisk lidelse. 2 Ad kognitiv fungering Observanden ble testet som barn av pedagogisk psykologisk tjeneste i 2003, med en fullskala I Q på 82 Dette ble replisert under en innleggelse i 2015, med en fullskala I Q på76. Dette betyr at observanden har et evnenivå som er klart under gjennomsnittet, men likevel ikke så lavt at han kan oppfattes som lettere psykisk utviklingshemmet i juridisk forstand. Konklusjon: Den sakkyndige antar at observanden ikke har psykisk utviklingshemming av noen grad. 3 Ad rus Observanden har, til tross for at han har vært sammenhengende innlagt på lukket avdeling siden mai 2019, rømt en rekke ganger og ruset seg på hovedsakelig hasj og amfetamin, men også andre ulovlige substanser. Konklusjon: Den sakkyndige antar at observanden fortsatt og i høy grad kvalifiserer for en rusdiagnose. 4 Ad personlighetsforstyrrelser Observanden fremstår umoden, nokså projiserende og noe barnlig. Han har en bagatelliserende holdning til sitt rusproblem, og tar knapt noe ansvar for sin egen rolle med tanke på å avstå fra bruk av rusmidler, overholde avtaler eller andre forpliktelser som følger med en vanlig tilværelse som voksenperson i samfunnet. Dette kan selvsagt tas til inntekt for en hypotese om personlighetsmessig skjevutvikling. Han er av institusjon blitt oppfattet å ha en dyssosial personlighetsforstyrrelse. Spørsmålet om personlighetsproblematikk har ingen umiddelbar rettspsykiatrisk relevans, og den sakkyndige har derfor heller ikke gjennomført noen formalisert personlighetsutredning. Umiddelbart finner jeg imidlertid ikke ut fra en klinisk vurdering at det er opplagt at han tilfredsstiller de diagnostiske kravene til en dyssosial personlighetsforstyrrelse. Denne vurderingen vil dog avhenge nokså sterkt av hvordan man vekter hans symptomer, og ikke minst av om man tenker at hans ansvarsløse holdning til det meste i livet primært er et epifenomen til en psykose, til et evnenivå klart under normalområdet (altså mellom ett og to standardavvik lavere enn det som er gjennomsnittlig, men fortsatt over grensen for psykisk utviklingshemming) eller først og fremst bare er uttrykk for en forstyrret personlighetsutvikling i en mer rendyrket form. Konklusjon: Den sakkyndige ser at observanden oppviser klare dyssosiale trekk i sin personlighetsmessige fungering, men har ikke grunnlag for å stille noen formell diagnose. Den sakkyndige forklarte i retten at A i dag fremstår som en helt annen person enn ved den rettspsykiatriske vurderingen i 2017 Han viste til at A over lengre tid har vist få psykosesuspekte symptomer. I forhold til stemmehøring og hallusinasjoner som A selv forklarte i retten at han opplever morgen og kveld er disse ifølge den sakkyndige ikke av en slik art at de faller inn under noen sykdomsdiagnose. Han underbygget dette blant annet med at A i samtale med den sakkyndige 10/02/2021 fastholdt at han er psykotisk og fortalte om daglig stemmehøring, samtidig som han var påfallende lite interessert i å svare på spørsmål og ikke klarte ikke å gi annet enn en omtrentlige beskrivelser av stemmenes karakter. Den sakkyndige er på denne bakgrunn usikker på om A faktisk hører stemmer eller ikke. Han viste til at dette uansett ikke kan være noe som preger A i nevneverdig grad, alle den tid det ikke har vært noe stort tema på avdeling. I følge den sakkyndige har A i etterpåklokskapens lys trolig aldri hatt noen underliggende psykoselidelse (schizofreni), slik tidligere lagt til grunn. I forbindelse tvungent psykisk helsevern som særreaksjon skal den faglig ansvarlige for helsehjelpen hvert år gi statusrapport til påtalemyndigheten. I perioden 11/07/2018 19/05/2019 ble A fulgt opp av D PS v overlege G. Den 20/05/2019 ble A overført til Sikkerhetsseksjonen på institusjon, Sykehuset i Vestfold, hvor overlege C overtok det faglige ansvaret. C har avgitt 2 og 3 års statusrapporter i saken, av henholdsvis 14/05/2020 og 13/03/2021. 