Skadeerstatning  Forsørgererstatning  Skadeserstatningsloven § 3-4
Ankesaken gjelder en brors krav om forsørgererstatning, skadeerstatningsloven 3 4 der broren døde etter svikt ved ytelse av helsehjelp, pasientskadeerstatningsloven 2 første ledd punkt a. Fremstilling av saken: B, (B) født i 1980, døde 29 juli 2012 på grunn av hjertestans. Den 25 juli hadde han oppsøkt legevakt på grunn av smerter i brystet, men fikk ikke forsvarlig behandling. Norsk Pasientskadeerstatning vedtok 15 mai 2013 at hans etterlatte har krav på erstatning etter pasientskadeloven for dødsfallet. Det er betalt erstatning for gravferdsutgifter. Bs brødre, A (A) født i 1971 og C (C) født i 1984, fremmet krav om erstatning, A for tap av forsørger, skadeerstatningsloven 3 4, C for psykiske skader utløst av dødsfallet. Begge krav ble avslått av Norsk Pasientskadeerstatning i vedtak 13 mars 2014 Etter klage ble avgjørelsen opprettholdt i Pasientskadenemndas vedtak 9 august 2017B og A bodde i barndomshjemmet i sted1 sammen med foreldrene D og E født h h veg 1951 og 1953A har diagnose i I CD 10, F70 Lett psykisk utviklingshemming. Han har alltid bodd sammen med foreldrene, er uføretrygdet, men har hatt arbeid i en vernet bedrift. A og C, begge v prosessfullmektig advokat Johan Fredrik Gjesdahl, reiste søksmål for Kristiansand tingrett mot Staten v Pasientskadenemnda (Pasientskadenemnda) med krav om fastsettelsesdom for erstatningsplikt. Stevningen er datert 9 februar 2018 Grunnlagene var de samme som for Pasientskadenemnda. Pasientskadenemnda v prosessfullmektig F tok til motmæle med krav om frifinnelse. Tingretten avsa dom 19 desember 2019 med følgende slutning: 1Staten v Pasientskadenemda frifinnes. 2. I sakskostnader betaler C til Staten v Pasientskadenemda 48 715 førtiåttetusensyvhundreogfemten kroner innen 2 to uker fra forkynnelsen av denne dom. I saken mellom A og Staten v Pasientskadenemda bærer partene sine egne sakskostnader. For As vedkommende la tingretten til grunn at han ikke hadde sannsynliggjort at broren, Bs, bistand overfor A tilfredsstilte kravet i skadeerstatningsloven 3 4 1 ledd 1 punktum til helt eller delvis forsørgelse og at A heller ikke i nær fremtid kunne pårekne førsørging, bestemmelsens annet punktum. A og C begge v prosessfullmektig advokat Gjesdahl anket dommen til Agder lagmannsrett. Pasientskadenemnda v prosessfullmektig advokat F tok til motmæle. C trakk senere anken og saken ble hevet for hans vedkommende i kjennelse 1 februar 2021Ankeforhandling ble holdt i Kristiansand 23 og 24 mars 2012A møtte v verge D og prosessfullmektig advokat Gjesdahl. For Pasientskadenemnda møtte advokat F. Det ble hørt forklaringer fra D, tre vitner og lagt frem slik dokumentasjon som rettsboken viser. For lagmannsretten er søksmålet endret til fullbyrdelsessøksmål. For øvrig står saken hva A angår i det alt vesentlige i samme stilling som for tingretten. Ankende part, A, har for lagmannsretten lagt ned slik endelig påstand: 1Norsk Pasientskadeerstatning dømmes til å betale A v midlertidig verge D forsørgertapserstatning med et beløp nærmere fastsatt etter lagmannsrettens skjønn, begrenset oppad til kr. 2425000,. 2. A v midlertidig verge D tilkjennes sakskostnader for ting og lagmannsrett. Påstandsgrunnlaget oppsummeres som følger: A omfattes åpenbart at betegnelse etterlatt i skadeerstatningsloven 3 1Det hevdes ikke at B bidro økonomisk til As forsørgelse. A hadde egen inntekt i form av uførestønad. Skadeerstatningsloven 3 4, om helt eller delvis forsørgelse er ikke begrenset til økonomisk bistand, men omfatter også faktisk bistand, bl a. i form av hjemmearbeid og omsorg. A er på grunn av sterk psykisk funksjonshemming helt avhengig av hjelp til alle daglige gjøremål. Han trenger tilsyn hele døgnet og evner ikke å ivareta en del alminnelige A DL funksjoner, styre sin økonomi mm. I så måte var B en sterk bidragsyter og sikret at familien kunne oppfylle ønske om at A kunne bo hjemme i stedet for på institusjon som ellers ville vært alternativet. Tingretten har lagt til grunn at B dro omsorg for As velvære i ikke ubetydelig grad, men kom til at dette ikke kvalifiserer til helt eller delvis forsørgelse i hht. skadeerstatningsloven 3 4 Dette er feil rettsanvendelse. Det kreves ikke mye for å fylle krevet til delvis