Straffeprosess  Tvungent psykisk helsevern  Ankenekt  Straffeprosessloven § 321
A har erklært anke over Kristiansand tingretts dom av 23/03/2021. Dommen gjelder opprettholdt tvungent psykisk helsevern idømt av samme tingrett 11 juni 2019 Anken gjelder de faktiske forhold som ligger til grunn for dommen. Anken er begrunnet med at vilkårene for å opprettholde tvungent psykisk helsevern ikke er tilstede og at tingretten har vurdert de faktiske forhold feil når det er konkludert med at vilkårene for dette fortsatt er tilstede, jamfør straffeloven 65 jamfør 62 Subsidiært anføres det at opprettholdelse av tvungent psykisk helsevern vil være uforholdsmessig, jamfør straffeprosessloven 170 a. I støtteskriv fra As forsvarer, advokat Christian Faye Ree er det gjort gjeldende at det ikke foreligger gjentakelsesfare, at det ikke er samfunnsvernsgrunner som gjør det nødvendig å opprettholde tvungen behandling, og at videre tvang vil være uforholdsmessig. Statsadvokaten i Agder har i påtegning sluttet seg til tingrettens dom. Lagmannsrettens bemerkninger 1 Lagmannsretten finner det klart at anken ikke vil føre frem, og at den bør nektes fremmet etter straffeprosessloven 321 annet ledd første punktum. Lagmannsretten viser til at både gjentagelsesfaren og behovet for samfunnsvern er knyttet til risikoen for at A ikke medisineres adekvat, eller at han ruser seg: Dersom han er medisinert og lykkes med å holde seg rusfri, anses faren for at han igjen begår handlinger som er farlige for andres liv og helse som begrenset, og da er det også lite behov for samfunnsvern. A mener at det ikke er gjentagelsesfare siden de fleste handlinger han er dømt for er skjedd i ruspåvirket tilstand, mens han nå har et ønske om å fortsatt holde seg rusfri dersom tvangen opphører. Han har tidligere mottatt behandling og hjelp ved ulike frivillige hjelpetiltak og oppgir å ville bli flinkere til å benytte seg av det ved et opphør av tvangen. Dette er tiltak i regi av Blå Kors og A larm som han er godt kjent medicinae Han samtykker nå til medisinering og har stort sett gjort det under behandlingen, og kommer til å gjøre dette, i motsetning til tidligere hvor han kan ha seponert eller motsatt seg medisinering. Han viser til at tingretten fant at han fremstår relativt samlet og svarte adekvat på spørsmål, og at det er slik han nå fungerer. Han mener journalutdragene som indikerer noe annet som er gjengitt i dommen, er tatt ut av sin sammenheng og benyttes feil i begrunnelsen av gjentagelsesfare. Lagmannsretten viser til at As uttrykte ønske om å fortsette medisinering og unngå rus må vurderes i lys av erfaringer og øvrige omstendigheter. Et slikt ønske er naturligvis en styrke for A, men domstolen må vurdere det ut fra et helhetsbilde. I støtteskrivet vises det kun til opplysninger fra A, og ingen av dokumentene som var fremlagt for tingretten var nye dokumenter. Lagmannsretten viser til at A er svært grundig utredet gjennom mange år, sist gjennom doctor Johannes Skaars sakkyndigrapport for tingretten. Det fremgår av konklusjonen i dennes voldsrisikovurdering at det er svært sannsynlig at han vil begå nye volds og trusselhandlinger dersom han ruser seg, men at risikoen er betydelig lavere dersom han er medisinert og avstår fra rus. Det er angitt at medisinering ikke vil være tilstrekkelig for å redusere risikoen for gjentagelser dersom han ruser seg. Lagmannsretten viser til opplysninger i dokumentasjonen om at han flere ganger tidligere har uttrykt ønske om å være rusfri, men at det varer en kort periode, og at det noen ganger bare har gått timer fra han er utskrevet fra en institusjon til han har begynt å ruse seg igjen, jamfør voldsrisikovurderingen fra 2020 side 21 At han til