2 årsrapporten er for en stor del gjengitt i den sakkyndiges erklæring. I den siste rapporten (som er avgitt etter den rettspsykiatriske erklæringen) skriver C blant annet følgende: 3 Rammebetingelser på behandlingssted(... )A har altså vært innlagt Sikkerhetsseksjonens døgnavdeling siden 200519 Siste halvdel av 2009 og vinteren 2020 ble det forsøkt gradvis utslusing av A til en døgnbemannet, kommunal bolig på botiltak i hjemkommunen sted1. I den forbindelse demonstrerte A fullstendig fraværende boevne; det var stadige utfordringer med A, inkludert flere episoder med avtalebrudd rusmisbruk rømning og behov for påfølgende politiaksjoner for å få ham tilbakeført til institusjon (jf samfunnsvernet). I mars 2020 ble derfor botilbudet på botiltak terminert. A evnet altså ikke å nyttiggjøre seg det sterkest bemannede botilbudet sted1 kommune kunne tilby. Siden mars 2020 har A derfor kontinuerlig vært innlagt ved døgnavdelingen på Sikkerhetsseksjonen. Han har i perioder opparbeidet seg økte friheter, men det har raskt funnet sted avtalebrudd, inkludert rømning rusing og påfølgende etterlysning hos Politiet. Etter tilbakeføring til institusjon har han da mistet sine friheter. Han har så gradvis opparbeidet seg økte friheter igjen, deretter nytt avtalebrudd med rømning rusing, og så videre Siden sommeren 2019 har denne sekvensen gjentatt seg i alt seks ganger. For tiden har han begrenset med friheter; i) han kan delta på fellesturer fellestreninger, ii) han har utgang alene inntil 60 min pr vakt men må etter hver utgang gjennomgå fullt klesskift med ransaking (pga historikk med innførsel av narkotika i post), og iii) han må levere urinprøver hver kveld de dager han har benyttet seg av utgang (mao russcreening). Sykehistorie og diagnoser(... )2018: Ved dom i sted1 Tingrett 280518 ble A altså funnet skyldig i drapsforsøk og overført til tvungent psykisk helsevern. Han ble 120618 overført fra Sem Fengsel til Sikkerhets seksjonen på institusjon for videre behandling. Etter drøye tre ukers observasjon fremsto han som ved utskrivelse fra Sikkerhetsseksjonen i januar 2018, dvs uten tegn til psykoselidelse. Han fikk heller ingen antipsykotisk medikasjon. Følgende to diagnoser ble satt: F79. 2 Psykisk lidelse som skyldes misbruk av flere stoffer, avhengighetssyndrom, og F60. 2 Dyssosial Personlighets forstyrrelse. A ble så 110718 overført til D PS for videre oppfølging (... ). A ble fulgt opp av D PS i perioden 110719 190519 I denne perioden ble han rediagnostisert, og man satte som hoveddiagnose F20. Det ble også startet behandling med antipsykotikum (Trevicta) og antidepressiva (Brintellix Remeron). Han var innlagt døgnavdeling på D PS fra sommeren 2018 til mars 2019, etter det tildelt døgnbemannet bolig ( botiltak ). Det var klare føringer om at rusmisbruk ville medføre umiddelbar innleggelse. Slikt rusmisbruk fant sted ultimo mars, da overført til døgnavdeling på D PS. Etter utskrivelse derfra var det ny episode med rusmisbruk allerede 130519 Han stakk da av og ble først arrestert av Politiet 190519 I mellomtiden hadde han ruset seg mye på amfetamin T HC. Han ble så innlagt P A 190519 og dagen etter overført til Sikkerhetsseksjonen på institusjon. Ved innleggelse institusjon fremsto han slik vi kjente ham fra tidligere; ansvarsfraskrivende, ikke interessert i å yte noe eller bidra med noe selv, og med klare dyssosiale trekk, i tillegg utfordringer med rusmisbruk. Det var ingen tegn til psykoselidelse. Trevicta ble derfor seponert. Det var heller ikke indikasjon for antidepressiv medikasjon så Brintellix og Remeron ble også faset ut. Etter det, altså fra sommeren 2019 til våren 2021, har han ikke mottatt noen form for psykofarmakologisk behandling. I samme periode har det heller ikke vært tegn til psykose symptomer eller annen form for alvorlig psykopatologi hos ham. Dette til tross for at han ved flere anledninger har vært på rømmen og ruset seg i stort omfang, bla med amfetamin metamfetamin T HC M DM A. Vår konklusjon er derfor at A ikke lider av paranoid schizofreni, han lider heller ikke av annen alvorlig psykiatrisk sykdom. Vår vurdering er at A har følgende diagnoser: F79. 