forsørgelse. Bs bistand til As velvære er åpenbart tilstrekkelig. Det er på det rene at B bidro overfor A med hensyn til praktiske gjøremål. B fungerte i praksis som As støttekontakt. Han tok A med på fisketurer, fester og sosiale sammenkomster, familiebesøk og avlastet foreldrene slik at de fikk anledning til aktiviteter uten at A måtet være medicinae Bs bidrag til As forsørgelse var forutsetning for at han kunne bo hjemme og ha et fullverdig liv. A kan ikke, på grunn av brorens dødsfall pålegges å flytte på institusjon. B sto for innredningsarbeidene i et tilbygg på huset han skulle bo i slik at han lettere kunne ivareta omsorgen for A. Bs bistand og omsorg overfor broren omfattet mye mer enn det som følger naturlig av alminnelige familiære relasjoner. A fikk langt mer av B enn det B selv mottok fra A. Samordning av hjelp og kjærlighet overfor A ga B en krumtappfunksjon i As liv. I den grad kravet til faktisk forsørgelse helt eller delvis var til stede ved Bs død er det ikke tvilsomt at A kunne påregne slik forsørgelse i nær fremtid. Erstatningsvilkåret i skadeerstatningsloven 3 4 første ledd, annet punktum er da uansett til stede. Foreldrene hadde valgt B som den som i fremtiden skulle ta seg av A. Bakgrunnen for utvidelsen av bolighuset og erklæringen fra fastlegen, doctor G, viser det. Journalnotatet 9 januar 2009 om at familien vil at C skal være As verge beror på en misforståelse og har aldri vært deres ønske. Forsørgertapserstatning skal dekke opp for det offentlig bistand ikke dekker. Det økonomiske tapet må lagmannsretten fastsette skjønnsmessig. Legges til grunn at erstatningen utgjør N OK 50 000 per år blir samlet erstatning, lidt og fremtidig N OK 2, 4 million forutsatt skatteulempe på 20. Ankemotparten, Pasientskadenemndas påstand er som følger: 1Anken forkastes. 2. Staten v Pasientskadenemnda tilkjennes sakens omkostninger for tingretten også for så vidt angår A og lagmannsretten. Påstandsgrunnlaget oppsummeres slik: Forsørgertapserstatning etter skadeerstatningsloven 3 4 dekker økonomiske konsekvenser av dødsfallet, ikke tapet av et familiemedlem (oppreisning). Det kreves at avdøde faktisk var forsørger, helt eller delvis. Bistanden kan bestå av pengeinnsats og eller hjemme omsorgsarbeid. Bidraget må ha et visst omfang, regelmessighet, overstige det rent bagatellmessige og avgrenses mot familiære relasjoner hvor det i alminnelighet er elementer av omsorg og bistand. Erstatning kan etter forholdene også tilkjennes selv om avdøde ikke var forsørger ved dødsfallet, forutsatt at familiemedlemmet i nær fremtid kunne påregne forsørging. Dette er en unntaksregel og kravene er strenge. Skadeserstatningslovens regler om skadelidtes tilpasningsplikt mm. gjelder. Pleie og omsorg som kan dekkes av det offentlige omfattes ikke. A har ikke sannsynliggjort at han helt eller delvis ble forsørget av broren B. A hadde egen økonomi og det var foreldrene som sto for pleie, omsorg og støtte i det daglige. B tok han med på fisketurer og i sosiale sammenhenger, men omfanget er lite belyst. Tidsnære bevis viser at det B bidro med ikke var forsørgelse i lovens forstand. Det er heller ikke sannsynliggjort at A kunne påregne forsørgelse fra B i nær fremtid. I den grad familien overhode hadde tanker om omsorg for A i fremtiden tyder tidsnære bevis på at det var C som skulle stå for det. Statens subsidiære anførsler vedrørende utmålingen av et eventuelt økonomisk tap er omfattende. Resultatet lagmannsretten er kommet til gjør at det ikke blir aktuelt med erstatningsutmåling, og retten går derfor ikke nærmere inn på anførslene om dette. Lagmannsretten er kommet til samme resultat som tingretten. Bevisførselen for lagmannsretten gir ikke grunnlag for å anta, slik det kan synes å fremgå på side 9 i tingrettens dom, at B bidro med hygienetiltak overfor A til en viss grad, men ikke i større utstrekning enn moren og faren. I den grad B overhodet bidro med slike oppgaver må det ha vært i langt mindre grad enn moren og faren. Bevisførslene for lagmannsretten gir heller ikke grunnlag for, slik tingretten skriver på side 10 at A på skjæringstidspunktet hadde et omfattende behov for praktisk bistand forsørgelse i hverdagen, antakelig også til en slik grad at han ikke forsvarlig kunne bodd for seg selv uten i