tross for at han oppholdt seg på en høyt bemannet institusjon har klart å ruse seg to ganger, begge i tidsrommet etter at sommeren 2020 begjærte opphør av det tvungne psykiske helsevernet, viser at den viljen og ønske som det er uttrykk for i anken, i seg selv ikke kan legges til grunn når det ikke støttes opp av andre forhold. Selv om A nå gir uttrykk for sykdomsinnsikt, viser sakkyndigerklæringen, som gjengitt i tingrettens dom, at han har demonstrert vekslende sykdomsinnsikt og periodevis svak forståelse for medisinering. Det er således en stor risiko for at A vil ruse seg og da begå nye alvorlige handlinger dersom tvangen nå avsluttes. Lagmannsretten viser til tingrettens grundig underbygde vurdering av gjentagelsesfaren, som tiltres. Anførselen om at samfunnsvernet ikke lenger tilsier at A underlegges tvungent psykisk helsevern er som nevnt også knyttet til at han nå erkjenner behov for medisinering og behandling på frivillig basis og at han sier han ikke lenger vil ruse seg. I støtteskrivet er det underbygget av noen ytre motivasjonsfaktorer; Han har oppnevnt verge og økonomiske midler han vil klare seg med hvis tvangen nå opphører, og han vurderer å investere i en egen bolig, og forstår at det er viktig at ikke rusmisbruket eskalerer og at han viser innsikt i så måte. Han er ifølge støtteskrivet sikker på at han ikke vil falle tilbake ved opphør av tvangen. Lagmannsretten viser til vurderingen ovenfor av As evne til å holde seg medisinert og av rusmidler dersom han ikke er underlagt tvang, som gjelder tilsvarende i forhold til behovet for samfunnsvern. De motivasjonsfaktorene som er fremhevet i støtteskrivet er svake og usikre, mens sakkyndigerklæringen nettopp viser til mangel på omkringliggende faktorer som støtter opp under rusfrihet når tvangen opphører. Det vises forøvrig til voldsrisikovurderingen referert ovenfor, og at risikoen da er knyttet til hendelser av tilsvarende farer som brannstiftelsen som var grunnlag for dommen om tvungent psykisk helsevern av juni 2019Subsidiært anfører A at opprettholdelse av tvungent psykisk helsevern vil være et uforholdsmessig tiltak, jamfør straffeprosessloven 170a. Det er vist til at han er vurdert som ferdig behandlet på post 6 2, at han har ventet i lang tid, og ikke opplever noen progresjon i behandlingen. Lagmannsretten anser ikke tvungent psykisk helsevern som et uforholdsmessig tiltak, med den foreliggende risiko for gjentagelse og behov for samfunnsvern. Det vises også til at når de strenge vilkårene for tvungent psykisk helsevern for øvrig er til stede, vil behandlingen tilpasses de medisinske vurderingene til enhver tid, og at det i dette ligger en egen forholdsmessighetsvurdering. At A anses ferdig behandlet på post 62 betyr ikke at han anses ferdig behandlet som sådan. Det vises til sakkyndigerklæringens konklusjon, der det er gitt en beskrivelse og vurdering av behandlingen nå og fremover: Det tempo som sykehuset har i utslusingen fra post 4 1 og slik de tenker fremover med sakte progresjon til et lavere omsorgsnivå, er etter den sakkyndiges oppfatning fornuftig. Men det kan synes som om sykehuset går noe raskt frem. Ved et sakte opplegg over tid, vil faren for psykotiske tilbakefall og forverringer være lavest. Observanden trenger et opplegg med sterk struktur og regelmessig oppfølging fra kompetent behandler når han flytter ut fra sengepost. Han må overføres til en bolig med personal tilstede hele døgnet. Lagmannsretten finner etter dette at det er klart at anken ikke vil føre frem, og at den bør nektes fremmet til ankeforhandling etter straffeprosessloven 321 annet ledd første punktum. Beslutningen er enstemmig. S LU TN IN GAnken nektes fremmet. 1 Tilføyd av Lovdata. 
