Trygderett  Årsakssammenheng  Trygderettsloven § 26  Folketrygdloven § 13-14
Saken gjelder overprøving av kjennelse truffet av Trygderetten, jamfør trygderettsloven 26 Saksøkeren er diagnostisert med posttraumatisk stresslidelse (P TS D). Forholdet ble meldt til N AV som yrkesskade lenge etter utløpet av lovens meldefrist, jamfør folketrygdloven 13 14 fjerde ledd. Det springende punktet er om det er tilstrekkelig klar årsakssammenheng mellom arbeidsulykken og skaden til at den likevel kan godkjennes som yrkesskade, jamfør folketrygdloven 13 14 femte ledd. Sakens bakgrunn Saksøkeren, A, er født i 1970 Han arbeidet fra ung alder som vogntogsjåfør i firmaet virksomhet i sted. Firmaet ble drevet av As far, men den daglige ledelsen ble senere overtatt av As bror. Den 22/05/1998 ble A utsatt for et ran mens han drev med lasting av varer hos en kunde i Oslo. I Trygderettens kjennelse er As egen beskrivelse av hendelsen i saksdokumentene gjengitt slik: Jeg hadde denne dagen lastet tax free varer hos B i adresse. Jeg ble stoppet i et smug med en bil som var stoppet. Plutselig ble fører dør revet opp og jeg ble slått ned med balltre. Jeg ble presset stoppet ned på i et gulvet ved passasjersetet og slått mange ganger med balltre. Høyre hånd ble brukket på tre plasser.. Så kjørte ranerne lastebilden til Skytta, hvor de kastet med ut på bakken og skulle skye meg. Jeg ble spart fordi jeg ikke hadde vært vanskelig. Så satt de meg inne i kapellet på hengeren og stripset meg fast. Jeg kom meg løs ved å kutte av en av stripsene på en skarp stålvaier og var oppkuttet og blodig. Så kom jeg meg ut av hengeren og så at det var lys i en bedriftsbygning like ved. Jeg fikk hjelp til å ringe politiet og Oslo politiet kom. Jeg ble kjørt til Oslo politikammer hvor jeg satt i avhør i mange timer med stygge skader uten hjelp. Først etter mange timers avhør så kjørte politiet meg til legevakta. Siden de hadde tatt klærne mine til bevis, så måtte jeg sitte på legevakta i fangedrakt som giorde at dagen min ikke ble noe bedre. Etter endt behandling på legevakta ble jeg kjørt hjem av en politietterforsker. Arbeidsgiver brydde seg aldri med å komme innover for å hjelpe meg eller komme med klær eller kjøre meg hjem. Jeg satt igien med vondt i hele kroppen og redsel for mørket og traumer etter ranet. Dagen etter at jeg var tilbake fra sykmelding etter ranet så presset arbeidsgiver med til å kjære samme ruta som jeg ble ranet. Jeg svettet og kastet opp og følte meg dårlig, men turte ikke annet i redsel for å miste jobben min. Jeg fikk A LD RI hjelp og arbeidsgiver rneldte A LD RI det grove ranet med bortføring og skader til arbeidstilsynet. Jeg sliter i dag med utredning for P TS og store problenmer psykisk for å klare meg gjennom dagen. (... )Tre personer ble senere tiltalt og dømt for ranet. En fjerde person som var mistenkt, døde før saken kom for retten. A forklarte seg som vitne ved behandlingen i tingretten og lagmannsretten. I Borgarting lagmannsretts dom av 09/01/2001 framgår det at A hadde forklart at han i ettertid har vært en del plaget, blant annet med søvnforstyrrelser, som følge av det han ble utsatt for. En tid var han ute av stand til å ta tilsvarende kjøreoppdrag. A gjenopptok arbeidet som sjåfør etter en kort sykemelding. I 2008 2009 var han sykemeldt en lengre periode etter en arbeidsulykke hvor han fikk en palle med varer over seg, som resulterte i ryggproblemer. Han sa opp jobben i 2010, angivelig fordi arbeidsgiveren virksomhet, under ledelse av hans bror, ikke tok hensyn til de helsemessige begrensningene han var blitt påført etter ulykken. Han gjeninntrådte senere i arbeidsforholdet, men ble sykmeldt i januar 2012 Etter dette har han ikke vært i arbeid, og er etter det opplyste nå innvilget uførepensjon. Den 29/06/2017 ble A henvist av fastlegen til D PS Vestfold for utredning av psykiske helseplager. Utredningen har konkludert med at han fyller kriteriene for diagnosen F43. 