det minste å være en del av et bofellesskap med døgntilgjengelig bistand. Retten viser i den forbindelse til fastlege Gs forklaring. Dr. G forklarte seg også for lagmannsretten, men diagnosen, lettere psykisk utviklingshemming og Gs uttalelse i erklæringen 18 juli 2013, referanse nedenfor og faren Ds forklaring i lagmannsretten, gir ikke grunnlag for antakelser om at As hjelpebehov var så uttalt som det tingretten har lagt til grunn. Tingretten skriver videre på side 10 at B i mange sammenhenger bisto A med å ta ham med på aktiviteter som f eksempel; eksemplar fisketurer med videre og at disse handlingene innebærer unektelig en ikke ubetydelig grad av omsorg, særlig hensett til det nære forholdet som etter det opplyste eksisterte mellom brødrene. Bevisførslene for lagmannsretten, referanse nedenfor, gir ikke grunnlag for særlig sikre slutninger med hensyn til omfanget, arten og Bs motivasjon for slikt samvær med A. Det følger av drøftelsen nedenfor at Bs involvering i slike sammenhenger ikke kvalifiserer til forsørgertaperstatning. Ut over dette er lagmannsretten i det vesentlige også enig i tingrettens begrunnelse. To hovedspørsmål saken reiser er om B på dødstidspunktet, juli 2012, helt eller delvis forsørget broren, A, slik at det utløser krav om forsørgertaperstatning etter skadeerstatningsloven 3 4 første ledd, første punktum og eller om A kunne påregne slik forsørgelse i nær fremtid, referanse bestemmelsens annet punktum. Lagmannsretten slutter seg fullt ut til det tingretten, med henvisning til Syse m flere Pasientskaderett side 506, skriver på side 8 om innholdet i forsørgerbegrepet. Det fremgår at hovedelementene i forsørgertapserstatningen er bortfall av avdødes innsats i rene penger, som ikke er aktuelt her, og av hjemme omsorgsinnsats. Sistnevnte deles i to komponenter hjemmearbeidstap, delkomponent 1 og omsorgstap, delkomponent 2Basert på fremstillingen i N UT 1971: 5, Innstilling fra Erstatningslovkomiteen side 30 legger lagmannsretten til grunn at det skal sees bort i fra bagatellmessige tilskudd, og at det vil være riktig å legge vekt på varigheten av forsørgerbidraget. Et viktig element i denne saken er, slik det fremgår i Pasientskaderett side 418 at: Det vanlige sosiale samværet med skadelidte, utløser ikke erstatningsrettigheter. Det er først når arbeidet overstiger normalrammen av familiær sosial omgang at innsatsen kan gi rett til erstatning. I denne sammenheng kan det være grunn til å peke på, slik også Pasientskadenemnda gjør, at skadeerstatningsloven 3 4 omfatter økonomiske konsekvenser av dødsfallet, ikke oppreisning for tapet av et familiemedlem. Det er A som må sannsynliggjøre, mer enn 50, at han var forsørget av broren, B, helt eller delvis i juni 2012Som fremholdt bla. i H R 2020 2202 A vil de tidsnære bevis i utgangspunktet ha størst vekt. Partene er enige om at B ikke bisto A økonomisk. Bevisførselen for lagmannsretten etterlater heller ikke tvil om at det var foreldrene, D og E, som i all hovedsak dekket As behov for assistanse, hjelp og støtte i hverdagen. Basert på Ds forklaring i lagmannsretten legges til grunn at A ikke var pleietrengende i den grad advokat Gjesdahl fremholdt i sitt prosedyreinnlegg. A er diagnostisert med Lettere psykisk utviklingshemming, I CD 10, F70. Ut over en uttalelse fra fastlege, doctor G 18 juli 2013 om at A trenger jevnlig tilsyn og oppfølging og vitneforklaring fra doctor G finnes ingen utdypende beskrivelse av hans funksjonsnivå, heller ikke i sosiale sammenhenger. Jevnlig tilsyn og oppfølging, overfor lettere psykisk utviklingshemmede kan sannsynligvis ivaretas utenfor institusjon. I flg. faren, Ds, forklaring i lagmannsretten kommer A seg opp om morgen, dusjer, kler seg selv og spiser uten assistanse. Han gikk alene til jobben, men satt på med faren hjem når han kom fra sitt arbeid. Om det ikke passet å sitte på med faren gikk A hjem alene. Lagmannsretten ser eller ikke bort ifra at B ved enkelte anledninger hentet A. Moren, E, sto for husarbeid og matlaging, også hva A angår. Økonomien styrte faren, D, slik det også fremgår på side 10 i tingrettens dom. Det er fremholdt at B bidro med å ta med A på fisketurer, fester og i andre sosiale sammenhenger. Bevisførselen for lagmannsretten viser at det var i disse sammenhenger