2 Psykisk lidelse som skyldes misbruk av flere stoffer, avhengighetssyndrom F60. Pasientens psykiske status Psykisk status presens 120321 kl 1030: A er våken, klar og orientert. Ingen latenstid, ingen taleflom, svarer adekvat på alle spørsmå1. Ingen suicidale tanker planer. Per nå fremstår han samtykkekompetent. Han har tidligere vært usikker på om han lider av alvorlig psykiatrisk sykdom, men mitt inntrykk nå er at han mener at han ikke har slik sykdom. Han er enig i at hans største utfordring er rusmisbruk, men han viser ingen vilje til å gjøre noe med dette problemet. Han har store vansker med å håndtere tilværelsen, og han har et meget lavt funksjonsnivå, han er også en notorisk avtalebryter. Dette har han imidlertid liten innsikt i selv. Han mener fortsatt at det var feil at han ble dømt for drapsforsøk (jf teksten over), og han er tydelig på at han aldri har vært til fare for noen andre. Forløp og behandling (... )Primo mars 2021 kom det til nye utfordringer; både A og medpasienter i posten testet positivt på narkotika (sentralstimulantia, T HC). Det viste seg at det var omsatt narkotika i posten. A ble invitert til å legge alle kort på bordet, noe han initialt nektet. Dagen etter bestemte han seg imidlertid for å forklare seg; han innrømmet da å ha smuglet inn narkotika i posten høsten 2020, men at innførsel av narkotika i post vinteren 2021 var det andre pasienter som hadde stått for. Han hadde imidlertid kjøpt narkotika av medpasienter vinteren 2021 Denne åpenheten ærligheten ble verdsatt, og hans progresjonsplan fra 230220 ble gjeninnsatt. (... )Grunnet de siste måneders hendelser har han fortsatt svært begrenset med tillit. Etter hver utgang må han derfor gjennomgå fullt klesskift med ransaking (pga historikk med innførsel av narkotika i post), og han må levere urinprøver hver kveld de dager han har benyttet seg av utgang (mao russcreening). Basert på ovennevnte er det åpenbart at A har et svært lavt funksjonsnivå. Han har ikke mottatt noen form for psykofarmakologisk behandling siden sommeren 2019, i samme periode har vi heller ikke observert tegn til alvorlig psykiatrisk sykdom (inkludert psykose) hos ham. Dette til tross for multiple episoder med betydelig rusmisbruk med sentralstimulantia og T HC. Hans primære utfordringer er det dyssosiale adferdsmønsteret (inkludert notoriske avtalebrudd og rusmisbruk. Totalt sett har han derfor en meget dårlig prognose. Målet på sikt er at han skal sluses ut til en kommunal bolig, men dette ligger åpenbart flere år frem i tid. Behandlingsplaner fremover Den videre behandling oppfølging av A byr på store utfordringer. Rent diagnostisk vurdert dreier det seg om rusmisbruk og dyssosial personlighetsforstyrrelse. Det er i tillegg klare elementer av lært hjelpesløshet; han er gjennomgående ansvarsfraskrivende, og han forventer at han kan gjøre som han vil mens storsamfunnet rydder opp etter ham. Han har et meget lavt funksjonsnivå. Basert på hans risikoprofil (voldsfare i ruset tilstand), vil dessuten rusfrihet være et krav for opphold utenfor institusjon. Erfaringene fra høsten 2019 og vinteren 2020 viste at han ikke klarte å nyttiggjøre seg selv det sterkest bemannede botilbud som sted1 kommune kan tilby. Hele 2020 forløp også uten at vi så tegn til bedring i hans funksjonsnivå. Per nå er det derfor ingen andre alternativer for A enn at han forblir innlagt Sikkerhetsseksjonens døgnavdeling. Gitt erfaringene siden 2019 vil ny boliggjøring av A i sted1 kommune først være aktuelt om noen år, og han må i mellomtiden ha demonstrert et høyere funksjonsnivå enn det vi har sett de siste årene. Et alternativ er at han blir forsøkt bosatt i en bolig i nærheten av Sikkerhetsseksjonen (altså en slags halvannen linjetjeneste), men slike boliger eksisterer foreløpig ikke. I påvente av alt dette må hovedfokus i oppfølgingen av A være todelt: i) rusbehandling, der målet er absolutt rusfrihet, og ii) ansvarliggjøring habilitering, som inkluderer trening på å holde avtaler og å gjennomføre dagligdagse oppgaver som er nødvendig for å kunne bo utenfor institusjon. Samfunnsvern A s risikoprofiler klar; voldsrisikoen er først og fremst forøket i ruset tilstand. Av hensyn til samfunnsvernet er absolutt rusfrihet hos A derfor et krav for at han skal kunne oppholde seg utenfor institusjon. Siden forrige statusrapport har A ved tre anledninger stukket av fra aktuelle behandlingsinstitusjon og vært på rømmen; i) perioden 080720 170820, ble da etterlyst av Politiet og ble returnert av Politiet, ii) perioden 221120 081220, ble da etterlyst av Politiet og returnerte på eget initiativ, og iii) perioden 291220 301220, returnerte på eget