1 Posttraumatisk stresslidelse. Det utløsende traumet er vurdert å være ranet han ble utsatt for i 1998Samtidig som A ble henvist til utredning for en mulig posttraumatisk stresslidelse, meldte han 30/06/2017 forholdet til N AV som en yrkesskade. Som symptomer på lidelsen oppga han redsel, angst, hukommelsestap, frykt for trange rom og å lukke øynene, søvnmangel og flashbacks. Han opplyste at han hadde vært syk siden ranet. N AV avslo i vedtak 22/03/2018 å godkjenne As plager som en yrkesskade. N AV la til grunn at A hadde vært utsatt for en arbeidsulykke da han ble ranet mens han var på jobb, og stilte ikke spørsmålstegn ved hans nåværende psykiske plager. N AV viste imidlertid til at skademeldingen var inngitt etter meldefristen i folketrygdloven 13 14 fjerde ledd på ett år, og at vilkårene for å dispensere fra fristen ikke var oppfylt, jamfør bestemmelsens femte ledd. Som begrunnelse viste N AV til at fraværet av dokumentasjon for psykiske helseplager hos A i de første 19 årene etter ranet, medførte at en eventuell årsakssammenheng mellom ranet og plagene ikke kunne fastslås med tilstrekkelig grad av sikkerhet. A innga klage over avgjørelsen. Klagen ble forkastet i vedtak av N AV Klageinstans 14/08/2019. A anket saken inn for Trygderetten, som 03/12/2021 avsa kjennelse med slik slutning1. Vedtak truffet av Nav Klageinstans 14 august 2019 stadfestes. 2. Sakskostnader tilkjennes ikke. Ved stevning til lagmannsretten den 11/05/2022 har A brakt Trygderettens kjennelse inn for domstolene til rettslig prøving i samsvar med trygderettsloven 26 Staten ved Arbeids og velferdsdirektoratet har i tilsvar datert 27/06/2022 tatt til motmæle og nedlagt påstand om frifinnelse. Rettsmøte til behandling av saken ble avholdt i Skien 22/11/2022. A møtte med sin prosessfullmektig og avga forklaring. Lagmannsretten mottok forklaring fra tre vitner. Øvrig bevisførsel framgår av rettsboken. As påstand og anførsler1. Trygderettens kjennelse med ankenummer 21 00101 er ugyldig. 2. A tilkjennes sakens omkostninger. Tryderetten har lagt for stor vekt på fraværet av tidsnær dokumentasjon for As psykiske plager, og har lagt bevisterskelen etter folketrygdloven 13 14 femte ledd for høyt. Det er uomtvistet at ranet utgjorde et alvorlig traume som kunne utløse en P TS D lidelse. A opplevde at han var i livsfare; noe han antakelig også var. As symptomer er typiske for P TS D. A forklarte seg om ettervirkninger av ranet da han forklarte seg i straffesaken mot ranerne. Fastlegen sa at han måtte ta tiden til hjelp, og unnlot å føre journal, slik han hadde plikt til. Den medisinske utredningen ved D PS fastslår at det er overveiende sannsynlig at As plager er utløst av ranet. Psykolog C, som har gjennomført utredningen, har forklart at en ikke har funnet andre traumer i As livshistorie som plagene kan relateres til. Det samme målbæres av As fastlege. Det foreligger derfor en klar årsakssammenheng mellom ranet og P TS D lidelsen, slik folketrygdloven 13 14 femte ledd krever når skaden er meldt etter utløpet av meldefristen. Dersom lagmannsretten ikke finner å kunne legge til grunn at ranet er hovedårsaken til P TS D lidelsen, er det uansett klart at ranet er en medvirkende årsak til den. Subsidiært anføres derfor at det er grunnlag for en gradert godkjenning av skaden som en yrkesskade i tråd med fordelingslæren. Staten ved Arbeids og velferdsdirektoratets påstand og anførsler1. Staten ved Arbeids og velferdsdirektoratet frifinnes. 