A har erklært anke over Kristiansand tingretts dom av 23/03/2021. Dommen gjelder opprettholdt tvungent psykisk helsevern idømt av samme tingrett 11 juni 2019 Anken gjelder de faktiske forhold som ligger til grunn for dommen. Anken er begrunnet med at vilkårene for å opprettholde tvungent psykisk helsevern ikke er tilstede og at tingretten har vurdert de faktiske forhold feil når det er konkludert med at vilkårene for dette fortsatt er tilstede, jamfør straffeloven 65 jamfør 62 Subsidiært anføres det at opprettholdelse av tvungent psykisk helsevern vil være uforholdsmessig, jamfør straffeprosessloven 170 a. I støtteskriv fra As forsvarer, advokat Christian Faye Ree er det gjort gjeldende at det ikke foreligger gjentakelsesfare, at det ikke er samfunnsvernsgrunner som gjør det nødvendig å opprettholde tvungen behandling, og at videre tvang vil være uforholdsmessig. Statsadvokaten i Agder har i påtegning sluttet seg til tingrettens dom. Lagmannsrettens bemerkninger 1 Lagmannsretten finner det klart at anken ikke vil føre frem, og at den bør nektes fremmet etter straffeprosessloven 321 annet ledd første punktum. Lagmannsretten viser til at både gjentagelsesfaren og behovet for samfunnsvern er knyttet til risikoen for at A ikke medisineres adekvat, eller at han ruser seg: Dersom han er medisinert og lykkes med å holde seg rusfri, anses faren for at han igjen begår handlinger som er farlige for andres liv og helse som begrenset, og da er det også lite behov for samfunnsvern. A mener at det ikke er gjentagelsesfare siden de fleste handlinger han er dømt for er skjedd i ruspåvirket tilstand, mens han nå har et ønske om å fortsatt holde seg rusfri dersom tvangen opphører. Han har tidligere mottatt behandling og hjelp ved ulike frivillige hjelpetiltak og oppgir å ville bli flinkere til å benytte seg av det ved et opphør av tvangen. Dette er tiltak i regi av Blå Kors og A larm som han er godt kjent medicinae Han samtykker nå til medisinering og har stort sett gjort det under behandlingen, og kommer til å gjøre dette, i motsetning til tidligere hvor han kan ha seponert eller motsatt seg medisinering. Han viser til at tingretten fant at han fremstår relativt samlet og svarte adekvat på spørsmål, og at det er slik han nå fungerer. Han mener journalutdragene som indikerer noe annet som er gjengitt i dommen, er tatt ut av sin sammenheng og benyttes feil i begrunnelsen av gjentagelsesfare. Lagmannsretten viser til at As uttrykte ønske om å fortsette medisinering og unngå rus må vurderes i lys av erfaringer og øvrige omstendigheter. Et slikt ønske er naturligvis en styrke for A, men domstolen må vurdere det ut fra et helhetsbilde. I støtteskrivet vises det kun til opplysninger fra A, og ingen av dokumentene som var fremlagt for tingretten var nye dokumenter. Lagmannsretten viser til at A er svært grundig utredet gjennom mange år, sist gjennom doctor Johannes Skaars sakkyndigrapport for tingretten. Det fremgår av konklusjonen i dennes voldsrisikovurdering at det er svært sannsynlig at han vil begå nye volds og trusselhandlinger dersom han ruser seg, men at risikoen er betydelig lavere dersom han er medisinert og avstår fra rus. Det er angitt at medisinering ikke vil være tilstrekkelig for å redusere risikoen for gjentagelser dersom han ruser seg. Lagmannsretten viser til opplysninger i dokumentasjonen om at han flere ganger tidligere har uttrykt ønske om å være rusfri, men at det varer en kort periode, og at det noen ganger bare har gått timer fra han er utskrevet fra en institusjon til han har begynt å ruse seg igjen, jamfør voldsrisikovurderingen fra 2020 side 21 At han til tross for at han oppholdt seg på en høyt bemannet institusjon har klart å ruse seg to ganger, begge i tidsrommet etter at sommeren 