initiativ før Politiet ble varslet. Etter alle disse rømninger testet han positivt på narkotiske stoffer (sentralstimulantia og eller T HC, se punkt 6). Det har ikke blitt avdekket noen voldshendelser i forbindelse med noen av disse rømninger. A altså fortsatt innlagt Sikkerhetsseksjonen på institusjon, og han har klare begrensninger hva angår friheter (jf punkt 6). Dette bidrar til å begrense rusmisbruk hos ham, og vi vil også på et tidlig tidspunkt avdekke avtalebrudd rømning. Av behandlingsmessige årsaker er det imidlertid viktig at han også har visse friheter og øver på å håndtere disse på en god måte. Vi må altså finne en balanse mellom kontroll av A og friheter for ham, mao samfunnsvern vs behandling av A. Det har siden medio desember 2020 vært et mål at han ved avtalebrudd rømning, raskest mulig selv tar kontroll og returnerer institusjon på eget initiativ. Han vet derfor at vi nå lar det gå ca ett døgn etter rømning før vi kontakter Politiet og etterlyser ham. Et slikt opplegg bidrar til å ansvarliggjøre ham. Dette opplegget vurderes også å være forsvarlig ut ifra et sikkerhetsmessig perspektiv. Sistnevnte baseres på våre erfaringer med A siden sommeren 2019; til tross for stadige rømninger og rusepisoder har det ikke funnet sted noen voldshandlinger. På grunn av hans manglende boevne, vil nytt forsøk på utslusing til bemannet bolig først være aktuelt om noen år. I mellomtiden vil han altså forbli innlagt på Sikkerhetsseksjonen. Alt dette vurderes å være tilstrekkelig for å ivareta samfunnsvernet. Den faglig ansvarliges vurderinger A er dømt til tvungent psykisk helsevern grunnet drapsforsøk. Vi har lang erfaring med A og observasjon av ham. Vi finner ikke holdepunkter for at han lider av noen kronisk psykoselidelse. Sikkerhetsseksjonens og min vurdering er at han har følgende diagnoser: F19. 2 Psykisk lidelse som skyldes misbruk av flere stoffer, avhengighetssyndrom, og F60. Hans risikoprofil indikerer at han først og fremst utgjør en samfunnsfare i ruset tilstand. Av hensyn til samfunnsvernet vil derfor rusfrihet hos A være et krav for at han skal kunne bo permanent utenfor lukket institusjon. Og ved slikt opphold utenfor institusjon, må oppfølgingen av ham være så tett at rusfrihet sikres. Basert på ovennevnte tilfredsstiller ikke A kriteriene for tvungent psykisk helsevern, dette fordi hovedkriteriet om alvorlig sinnslidelse ikke er innfridd. Dersom dommen nå skulle opphøre, vil psykiatrisk oppfølging av A kun kunne skje under rammene av frivillig psykisk helsevern. Dette er han lite motivert for, og oppfølgingen vil derfor sannsynligvis opphøre innen meget kort tid. Etter dette vil det nok snarlig være henfall til rusmisbruk, og med tilhørende økt risiko for kriminelle aktiviteter og nye voldshandlinger. Overlege C har i retten forklart seg i samsvar med det som er grundig referert i rapporten. C la videre til at A siden mars april 2021 (etter at statusrapporten var skrevet) har hatt som mål å vise at han nå evner å følge behandlingsstedets opplegg uten brudd. I følge C har A frem til nå det vil si i en periode på rundt to måneder fulgt alle avtaler til punkt og prikke. I følge C er dette riktignok det eneste positive A har å vise til. C betegner det som en god start, men understreker at det er for kort tid til å konstatere varig bedring. I følge C har A et kontinuerlig ønske om mer frihet, men på grunn av rømningshistorikk og stadige avtalebrudd holder C igjen. C understreket at As største utfordring er ruslidelsen. I følge C er faren først og fremst knyttet til det akutte rusinntaket og ikke til at A ved rusbruk skal bli økende psykotisk og så farlig. I følge C har A et konstant ønske om å ruse seg, og i en akutt russituasjon er det fare for at han på nytt mister kontrollen og utviser dårlig dømmekraft. ; når man har krysset grensen for alvorlig vold før, er det risiko for at man gjør det igjen. C forklarte videre at det på institusjon aldri har vært trusler eller aggresjonshandlinger fra As side, heller ikke ved tilbakeføringer etter at han har vært på rømmen. Avdelingen har heller aldri observert skader eller andre tegn til at A har vært innblandet i vold utenfor avdelingen. I følge C er As utfordring først og fremst å ikke havne på