2. Staten ved Arbeids og velferdsdirektoratet tilkjennes saksomkostninger Kravet til bevis for årsakssammenheng mellom en arbeidsulykke og en skade skjerpes når skaden meldes etter utløpet av meldefristen, jamfør folketrygdloven 13 14 fjerde og femte ledd. Det er saksøkeren som har bevisbyrden for at vilkårene er oppfylt. A har ikke dokumentert at det er tilstrekkelig klar årsakssammenheng mellom P TS D lidelsen og ranet. Bevisvurderingen må skje i samsvar med etablerte prinsipper som er utviklet i rettspraksis, og hvor betydningen av tidsnære bevis står sentralt, jamfør Rt 1998 1565Det bestrides ikke at ranshendelsen kunne medføre P TS D, slik at vilkåret om skadeevne er oppfylt. Det sentrale i bevisvurderingen er imidlertid at det i de første 19 årene etter ranet mangler medisinsk dokumentasjon som kan kaste lys over As symptomutvikling. A forklarer selv at han ikke oppsøkte hjelp etter hendelsen, ut over at han hadde kontakt med fastlegen. Det er beklagelig at fastlegen ikke førte journal, men dette gir ikke grunnlag for å spekulere hva som ville ha stått i journalen dersom den var blitt ført. Erklæringene fra D PS Vestfold som er avgitt i 2019 og 2021 er basert på As egne beskrivelser av forhold som ligger langt tilbake i tid. Sakens opplysninger viser at A i den lange perioden fram til han meldte skaden også har opplevd andre belastninger i sitt liv som kan ha innvirket på symptomutviklingen. Det kan heller ikke utelukkes at det i denne perioden har oppstått forhold som ikke er belyst i saken. Fraværet av medisinsk dokumentasjon gjennom 19 år medfører at det ikke er mulig å fastslå om og i hvilken grad ranshendelsen har gitt et bestemt, mindre årsaksbidrag til As P TS D lidelse. Lagmannsrettens vurdering Etter trygderettsloven 26 tredje ledd kan lagmannsretten prøve lovligheten av trygderettens kjennelse. Prøvingen må skje etter de ordinære reglene for domstolskontroll med forvaltningsvedtak, og innebærer at lagmannsretten fullt ut kan prøve trygderettens saksbehandling, bevisvurdering og rettsanvendelse. Selv om folketrygdloven 13 14 femte ledd om godkjenning av yrkesskader som er meldt etter utløpet av meldefristen er formulert som en kan regel, er det gjennom langvarig praksis slått fast at godkjenningsspørsmålet hviler på et rettsanvendelsesskjønn som domstolene kan prøve fullt ut. Det følger videre av langvarig praksis at lovens krav om særlige grunner ikke tillegges betydning dersom bestemmelsens krav til klar årsakssammenheng først er oppfylt. Folketrygdlovens regler om yrkesskadedekning er innrettet med sikte på å gi utvidede rettigheter for personer som blir skadet mens de er på jobb, jamfør folketrygdloven 13 1 og 13 2Yrkesskadebegrepet er definert i folketrygdloven 13 3 Bestemmelsens første ledd stiller krav om årsakssammenheng mellom en arbeidsulykke og en etterfølgende skade eller sykdom. Det rettslige kravet til årsakssammenheng bygger på hovedårsakslæren, jamfør Rt 2005 495, som innebærer at arbeidsulykken må ha gitt et dominerende bidrag til utviklingen av skaden eller sykdommen. Dersom det største bidraget til skaden kommer fra andre forhold, kan det likevel i henhold til langvarig praksis gis en gradert godkjenning for den delen av skaden som er yrkesrelatert, jamfør Rt 2005 495 avs. 50 51For å få rett til yrkesskadedekning må yrkesskaden være meldt til N AV innen ett år etter at arbeidsulykken skjedde, jamfør folketrygdloven 13 14 fjerde ledd. Det kan gjøres unntak fra fristen når det er klart at forholdet er en yrkesskade, jamfør folketrygdloven 13 14 femte ledd. Uttrykket klart peker i retning av at andre mulige skadeårsaker må kunne utelukkes, og innebærer et skjerpet krav til sannsynliggjøringen