B var viktig for A. Omfanget og hyppigheten av slike turer og Bs engasjement i A i sosiale sammenhenger er ikke nærmere belyst. Som nevnt savnes beskrivelser av As funksjonsnivå i sosiale sammenhenger og på fritiden, bortsett fra at C har forklart at venner likte å omgås med A. Når det gjelder fisketurer og friluftsliv må det antas at både B og A satt pris på slike aktiviteter. Det er ikke opplyst annet enn at de i slike sammenhenger sannsynligvis fungerte som ordinære tur kammerater. Slik saken er opplyst, også for lagmannsretten, må det legges til grunn at Bs bistand til boreren A ikke gikk ut over hva som må anses for ordinær familiær omgang og støtte. Kravet om forsørgererstatning etter skadeerstatningsloven 3 4 første ledd, førsten punktum kan da ikke tas til følge. Forsørgererstatning etter skadeerstatningsloven 3 4 første ledd annet punktum kan etter forholdene også tilkjennes selv om den avdøde ikke ved dødsfallet forsørget den etterlatte, forutsatt at denne i nær fremtid kunne påregne forsørging. Basert på uttalelser i N UT 1971: 5 Innstilling fra Erstatningslovkomiteen side 59 legger lagmannsretten til grunn at dersom erstatning etter denne bestemmelsen skal tilstås kreves en klar påregnelighet for at avdøde ville ha forsørget den som krever forsørgererstatning. Som nevnt ovenfor var og er det foreldrene som står for daglig omsorg og nødvendig stell for A. Det har de gjort siden dødsfallet i juli 2012 og gjør det fremdeles. Det er klar sannsynlighetsovervekt for at de vil makte, og hele tiden har sett for seg, at de skal ivareta denne oppgaven så lenge de er i stand til det. Det har, også for lagmannsretten, vært fremholdt at utvidelsen og familiens hus i 2009 var med sikte på at B skulle ta over omsorgen for A. Lagmannsretten er enig med tingrettens syn slik det fremgår på side 12 13 om at det ikke er noe ved denne utbyggingen som kan belyse tidspunktet for når B eventuelt skulle tre inn som omsorgsgiver. Pr. juli 2013 bodde B fremdeles i hovedhuset. Cs uttalelse fra januar 2009 slik det er gjengitt i Poliklinisk notat ved Psyk. Poliklinikk, sted1, sted2 tyder snarere på at det var ham familien den gang ønsket som verge for A og bo sammen med ham for å forhindre at A må på institusjon. Lagmannsretten legger ikke mye vekt på uttalelsen, men den hører med i helhetsbildet. Lagmannsretten kan da ikke se det er sannsynliggjort en slik klar påregnelighet av forsørgelse i nær fremtid som bestemmelsen i skadeerstatningsloven 3 4 første ledd annet punktum forutsetter. For øvrig vises til tingrettens begrunnelse slik den fremgår på s. 11 til 13 i dommen, og som lagmannsretten slutter seg til. Anken skal etter dette forkastes. Saksomkostninger: Lagmannsretten slutter seg til tingrettens saksomkostningsavgjørelse slik det fremgår på side 20 til 22 i dommen. Lagmannsretten tilføyer at det er tale om et dødsfall Pasientskadenemnda har erkjent erstatningsansvar for. Retten finner det da rimelig at A får prøve saken i en instans uten ansvar for Pasientskadenemndas saksomkostninger. Anken har ikke ført frem. Lagmannsretten er kommet til at A bør erstatte Pasientskadenemndas saksomkostninger i lagmannsretten overensstemmende med hovedregelen i tvisteloven 20 2 første og annet ledd. Det er vurdert om A bør fritas for omkostningsansvaret også i lagmannsretten, men retten er kommet til at det ikke er grunnlag for det. Avgjørelsen har, heller ikke i lagmannsretten, voldt tvil og hensynene i unntaksbestemmelsene i tvisteloven 20 2 tredje ledd antas ivaretatt ved at A ble fritatt for omkostningsansvaret i første instans. Advokat F har lagt frem omkostningsoppgave hvoretter erstatningskravet utgjør N OK 50 880 i salær og N OK 10 028 for reise og oppholdsutgifter. Det er ikke kommet innvendinger mot salærkravet og oppgaven legges til grunn for erstatningsutmålingen. Avslutning: Dommen er enstemmig. S LU TN IN G: 1. Anken forkastes. 2. A betaler innen 2 to uker fra dommens forkynnelse 60 908 sekstitusennihundreogåtte kroner til Staten v Pasientskadenemnda i erstatning for saksomkostninger i lagmannsretten. 