feil sted til feil tid i ruset tilstand. C vurderer at A ikke har så mye drive til å gjøre galt selv, men at han lett lar seg rive med andre. I følge C er det ingen tvil om at andre rusbrukere og kriminelle gjør A dårligere, og at det i et slikt miljø er gjentakelsesfare for uønsket atferd. Den sakkyndige har i all hovedsak sluttet seg til Cs vurderinger. Hva gjelder den diagnostiske vurderingen med hensyn til dyssosial personlighetsforstyrrelse gjentok han i retten at det ut fra en klinisk vurdering ikke er opplagt at A tilfredsstiller de diagnostiske kravene (ref. Han viste samtidig til at han selv ikke har foretatt noen formell personlighetsvurdering av A, og at avdelingen på institusjon har et bedre observasjons grunnlag og derfor står nærmere til å vurdere dette. Den sakkyndige sluttet seg også til Cs vurdering om at faren ligger i As massive rusbruk. I den rettspsykiatriske erklæringen viser den sakkyndige til Cs uttalelser i statusrapporten fra 2 år, om at A har behov for tett oppfølging i lang tid for å klare å holde seg unna rusbruk og at ukontrollert rusbruk vil kunne føre til psykotisk dekompensering og forhøyet voldsrisiko. Den sakkyndige presiserer i erklæringen at dersom Aikke underlegges noen form for ytre kontroll er det betydelig fare for at han henfaller til ukontrollert rusmisbruk, noe som tidligere har vært forbundet med psykotisk dekompensering og forhøyet risiko. I et scenario hvor den planlagte oppfølgingen ikke lar seg gjennomføre er det ikke noe som tyder på at denne utviklingen ikke vil gjenta seg. I sin forklaring i retten viste den sakkyndige til at A fremstår svært ambivalent i forhold til rus. Han viste som eksempel til at A i samtale med den sakkyndige 10/02/2020 fortalte at det bare har blitt vanskeligere og vanskeligere å ruse seg. Samtidig uttalte han at dersom dommen på tvungent psykisk helsevern opphører vil han prøve å slutte å ruse seg. Den sakkyndige presiserte at risikoen ved opphør av det tvungne vernet ligger i den betydelige faren for tilbakefall til ukontrollert rusbruk i kombinasjon med manglende viljestyrke og mangel på et støttende nettverk. Han vurderer at en av grunnene til at det så langt har gått bra de gangene A har vært på rømmen i den forstand at det ikke har vært nye voldsepisoder er at A har oppholdt seg i et kjent miljø hos personer han kjenner og stoler på, og at rømningene har skjedd med en viss ytre kontroll ved at de har blitt oppdaget tidlig, at A har hatt telefonisk kontakt med institusjon og det har vært iverksatt umiddelbare leteaksjoner. I følge den sakkyndige er As personlighetsforstyrrelse videre en risikofaktor for gjentakelse i seg selv. Han presiserte i sin forklaring at diagnosen Paranoid Schizofren spilte en viss rolle men ikke var avgjørende, ved voldsrisikovurderingen i 2017 I følge den sakkyndig ville voldsrisikoen ha blitt vurdert like stor om ikke større dersom diagnosen den gang hadde vært dyssosial personlighetsforstyrrelse. Den sakkyndige presiserte videre at det ved vurderingen av voldsrisiko (for plasseringen i H CR 20) ikke er relevant at dommen fra 2018 for As vedkommende gjelder psykisk medvirkning og ikke har utført direkte vold selv. A har i retten fastholdt at han er uskyldig, og at han sa shit og ikke skyt under drapsforsøket. Siden A snakket med den sakkyndige i februar 2021 har han endret syn på egen diagnose. Han tenker ikke lenger at han er paranoid schizofren, selv om han mente det da han snakket med den sakkyndige i februar. Han hører stemmer og hallusinerer, men han detter ikke ut i psykose. Han føler seg forvirret av all vinglingen med hensyn til diagnose, og synes dette er vanskelig å forholde seg til. Dette kan retten lett forstå. A erkjenner å ha en rusdiagnose, men kjenner seg ikke igjen i beskrivelsene av hans personlighet. A erkjenner at han har tatt mange dumme valg, og knytter dette til at han har et alvorlig rusproblem. Han forklarte at hovedproblemet er at han ikke klarer å holde seg rusfri, og at han har vært fanget i seg selv. Videre at han sliter med å følge regler og forholde seg til strenge rammer, og at han synes synd på seg selv. I følge A er han bitter på alle urettferdighetene, hovedsakelig fordi han er urettferdig dømt. Han har også, i