av årsakssammenheng, sammenlignet med kravet til alminnelig sannsynlighetsovervekt som ellers gjelder. Slik er bestemmelsen også forstått i praksis, jamfør eksempelvis L G 2020 145347 med videre henvisninger. Norsk rett bygger på prinsippet om fri bevisvurdering. I saker om erstatning etter personskade har imidlertid Høyesterett gitt føringer for domstolenes bevisvurdering av årsaksspørsmålet, jamfør Rt 1998 1565 (Nakkesleng I), hvorfra gjengis: Såkalte whiplash eller nakkeslengsaker som kommer for domstolene, er ikke sjelden preget av et uklart årsaks og symptombilde. Det kan være uklarhet om hvilke skader som er oppstått, når de forskjellige symptomer har inntrådt og i det hele om og i tilfelle hvilke deler av en foreliggende helsesvikt som kan tilbakeføres til den aktuelle påkjørsel som skal ha medført nakkesleng. Det foreliggende bevismateriale vil gjerne være sammensatt, og opplysningene kan trekke i forskjellige retninger. Ved en slik bevisbedømmelse er det viktig å ha for øye at bevisene vil kunne ha forskjellig kvalitet og tyngde. Særlig viktig ved bevisbedømmelsen vil være nedtegnelser foretatt i tid nær opp til den begivenhet eller det forhold som skal klarlegges, og da spesielt beskrivelser foretatt av fagfolk nettopp for å få klarlagt en tilstand. Dette vil gjelde blant annet nedtegnelser i legejournaler om funn og om de symptomer pasienten har ved undersøkelsen eller behandlingen. Svakere bevisverdi vil for eksempel opplysninger fra pasient til lege ha hvis opplysningene gjelder pasientens tilstand på et vesentlig tidligere tidspunkt enn tidspunktet for den aktuelle konsultasjon. Opplysninger fra parter eller vitner med binding til partene som er gitt etter at tvisten er oppstått, og som står i motstrid eller endrer det bildet som mer begivenhetsnære og uavhengige bevis gir, vil det oftest være grunn til å legge mindre vekt på, jf her om bevisbedømmelsen på et annet rettsområde Rt 1995 821Saken gjaldt årsaksvurderingen i en sak om nakkeslengskade, men de generelle merknadene knyttet til betydningen av tidsnære bevis for skaden og symptomforløpet, har i praksis blitt retningsgivende i personskadeerstatningsretten i sin alminnelighet. Skader av psykisk art har det til felles med nakkeslengskader at det ikke kan påvises objektive medisinske funn som kan bekrefte årsakssammenhengen med et bakenforliggende traume. Psykiske plager vil ofte være multifaktorielle, og muligheten for et sammensatt årsaksbilde tilsier derfor at de generelle prinsippene for bevisvurderingen må følges i slike saker. Høyesterett framholder i Nakkesleng I dommen at slutninger om årsakssammenheng må foretas i lys av allment akseptert medisinsk viten. Bevisvurderingen kan trekke veksler på den trinnvise tilnærmingen til årsaksspørsmålet som ble oppstilt i dommen, men må tilpasses det man vet om den aktuelle skademekanismen, jamfør Rt 2007 1370 avs. 38 Det sentrale i en medisinskfaglig skadebiologisk forklaringsmodell vil være 1) om den skadevoldende hendelsen kunne medføre den aktuelle skaden (skadeevne), 2) om symptomene med hensyn til debut, art og utvikling er typiske og i samsvar med det som kan forventes, og 3) om det er andre, mer sannsynlige forklaringer på plagene. A framsatte kravet om godkjenning av yrkesskade 30/06/2017. Den aktuelle arbeidsulykken ranet fant sted 22/05/1998. Skaden ble altså meldt inn mer enn 19 år etter at arbeidsulykken fant sted, og mer enn 18 år etter utløpet av meldefristen. Det er ikke omtvistet at ranshendelsen i 1998 tilfredsstiller kriteriene for en arbeidsulykke. Detaljene rundt ranet er godt dokumentert gjennom dommene fra Oslo tingrett og Borgarting lagmannsrett i straffesaken mot ranerne. Som