2020 begjærte opphør av det tvungne psykiske helsevernet, viser at den viljen og ønske som det er uttrykk for i anken, i seg selv ikke kan legges til grunn når det ikke støttes opp av andre forhold. Selv om A nå gir uttrykk for sykdomsinnsikt, viser sakkyndigerklæringen, som gjengitt i tingrettens dom, at han har demonstrert vekslende sykdomsinnsikt og periodevis svak forståelse for medisinering. Det er således en stor risiko for at A vil ruse seg og da begå nye alvorlige handlinger dersom tvangen nå avsluttes. Lagmannsretten viser til tingrettens grundig underbygde vurdering av gjentagelsesfaren, som tiltres. Anførselen om at samfunnsvernet ikke lenger tilsier at A underlegges tvungent psykisk helsevern er som nevnt også knyttet til at han nå erkjenner behov for medisinering og behandling på frivillig basis og at han sier han ikke lenger vil ruse seg. I støtteskrivet er det underbygget av noen ytre motivasjonsfaktorer; Han har oppnevnt verge og økonomiske midler han vil klare seg med hvis tvangen nå opphører, og han vurderer å investere i en egen bolig, og forstår at det er viktig at ikke rusmisbruket eskalerer og at han viser innsikt i så måte. Han er ifølge støtteskrivet sikker på at han ikke vil falle tilbake ved opphør av tvangen. Lagmannsretten viser til vurderingen ovenfor av As evne til å holde seg medisinert og av rusmidler dersom han ikke er underlagt tvang, som gjelder tilsvarende i forhold til behovet for samfunnsvern. De motivasjonsfaktorene som er fremhevet i støtteskrivet er svake og usikre, mens sakkyndigerklæringen nettopp viser til mangel på omkringliggende faktorer som støtter opp under rusfrihet når tvangen opphører. Det vises forøvrig til voldsrisikovurderingen referert ovenfor, og at risikoen da er knyttet til hendelser av tilsvarende farer som brannstiftelsen som var grunnlag for dommen om tvungent psykisk helsevern av juni 2019Subsidiært anfører A at opprettholdelse av tvungent psykisk helsevern vil være et uforholdsmessig tiltak, jamfør straffeprosessloven 170a. Det er vist til at han er vurdert som ferdig behandlet på post 6 2, at han har ventet i lang tid, og ikke opplever noen progresjon i behandlingen. Lagmannsretten anser ikke tvungent psykisk helsevern som et uforholdsmessig tiltak, med den foreliggende risiko for gjentagelse og behov for samfunnsvern. Det vises også til at når de strenge vilkårene for tvungent psykisk helsevern for øvrig er til stede, vil behandlingen tilpasses de medisinske vurderingene til enhver tid, og at det i dette ligger en egen forholdsmessighetsvurdering. At A anses ferdig behandlet på post 62 betyr ikke at han anses ferdig behandlet som sådan. Det vises til sakkyndigerklæringens konklusjon, der det er gitt en beskrivelse og vurdering av behandlingen nå og fremover: Det tempo som sykehuset har i utslusingen fra post 4 1 og slik de tenker fremover med sakte progresjon til et lavere omsorgsnivå, er etter den sakkyndiges oppfatning fornuftig. Men det kan synes som om sykehuset går noe raskt frem. Ved et sakte opplegg over tid, vil faren for psykotiske tilbakefall og forverringer være lavest. Observanden trenger et opplegg med sterk struktur og regelmessig oppfølging fra kompetent behandler når han flytter ut fra sengepost. Han må overføres til en bolig med personal tilstede hele døgnet. Lagmannsretten finner etter dette at det er klart at anken ikke vil føre frem, og at den bør nektes fremmet til ankeforhandling etter straffeprosessloven 321 annet ledd første punktum. S LU TN IN GAnken nektes fremmet. 1 Tilføyd av Lovdata.
Saken gjaldt anke over dom om opprettholdelse av tvungent psykisk helsevern. Lagmannsretten fant det klart at anken ikke ville føre frem og nektet den fremmet etter straffeprosessloven 321 (Sammendrag ved Lovdata.