følge han selv, lett for å hekte seg opp i småting, for eksempel når innetiden blir endret eller da han ikke fikk lov til å låne bort nøklene til leiligheten på botiltak til en venninne. I følge A er regler triggere for rusproblemene hans. A forklarte videre at de gangene han har vært på rømmen har han tatt kontakt med gamle kjente fra rusmiljøet og ruset seg. Han har vært litt her og der. Under de fem ukene har borte i mai 2020 oppholdt han seg hos ekskjæresten i sted3. Han ruset seg på amfetamin de første 3 4 dagene, drakk alkohol i helgene og røkte hasj hver dag. Sist han ruset seg var på avdelingen fra slutten av 2020 og frem til han ble tatt i februar 2021 Det var en medpasient som tok med rusmidler inn på avdelingen og han klarte ikke å holde seg. Han ble hekta og tok også inn stoff på avdelingen selv. Han ruset seg nesten daglig på amfetamin og hasj. I følge A kommer han helt sikkert til å sprekke dersom vernet oppheves. Men han vil prøve å ruse seg minst mulig og tenker det vil gå bra. Siden mars april i år har han prøvd å kutte kontakten med rusmiljøet. Han har sluttet å svare på henvendelser og gitt beskjed om at han ikke vil ha kontakt. I august 2020 fikk han en ny venninne som har vært veldig støttende. Hun har blant annet prøvd å sende han tilbake til institusjon når han har vært på rømmen. Han synes samarbeidet med C på institusjon går fint nå. I følge A er C en klok mann og de har mange gode samtaler. Han setter pris på at C er brutalt ærlig, selv om det han sier er kjipt å høre. Dersom vernet opphører vil han først flytte til mor og stefar, men vil søke kommunal bolig så fort som mulig. Han vil søke seg inn på rusbehandling ved D PS, han vil jo gi det et forsøk. Sammenfattende om farevurderingen Det begåtte lovbruddet, medvirkning til drapsforsøk, er svært alvorlig. Det beror etter rettens syn på tilfeldigheter at fornærmede ikke ble drept. Handlingen må videre sees i sammenheng med det forutgående hendelsesforløpet, slik dette er redegjort for over. Selv om det ikke er grunnlag for å konkludere med at det var As tilskyndelser som gjorde at de tre tiltalte gikk inn til fornærmede, legger retten på bakgrunn av Larvik tingretts dom til grunn at A involverte de to medtiltalte i sin egen irritasjon over fornærmede etter uoverensstemmelsen som hadde oppstått mellom dem uken før. Med hensyn til lovbryterens øvrige atferd har A ikke vært domfelt tidligere. Det er ikke noe i hans atferd, verken nå eller tidligere, som tyder på at han generelt har en voldelig eller utstrakt aggressiv holdning mot andre. Det fremgår riktignok av sykehistorikken at han ved avrusingsopphold på behandlingssted i 2014 og 2015 kom med massive trusler mot personalet (herunder trusler om vold og at han skulle tenne på bygninger) og knuste kopper ved å kaste dem i veggen. Videre at han ved overføring fra Skien fengsel, hvor han satt i varetekt, til sykehus i 2017 utagerte ved å kaste møbler rundt i sitt eget rom og deretter kastet en stol mot personale. Selv om disse episodene i seg selv fremstår alvorlige, bærer de etter rettens syn preg av enkeltstående frustrasjonsutblåsninger som hadde sammenheng med rus at A på de aktuelle tidspunktene var preget av å ha vært i et belastet rusmiljø over lang tid. Retten legger etter dette til grunn, slik både overlege C og sakkyndig Korsgaard har forklart, at A ikke er spesielt voldelig av natur. Dette underbygges også av Cs forklaring om at det aldri har vært utageringer eller voldsepisoder på institusjon og etter det avdelingen kjenner til heller aldri i forbindelse med noen av rømningene. Hva gjelder sykdomshistorie og aktuell psykisk tilstand fremgår det av sykehistorikken at A siden 12 årsalder jevnlig har brukt narkotiske stoffer som kokain, amfetamin, ecstasy, M DM A, benzodiazepiner og hasj. Videre at han har hatt en rekke innleggelser i psykiatrien med tilbakevendende psykoseproblematikk. Han er tidvis ansett å være paranoid schizofren og har vært behandlet med antipsykotika. Antipsykotisk medisin ble seponert i mai 2019, og det har ikke vært tilbakefall av psykotiske symptomer. Dette til tross for sammenhengende rusbruk i forbindelse med flere rømninger på det lengste var han på rømmen i fem uker. Retten finner bevist ut over rimelig tvil at A i dag ikke har en psykotisk grunnlidelse som ville medført at han er strafferettslig utilregnelig. Mye tyder på at han heller aldri har hatt det, og det er grunn til å tro at tidligere psykoser herunder psykosen ved den alvorlige handlingen i Larvik tingretts dom av 28/05/2021 har vært rusutløst. Etter bevisførselen er det etter rettens syn ikke tvilsomt at A i dag har diagnosene F79. 