trygderetten også viser til, var det snakk om et meget brutalt ran som medførte en ikke ubetydelig risiko for utvikling av en posttraumatisk stresslidelse. Vilkåret om skadeevne er således utvilsomt oppfylt. Det følger av diagnosekriteriene for P TS D at de posttraumatiske symptomene må foreligge innen seks måneder etter hendelsen. A søkte først hjelp for sine psykiske plager etter 19 år. Det foreligger ingen medisinsk dokumentasjon for hva slags reaksjoner hendelsen utløste hos ham, hverken umiddelbart etter ranet eller i de påfølgende årene. Spørsmålet er om det likevel er klart at ranshendelsen er årsaken til hans psykiske plager. Lagmannsretten skal bemerke at P TS D, i motsetning til de fleste andre psykiatriske diagnoser, er en årsaksdiagnose. Diagnosen bygger på en forutsetning om årsakssammenheng mellom plagene og et konkret bakenforliggende traume. Det første kriteriet for å stille diagnosen er i henhold til diagnosemanualen I CD 10 at pasienten må ha vært utsatt for en svært belastende hendelse eller situasjon som er kjennetegnet ved å være usedvanlig truende eller katastrofal, og som høyst sannsynlig hos nesten enhver ville forårsake omfattende og sterkt ubehagelige reaksjoner. Det er på det rene at spesialisthelsetjenesten har gitt A en P TS D diagnose på grunnlag av ranet som utløsende traume. Psykolog C har i sin vitneforklaring opplyst at en under utredningen har søkt å kartlegge om A har opplevd andre alvorlige traumer som P TS D symptomene kunne relateres til, men at en ikke har funnet dette. C kunne ikke bekrefte at symptomene har vært vedvarende siden 1998, men har valgt å sette diagnosen fordi de kliniske manifestasjonene framstod som tydelige, samtidig som ingen andre forklaringer framstod som sannsynlige. Bevisførselen gir ikke grunnlag for å sette spørsmålstegn ved at D PS har vektlagt As symptombilde og opplysningene om ranet som sentralt for valg av diagnostisk forståelse og behandlingsbehov. Det er likevel klart at denne vurderingen ikke er bindende for trygdemyndighetenes vurdering, som skal hensynta andre formål, og som i vår sak også bygger på andre beviskrav. Lagmannsretten skal likevel bemerke at Trygderetten i sin kjennelse ikke har stilt spørsmål ved om A faktisk har P TS D, men har lagt til grunn at dette er ubestridt. Tilsvarende har staten i sine anførsler for lagmannsretten gitt uttrykk for at P TS D diagnosen ikke bestrides. Det kan derfor stilles spørsmålstegn ved om ikke Trygderetten og staten dermed også må sies å ha akseptert årsakssammenhengen, i og med at den er en forutsetning for diagnosen. Ut fra sammenhengen med statens øvrige anførsler, finner lagmannsretten imidlertid å måtte legge til grunn at statens syn som Trygderetten har gitt sin tilslutning til er at A faktisk har psykiske helseplager som kan være symptomer på P TS D, men at det ikke er klart om og eventuelt i hvilken grad disse plagene kan tilskrives ranet i 1998 I den forbindelse bemerker lagmannsretten at hverken N AV eller N AV Klageinstans synes å ha tatt stilling til spørsmålet om As diagnose under sin behandling av saken. Lagmannsretten er enig med Trygderetten i at det er sannsynlig at ranet i det minste har vært en medvirkende årsak til As psykiske helseplager. Lagmannsretten er likevel kommet til at fraværet av medisinsk dokumentasjon over en så vidt lang periode som 19 år medfører at det strenge beviskravet til sannsynliggjøring av årsakssammenhengen ikke kan anses oppfylt. A har framhevet at hans tidligere fastlege gjennom mange år ble fratatt autorisasjonen i 2017, og at vedkommendes journalføring var mangelfull. A fikk imidlertid ny fastlege i 2011, men tok ikke opp sine psykiske helseproblemer med han før i 