Ankesaken gjelder en brors krav om forsørgererstatning, skadeerstatningsloven 3 4 der broren døde etter svikt ved ytelse av helsehjelp, pasientskadeerstatningsloven 2 første ledd punkt a. Fremstilling av saken: B, (B) født i 1980, døde 29 juli 2012 på grunn av hjertestans. Den 25 juli hadde han oppsøkt legevakt på grunn av smerter i brystet, men fikk ikke forsvarlig behandling. Norsk Pasientskadeerstatning vedtok 15 mai 2013 at hans etterlatte har krav på erstatning etter pasientskadeloven for dødsfallet. Det er betalt erstatning for gravferdsutgifter. Bs brødre, A (A) født i 1971 og C (C) født i 1984, fremmet krav om erstatning, A for tap av forsørger, skadeerstatningsloven 3 4, C for psykiske skader utløst av dødsfallet. Begge krav ble avslått av Norsk Pasientskadeerstatning i vedtak 13 mars 2014 Etter klage ble avgjørelsen opprettholdt i Pasientskadenemndas vedtak 9 august 2017B og A bodde i barndomshjemmet i sted1 sammen med foreldrene D og E født h h veg 1951 og 1953A har diagnose i I CD 10, F70 Lett psykisk utviklingshemming. Han har alltid bodd sammen med foreldrene, er uføretrygdet, men har hatt arbeid i en vernet bedrift. A og C, begge v prosessfullmektig advokat Johan Fredrik Gjesdahl, reiste søksmål for Kristiansand tingrett mot Staten v Pasientskadenemnda (Pasientskadenemnda) med krav om fastsettelsesdom for erstatningsplikt. Stevningen er datert 9 februar 2018 Grunnlagene var de samme som for Pasientskadenemnda. Pasientskadenemnda v prosessfullmektig F tok til motmæle med krav om frifinnelse. Tingretten avsa dom 19 desember 2019 med følgende slutning: 1Staten v Pasientskadenemda frifinnes. I sakskostnader betaler C til Staten v Pasientskadenemda 48 715 førtiåttetusensyvhundreogfemten kroner innen 2 to uker fra forkynnelsen av denne dom. I saken mellom A og Staten v Pasientskadenemda bærer partene sine egne sakskostnader. For As vedkommende la tingretten til grunn at han ikke hadde sannsynliggjort at broren, Bs, bistand overfor A tilfredsstilte kravet i skadeerstatningsloven 3 4 1 ledd 1 punktum til helt eller delvis forsørgelse og at A heller ikke i nær fremtid kunne pårekne førsørging, bestemmelsens annet punktum. A og C begge v prosessfullmektig advokat Gjesdahl anket dommen til Agder lagmannsrett. Pasientskadenemnda v prosessfullmektig advokat F tok til motmæle. C trakk senere anken og saken ble hevet for hans vedkommende i kjennelse 1 februar 2021Ankeforhandling ble holdt i Kristiansand 23 og 24 mars 2012A møtte v verge D og prosessfullmektig advokat Gjesdahl. For Pasientskadenemnda møtte advokat F. Det ble hørt forklaringer fra D, tre vitner og lagt frem slik dokumentasjon som rettsboken viser. For lagmannsretten er søksmålet endret til fullbyrdelsessøksmål. For øvrig står saken hva A angår i det alt vesentlige i samme stilling som for tingretten. Ankende part, A, har for lagmannsretten lagt ned slik endelig påstand: 1Norsk Pasientskadeerstatning dømmes til å betale A v midlertidig verge D forsørgertapserstatning med et beløp nærmere fastsatt etter lagmannsrettens skjønn, begrenset oppad til kr. A v midlertidig verge D tilkjennes sakskostnader for ting og lagmannsrett. Påstandsgrunnlaget oppsummeres som følger: A omfattes åpenbart at betegnelse etterlatt i skadeerstatningsloven 3 1Det hevdes ikke at B bidro økonomisk til As forsørgelse. A hadde egen inntekt i form av uførestønad. Skadeerstatningsloven 3 4, om helt eller delvis forsørgelse er ikke begrenset til økonomisk bistand, men omfatter også faktisk bistand, bl a. i form av hjemmearbeid og omsorg. A er på grunn av sterk psykisk funksjonshemming helt avhengig av hjelp til alle daglige gjøremål. Han trenger tilsyn hele døgnet og evner ikke å ivareta en del alminnelige A DL funksjoner, styre sin økonomi mm. I så måte var B en sterk bidragsyter og sikret at familien kunne oppfylle ønske om at A kunne bo hjemme i stedet for på institusjon som ellers ville vært alternativet. Tingretten har lagt til grunn at B dro omsorg for As velvære i ikke ubetydelig grad, men kom til at dette ikke kvalifiserer til helt eller delvis forsørgelse i hht. skadeerstatningsloven 3 4 Dette er feil rettsanvendelse. Det kreves ikke mye for å fylle krevet til delvis forsørgelse. Bs bistand til As velvære er åpenbart tilstrekkelig. Det er på det rene at B bidro overfor A med hensyn til praktiske gjøremål. B fungerte i praksis som As støttekontakt. Han tok A med på fisketurer, fester og sosiale sammenkomster, familiebesøk og avlastet foreldrene