2 Psykisk lidelse som skyldes misbruk av flere stoffer, avhengighetssyndrom og F60. Hva gjelder personlighetsforstyrrelsen og hvordan denne arter seg vises til uttalelsene fra overlege C, som retten oppfatter at den sakkyndige støtter. Retten legger videre til grunn, slik den sakkyndige har forklart, at diagnosen gir en forhøyet risiko for nye voldshandlinger på minst samme nivå som diagnosen Paranoid Schizofreni. Videre finner retten bevist at As generelle evnenivå ligger klart under normalen, referanse den sakkyndiges vurdering gjengitt over. Dette selv om den siste målingen i 2015 (fullskala I Q på 76) ble foretatt på et tidspunkt hvor A ruset seg og hadde psykotisk gjennombrudd, hvilket retten ikke ser bort fra kan ha påvirket testresultatet negativt. Avgjørende for retten er As forhold til rusmidler, sett i sammenheng med hans dyssosiale atferdsmønster og reduserte evnenivå. Overlege C forklarte at A går med et konstant ønske om å ruse seg og viser liten vilje til å gjøre noe med det. Dette underbygges av de mange rømningene, senest i desember 2020, hvor A ved retur til avdeling hver gang har testet positivt på ulike narkotiske stoffer. A har erkjent at han har ruset seg mens han var borte, og videre at han ruset seg inne på sikkerhetsavdelingen høsten 2020 vinteren 2021 Til den sakkyndige har A forklart at det bare blir vanskeligere og vanskeligere å slutte, og i retten forklarte han at dersom dommen på tvungent vern opphører vil han helt sikkert sprekke. På denne bakgrunn er det etter rettens syn ingen tvil om at A uten tvungent vern ikke vil klare å holde seg rusfri. Faren for aggressiv atferd må generelt antas å være større under ruspåvirkning. Videre finner retten at As dyssosiale personlighetsforstyrrelse medfører en atferd som, i kombinasjon med rus, øker denne faren. Det vises til uttalelsene fra overlege C og sakkyndig Korsgaard. C har beskrevet A som en notorisk avtalebryter og en som stadig tøyer grenser. Videre at A er lite fleksibel, lett krenkbar, blir lett stresset og irritert på andre, har store vanskeligheter med å innordne seg rammer og regler, og setter gjennomgående seg selv høyest uten tanke på hvordan omgivelsene reagerer. I følge C viser A total ansvarsfraskrivelse. Han gjør det han kan for å komme unna, og alt er alle andres skyld. Basert på den sakkyndiges forklaring legger retten videre til grunn at As lave evnenivå forsterker faren for tilbakefall ytterligere ved at dette i seg selv gjør A mindre fleksibel og medfører en redusert evne til å løse problemer vanskelige situasjoner på en adekvat måte. På bakgrunn av hvordan A fremstod i retten er det dessuten rettens inntrykk at A har dårlig innsikt og viser lite refleksjon knyttet til egen sykdom og behandling. Basert på alle opplysninger i saken er retten ikke i tvil om at A, uten den tette oppfølgingen han får på institusjon, med stor sannsynlighet og i løpet av kort tid vil falle tilbake til utstrakt og ukontrollert rusbruk. Selv om dette ikke nødvendigvis vil medføre nye psykosegjennombrudd, referanse at dette ikke har skjedd under noen av rømningene, viser historikken at dette ved vedvarende og betydelig rusbruk kan skje. Basert på forklaringene til overlege C og rettspsykiater Korsgaard legger retten til grunn at det uavhengig av faren for nye psykoser foreligger en nærliggende og reell mulighet for at A ved tilbakefall til rus vil begå en ny og alvorlig integritetskrenkelse. Dette på bakgrunn av As dyssosiale atferdsmønster og reduserte evnenivå, beskrivelsen av hans generelt svært lave funksjonsnivå og den tidligere, alvorlige voldshendelsen alt dette i kombinasjon med stadig tilbakevendende bruk av narkotika. Som overlege C har forklart, og som retten oppfatter at den sakkyndige støtter, vil A lett havne på feil sted til feil tid og særlig dersom han