2017 Selv om lagmannsretten ikke betviler at A kan ha tatt opp problemene med den tidligere fastlegen, etterlater hans langvarige unnlatelse av å søke hjelp betydelig tvil med hensyn til hvor sterkt og hyppig P TS D symptomene gjorde seg gjeldende forut for meldetidspunktet i 2017Trygderetten uttaler i sin kjennelse at det fremstår som sannsynlig at A har opplevd annet som kan ha virket inn på at han har utviklet P TS D. Etter lagmannsrettens syn er det ikke opplysninger i saken om at A har opplevd andre traumer som oppfyller diagnosekriteriene for P TS D. Men som lagmannsretten har vært inne på, kjennetegnes psykiske lidelser av at de gjerne beror på sammensatte forhold, hvor også andre typer belastninger enn akutte og alvorlige traumer kan være relevante, enten som utløsende eller medvirkende årsaker. Når det er gått 19 år før skaden ble meldt inn, og utfyllende og tidsnær dokumentasjon mangler, blir det etter lagmannsrettens syn tilnærmet umulig å få klarhet i om og eventuelt i hvilken grad andre traumer og belastninger kan ha spilt inn og bidratt til å forme sykdomsbildet. Bevisførselen viser at A i etterkant av ranet også har han opplevd en del belastninger, som særlig synliggjøres gjennom hans nedtegnelser til Arbeidstilsynet om forholdene på arbeidsplassen. Det er videre på det rene at det ikke var de psykiske plagene som førte ham ut av arbeidslivet, men derimot fysiske plager i kjølvannet av arbeidsulykken i 2008 Etter det lagmannsretten forstår, har A fortsatt smerter som følge av denne skaden. Trygderetten har også vist til ektefellens spontanabort i 2009 Lagmannsretten oppfatter imidlertid ikke trygderettens begrunnelse dithen at det anses mer sannsynlig at det er disse forholdene som utgjør hovedårsaken til plagene. Det som etter lagmannsrettens syn har vært og må være avgjørende, er at det i mangel av tidsnær dokumentasjon gjennom en periode på 19 år, ikke er mulig å se bort fra at det kan være andre kjente eller ukjente årsaker til As psykiske helseplager. Den svært lange tiden som er gått, gjør det vanskelig å etablere klarhet i alle relevante faktiske forhold som kan ha hatt betydning for utviklingen av plagene, og medfører at lovens strenge krav for sannsynliggjøring av årsakssammenheng ikke er oppfylt. Lagmannsretten tilføyer at hensynet til å få brakt klarhet i de faktiske forholdene utgjør en viktig del av begrunnelsen for at folketrygdloven 13 14 fjerde ledd angir meldefristen til ett år fra arbeidsulykken. Subsidiært har A anført at det i hvert fall er klart at hans P TS D plager delvis må tilskrives ranet, og at vilkårene for en gradert godkjenning i samsvar med fordelingslæren er oppfylt. Lagmannsretten har i likhet med Trygderetten funnet spørsmålet vanskelig, men er kommet til samme resultat. Problemstillingen i saken er ikke hvorvidt det er sannsynlighetsovervekt for en årsakssammenheng, men om årsakssammenhengen er klar. Ut fra den samme begrunnelse som er gitt ovenfor, finner ikke lagmannsretten å kunne legge til grunn at det strenge beviskravet er oppfylt, heller ikke for en delvis årsakssammenheng. Det lange tidsforløpet og mangelen på helseopplysninger om As psykiske helse i tidsrommet 1998 2017, gjør det også tilnærmet umulig å fastslå størrelsen av det eventuelle årsaksbidraget som kan knyttes til ranet A ble utsatt for i 1998Staten ved Arbeids og velferdsdirektoratet må etter dette frifinnes. Sakskostnader Staten har vunnet saken, og har krevd seg tilkjent sakskostnader i samsvar med hovedregelen i tvisteloven 20 2 første ledd. Lagmannsretten finner at tungtveiende grunner gjør det rimelig å frita A fra å erstatte statens sakskostnader, jamfør tvisteloven 20 2 tredje ledd bokstav a og c. Saken har budt på tvil, og er av velferdsmessig betydning for A. D OM SS LU TN IN G1. Staten ved Arbeids og velferdsdirektoratet frifinnes. 2. Sakskostnader tilkjennes ikke. 