slik at de fikk anledning til aktiviteter uten at A måtet være medicinae Bs bidrag til As forsørgelse var forutsetning for at han kunne bo hjemme og ha et fullverdig liv. A kan ikke, på grunn av brorens dødsfall pålegges å flytte på institusjon. B sto for innredningsarbeidene i et tilbygg på huset han skulle bo i slik at han lettere kunne ivareta omsorgen for A. Bs bistand og omsorg overfor broren omfattet mye mer enn det som følger naturlig av alminnelige familiære relasjoner. A fikk langt mer av B enn det B selv mottok fra A. Samordning av hjelp og kjærlighet overfor A ga B en krumtappfunksjon i As liv. I den grad kravet til faktisk forsørgelse helt eller delvis var til stede ved Bs død er det ikke tvilsomt at A kunne påregne slik forsørgelse i nær fremtid. Erstatningsvilkåret i skadeerstatningsloven 3 4 første ledd, annet punktum er da uansett til stede. Foreldrene hadde valgt B som den som i fremtiden skulle ta seg av A. Bakgrunnen for utvidelsen av bolighuset og erklæringen fra fastlegen, doctor G, viser det. Journalnotatet 9 januar 2009 om at familien vil at C skal være As verge beror på en misforståelse og har aldri vært deres ønske. Forsørgertapserstatning skal dekke opp for det offentlig bistand ikke dekker. Det økonomiske tapet må lagmannsretten fastsette skjønnsmessig. Legges til grunn at erstatningen utgjør N OK 50 000 per år blir samlet erstatning, lidt og fremtidig N OK 2, 4 million forutsatt skatteulempe på 20. Ankemotparten, Pasientskadenemndas påstand er som følger: 1Anken forkastes. Staten v Pasientskadenemnda tilkjennes sakens omkostninger for tingretten også for så vidt angår A og lagmannsretten. Påstandsgrunnlaget oppsummeres slik: Forsørgertapserstatning etter skadeerstatningsloven 3 4 dekker økonomiske konsekvenser av dødsfallet, ikke tapet av et familiemedlem (oppreisning). Det kreves at avdøde faktisk var forsørger, helt eller delvis. Bistanden kan bestå av pengeinnsats og eller hjemme omsorgsarbeid. Bidraget må ha et visst omfang, regelmessighet, overstige det rent bagatellmessige og avgrenses mot familiære relasjoner hvor det i alminnelighet er elementer av omsorg og bistand. Erstatning kan etter forholdene også tilkjennes selv om avdøde ikke var forsørger ved dødsfallet, forutsatt at familiemedlemmet i nær fremtid kunne påregne forsørging. Dette er en unntaksregel og kravene er strenge. Skadeserstatningslovens regler om skadelidtes tilpasningsplikt mm. Pleie og omsorg som kan dekkes av det offentlige omfattes ikke. A har ikke sannsynliggjort at han helt eller delvis ble forsørget av broren B. A hadde egen økonomi og det var foreldrene som sto for pleie, omsorg og støtte i det daglige. B tok han med på fisketurer og i sosiale sammenhenger, men omfanget er lite belyst. Tidsnære bevis viser at det B bidro med ikke var forsørgelse i lovens forstand. Det er heller ikke sannsynliggjort at A kunne påregne forsørgelse fra B i nær fremtid. I den grad familien overhode hadde tanker om omsorg for A i fremtiden tyder tidsnære bevis på at det var C som skulle stå for det. Statens subsidiære anførsler vedrørende utmålingen av et eventuelt økonomisk tap er omfattende. Resultatet lagmannsretten er kommet til gjør at det ikke blir aktuelt med erstatningsutmåling, og retten går derfor ikke nærmere inn på anførslene om dette. Lagmannsretten er kommet til samme resultat som tingretten. Bevisførselen for lagmannsretten gir ikke grunnlag for å anta, slik det kan synes å fremgå på side 9 i tingrettens dom, at B bidro med hygienetiltak overfor A til en viss grad, men ikke i større utstrekning enn moren og faren. I den grad B overhodet bidro med slike oppgaver må det ha vært i langt mindre grad enn moren og faren. Bevisførslene for lagmannsretten gir heller ikke grunnlag for, slik tingretten skriver på side 10 at A på skjæringstidspunktet hadde et omfattende behov for praktisk bistand forsørgelse i hverdagen, antakelig også til en slik grad at han ikke forsvarlig kunne bodd for seg selv uten i det minste å være en del av et bofellesskap med døgntilgjengelig bistand. Retten viser i den forbindelse til fastlege Gs forklaring. Dr. G forklarte seg også for lagmannsretten, men diagnosen, lettere psykisk utviklingshemming og Gs uttalelse i erklæringen 18 juli 2013, referanse nedenfor og