havner i et ukjent miljø med andre rusbrukere og kriminelle fort miste dømmekraften og la seg rive med av andre til nye voldshandlinger. At dette så langt ikke har skjedd under de mange rømningene har Korsgaard, som gjengitt over, forklart med at A har oppholdt seg i et beskyttet miljø med folk han kjenner, og rømningene har skjedd under en viss ytre kontroll ved at rømning tilbakefall rask har blitt avdekket og hvor A underveis har hatt telefonisk kontakt med både institusjon, vergen og politiet. Dette tillegges derfor ikke avgjørende betydning ved rettens vurdering. Det samme gjelder As nå noe mer positive holdning til institusjon og opplegget der herunder den siste tomånedersperioden forut for hovedforhandlingen uten nye avtalebrudd. Etter rettens syn er dette alt for kort tid til å konstatere en stabil og vedvarende endring. Etter en samlet vurdering finner retten at det fortsatt er en nærliggende fare for at A vil begå en ny og alvorlig integritetskrenkelse dersom det tvungne vernet opphører. Samfunnsvernet Behandlingsalternativer På bakgrunn av farevurderingen over anser retten det nødvendig å fortsatt opprettholde det tvungne vernet av hensyn til samfunnet. Retten har ved denne vurderingen sett hen til hvilket alternativt tilbud A eller vil kunne få, i form av administrativt vern gjennom lov om psykisk helsevern kapittel 3Som det fremgår over tilfredsstiller ikke A kriteriene for tvungent psykisk helsevern fordi hovedkriteriet om alvorlig sinnslidelse i lovens forstand ikke er oppfylt. Dersom dommen opphører må oppfølging derfor skje under rammene av frivillig psykisk helsevern. Det er etter rettens syn ikke tvilsomt at frivillig psykisk helsevern ikke vil være tilstrekkelig for å ivareta samfunnsvernet. Som både C og Korsgaard har konkludert med fremstår A lite motivert for å motta hjelp. Det samme inntrykket sitter retten igjen med etter å ha hørt A i retten. Som både C og Korsgaard trakk frem har A et svært lavt funksjonsnivå, og erfaringene fra 2019 2020 viser at han ikke en gang klarte å nyttiggjøre seg selv det sterkest bemannede botilbudet sted1 kommune har å tilby ( botiltak ). Videre forløp hele 2020 uten tegn til bedring og selv under det nåværende regimet på institusjon har ikke A klart å la være å ruse seg heller ikke på avdeling og så sent som i februar 2021 Som overlege C har beskrevet reageres det med bortfall begrensninger i opptjente friheter (blant annet med hensyn til utgang og permisjoner), og det skjer nye avtalebrudd så snart det slippes opp. Etter rettens syn er det på denne bakgrunn ikke tvilsomt at risikoen for tilbakefall, uten et slikt ris bak speilet, vil øke betraktelig. Det er heller ikke tvilsomt at den tette oppfølgingen A får i dag er nødvendig for å oppdage tilbakefall tidlig. I lys av bevisførselen er retten overbevist om at A ikke vil evne å følge opp et frivillig behandlingstilbud ved D PS. Dette, slik både C og Korsgaard har vært tydelige på, ved at A ikke vil klare å møte til oppsatte timer med den konsekvens at tilbudet raskt vil opphøre og A vil falle tilbake til rus med tilhørende økt risiko for nye voldshandlinger. Etter dette er retten ikke i tvil om at A fortsatt må undergis tvungent psykisk helsevern. Dette for å verne samfunnet mot den risiko for nye integritetskrenkelser han representerer. Med hensyn til A selv uten at dette har betydning for rettens vurdering av samfunnsvernet forklarte C at As eneste mulighet for å få et nytt botilbud fra sted1 kommune er at han dokumenterer bedre samarbeid med behandlingsapparatet enn det han til nå har klart. I følge C er dette åpenbart noe som ligger flere år frem i tid. Sakkyndig Korsgaard var på sin side overbevist om at A ved et eventuelt opphør av det tvungne vernet vil havne på et kommunalt hospits og raskt gå til grunne. Retten tar etter dette påtalemyndighetens påstand om dom på fortsatt tvungent psykisk helsevern til følge. D OM SS LU TN IN GA, født 00/00/1993, dømmes til fortsatt tvunget psykisk helsevern, jamfør straffeloven 65, jamfør 62
Saken gjelder spørsmålet om forlengelse av tvunget psykisk helsevern. Retten fant at risikoen for tilbakefall var stor nok og dømte personen til fortsatt tvunget psykisk helsevern. )Henvisninger: Straffeloven 62, 65