faren Ds forklaring i lagmannsretten, gir ikke grunnlag for antakelser om at As hjelpebehov var så uttalt som det tingretten har lagt til grunn. Tingretten skriver videre på side 10 at B i mange sammenhenger bisto A med å ta ham med på aktiviteter som f eksempel; eksemplar fisketurer med videre og at disse handlingene innebærer unektelig en ikke ubetydelig grad av omsorg, særlig hensett til det nære forholdet som etter det opplyste eksisterte mellom brødrene. Bevisførslene for lagmannsretten, referanse nedenfor, gir ikke grunnlag for særlig sikre slutninger med hensyn til omfanget, arten og Bs motivasjon for slikt samvær med A. Det følger av drøftelsen nedenfor at Bs involvering i slike sammenhenger ikke kvalifiserer til forsørgertaperstatning. Ut over dette er lagmannsretten i det vesentlige også enig i tingrettens begrunnelse. To hovedspørsmål saken reiser er om B på dødstidspunktet, juli 2012, helt eller delvis forsørget broren, A, slik at det utløser krav om forsørgertaperstatning etter skadeerstatningsloven 3 4 første ledd, første punktum og eller om A kunne påregne slik forsørgelse i nær fremtid, referanse bestemmelsens annet punktum. Lagmannsretten slutter seg fullt ut til det tingretten, med henvisning til Syse m flere Pasientskaderett side 506, skriver på side 8 om innholdet i forsørgerbegrepet. Det fremgår at hovedelementene i forsørgertapserstatningen er bortfall av avdødes innsats i rene penger, som ikke er aktuelt her, og av hjemme omsorgsinnsats. Sistnevnte deles i to komponenter hjemmearbeidstap, delkomponent 1 og omsorgstap, delkomponent 2Basert på fremstillingen i N UT 1971: 5, Innstilling fra Erstatningslovkomiteen side 30 legger lagmannsretten til grunn at det skal sees bort i fra bagatellmessige tilskudd, og at det vil være riktig å legge vekt på varigheten av forsørgerbidraget. Et viktig element i denne saken er, slik det fremgår i Pasientskaderett side 418 at: Det vanlige sosiale samværet med skadelidte, utløser ikke erstatningsrettigheter. Det er først når arbeidet overstiger normalrammen av familiær sosial omgang at innsatsen kan gi rett til erstatning. I denne sammenheng kan det være grunn til å peke på, slik også Pasientskadenemnda gjør, at skadeerstatningsloven 3 4 omfatter økonomiske konsekvenser av dødsfallet, ikke oppreisning for tapet av et familiemedlem. Det er A som må sannsynliggjøre, mer enn 50, at han var forsørget av broren, B, helt eller delvis i juni 2012Som fremholdt bla. i H R 2020 2202 A vil de tidsnære bevis i utgangspunktet ha størst vekt. Partene er enige om at B ikke bisto A økonomisk. Bevisførselen for lagmannsretten etterlater heller ikke tvil om at det var foreldrene, D og E, som i all hovedsak dekket As behov for assistanse, hjelp og støtte i hverdagen. Basert på Ds forklaring i lagmannsretten legges til grunn at A ikke var pleietrengende i den grad advokat Gjesdahl fremholdt i sitt prosedyreinnlegg. A er diagnostisert med Lettere psykisk utviklingshemming, I CD 10, F70. Ut over en uttalelse fra fastlege, doctor G 18 juli 2013 om at A trenger jevnlig tilsyn og oppfølging og vitneforklaring fra doctor G finnes ingen utdypende beskrivelse av hans funksjonsnivå, heller ikke i sosiale sammenhenger. Jevnlig tilsyn og oppfølging, overfor lettere psykisk utviklingshemmede kan sannsynligvis ivaretas utenfor institusjon. faren, Ds, forklaring i lagmannsretten kommer A seg opp om morgen, dusjer, kler seg selv og spiser uten assistanse. Han gikk alene til jobben, men satt på med faren hjem når han kom fra sitt arbeid. Om det ikke passet å sitte på med faren gikk A hjem alene. Lagmannsretten ser eller ikke bort ifra at B ved enkelte anledninger hentet A. Moren, E, sto for husarbeid og matlaging, også hva A angår. Økonomien styrte faren, D, slik det også fremgår på side 10 i tingrettens dom. Det er fremholdt at B bidro med å ta med A på fisketurer, fester og i andre sosiale sammenhenger. Bevisførselen for lagmannsretten viser at det var i disse sammenhenger B var viktig for A. Omfanget og hyppigheten av slike turer og Bs engasjement i A i sosiale sammenhenger er ikke nærmere belyst. Som nevnt savnes beskrivelser av As funksjonsnivå i sosiale sammenhenger og på fritiden, bortsett fra at C har forklart at venner likte å omgås med A. Når det gjelder fisketurer og friluftsliv må det antas at både B og A satt pris på slike aktiviteter. Det er ikke opplyst annet enn at de i slike sammenhenger sannsynligvis fungerte som ordinære tur kammerater. Slik saken er opplyst, også for lagmannsretten, må det legges til grunn at Bs bistand til boreren A ikke gikk ut over hva som må anses for ordinær familiær omgang og støtte. Kravet om forsørgererstatning etter skadeerstatningsloven 3 4 første ledd, førsten punktum kan da ikke tas til følge. Forsørgererstatning etter skadeerstatningsloven 3 4 første ledd annet punktum kan etter forholdene også tilkjennes selv om den avdøde ikke ved dødsfallet forsørget den etterlatte, forutsatt at denne i nær fremtid kunne påregne forsørging. Basert på uttalelser i N UT 1971: 5 Innstilling fra Erstatningslovkomiteen side 59 legger lagmannsretten til grunn at dersom erstatning etter denne bestemmelsen skal tilstås kreves en klar påregnelighet for at avdøde ville ha forsørget den som krever forsørgererstatning. Som nevnt ovenfor var og er det foreldrene som står for daglig omsorg og nødvendig stell for A. Det har de gjort siden dødsfallet i juli 2012 og gjør det fremdeles. Det er klar sannsynlighetsovervekt for at de vil makte, og hele tiden har sett for seg, at de skal ivareta denne oppgaven så lenge de er i stand til det. Det har, også for lagmannsretten, vært fremholdt at utvidelsen og familiens hus i 2009 var med sikte på at B skulle ta over omsorgen for A. Lagmannsretten er enig med tingrettens syn slik det fremgår på side 12 13 om at det ikke er noe ved denne utbyggingen som kan belyse tidspunktet for når B eventuelt skulle tre inn som omsorgsgiver. Pr. juli 2013 bodde B fremdeles i hovedhuset. Cs uttalelse fra januar 2009 slik det er gjengitt i Poliklinisk notat ved Psyk. Poliklinikk, sted1, sted2 tyder snarere på at det var ham familien den gang ønsket som verge for A og bo sammen med ham for å forhindre at A må på institusjon. Lagmannsretten legger ikke mye vekt på uttalelsen, men den hører med i helhetsbildet. Lagmannsretten kan da ikke se det er sannsynliggjort en slik klar påregnelighet av forsørgelse i nær fremtid som bestemmelsen i skadeerstatningsloven 3 4 første ledd annet punktum forutsetter. For øvrig vises til tingrettens begrunnelse slik den fremgår på s. 11 til 13 i dommen, og som lagmannsretten slutter seg til. Anken skal etter dette forkastes. Saksomkostninger: Lagmannsretten slutter seg til tingrettens saksomkostningsavgjørelse slik det fremgår på side 20 til 22 i dommen. Lagmannsretten tilføyer at det er tale om et dødsfall Pasientskadenemnda har erkjent erstatningsansvar for. Retten finner det da rimelig at A får prøve saken i en instans uten ansvar for Pasientskadenemndas saksomkostninger. Anken har ikke ført frem. Lagmannsretten er kommet til at A bør erstatte Pasientskadenemndas saksomkostninger i lagmannsretten overensstemmende med hovedregelen i tvisteloven 20 2 første og annet ledd. Det er vurdert om A bør fritas for omkostningsansvaret også i lagmannsretten, men retten er kommet til at det ikke er grunnlag for det. Avgjørelsen har, heller ikke i lagmannsretten, voldt tvil og hensynene i unntaksbestemmelsene i tvisteloven 20 2 tredje ledd antas ivaretatt ved at A ble fritatt for omkostningsansvaret i første instans. Advokat F har lagt frem omkostningsoppgave hvoretter erstatningskravet utgjør N OK 50 880 i salær og N OK 10 028 for reise og oppholdsutgifter. Det er ikke kommet innvendinger mot salærkravet og oppgaven legges til grunn for erstatningsutmålingen. Avslutning: Dommen er enstemmig. S LU TN IN G: 1. A betaler innen 2 to uker fra dommens forkynnelse 60 908 sekstitusennihundreogåtte kroner til Staten v Pasientskadenemnda i erstatning for saksomkostninger i lagmannsretten.
Saken gjaldt anke over dom om forsørgererstatning etter skadeerstatningsloven 3 4, hvor broren til den ankende part døde etter svikt ved ytelse av helsehjelp etter pasientskadeerstatningsloven 2 første ledd bokstav a. Lagmannsretten konkluderte med, i likhet med tingretten, at det ikke var sannsynliggjort en slik klar påregnelighet av forsørgelse i nær fremtid som skadeerstatningsloven 3 4 første ledd annet punktum forutsetter. Anken ble følgelig forkastet. )Henvisninger: Skadeserstatningsloven 3 4 Pasientskadeloven 2