Saken gjelder overprøving av kjennelse truffet av Trygderetten, jamfør trygderettsloven 26 Saksøkeren er diagnostisert med posttraumatisk stresslidelse (P TS D). Forholdet ble meldt til N AV som yrkesskade lenge etter utløpet av lovens meldefrist, jamfør folketrygdloven 13 14 fjerde ledd. Det springende punktet er om det er tilstrekkelig klar årsakssammenheng mellom arbeidsulykken og skaden til at den likevel kan godkjennes som yrkesskade, jamfør folketrygdloven 13 14 femte ledd. Sakens bakgrunn Saksøkeren, A, er født i 1970 Han arbeidet fra ung alder som vogntogsjåfør i firmaet virksomhet i sted. Firmaet ble drevet av As far, men den daglige ledelsen ble senere overtatt av As bror. Den 22/05/1998 ble A utsatt for et ran mens han drev med lasting av varer hos en kunde i Oslo. I Trygderettens kjennelse er As egen beskrivelse av hendelsen i saksdokumentene gjengitt slik: Jeg hadde denne dagen lastet tax free varer hos B i adresse. Jeg ble stoppet i et smug med en bil som var stoppet. Plutselig ble fører dør revet opp og jeg ble slått ned med balltre. Jeg ble presset stoppet ned på i et gulvet ved passasjersetet og slått mange ganger med balltre. Høyre hånd ble brukket på tre plasser.. Så kjørte ranerne lastebilden til Skytta, hvor de kastet med ut på bakken og skulle skye meg. Jeg ble spart fordi jeg ikke hadde vært vanskelig. Så satt de meg inne i kapellet på hengeren og stripset meg fast. Jeg kom meg løs ved å kutte av en av stripsene på en skarp stålvaier og var oppkuttet og blodig. Så kom jeg meg ut av hengeren og så at det var lys i en bedriftsbygning like ved. Jeg fikk hjelp til å ringe politiet og Oslo politiet kom. Jeg ble kjørt til Oslo politikammer hvor jeg satt i avhør i mange timer med stygge skader uten hjelp. Først etter mange timers avhør så kjørte politiet meg til legevakta. Siden de hadde tatt klærne mine til bevis, så måtte jeg sitte på legevakta i fangedrakt som giorde at dagen min ikke ble noe bedre. Etter endt behandling på legevakta ble jeg kjørt hjem av en politietterforsker. Arbeidsgiver brydde seg aldri med å komme innover for å hjelpe meg eller komme med klær eller kjøre meg hjem. Jeg satt igien med vondt i hele kroppen og redsel for mørket og traumer etter ranet. Dagen etter at jeg var tilbake fra sykmelding etter ranet så presset arbeidsgiver med til å kjære samme ruta som jeg ble ranet. Jeg svettet og kastet opp og følte meg dårlig, men turte ikke annet i redsel for å miste jobben min. Jeg fikk A LD RI hjelp og arbeidsgiver rneldte A LD RI det grove ranet med bortføring og skader til arbeidstilsynet. Jeg sliter i dag med utredning for P TS og store problenmer psykisk for å klare meg gjennom dagen. (... )Tre personer ble senere tiltalt og dømt for ranet. En fjerde person som var mistenkt, døde før saken kom for retten. A forklarte seg som vitne ved behandlingen i tingretten og lagmannsretten. I Borgarting lagmannsretts dom av 09/01/2001 framgår det at A hadde forklart at han i ettertid har vært en del plaget, blant annet med søvnforstyrrelser, som følge av det han ble utsatt for. En tid var han ute av stand til å ta tilsvarende kjøreoppdrag. A gjenopptok arbeidet som sjåfør etter en kort sykemelding. I 2008 2009 var han sykemeldt en lengre periode etter en arbeidsulykke hvor han fikk en palle med varer over seg, som resulterte i ryggproblemer. Han sa opp jobben i 2010, angivelig fordi arbeidsgiveren virksomhet, under ledelse av hans bror, ikke tok hensyn til de helsemessige begrensningene han var blitt påført etter ulykken. Han gjeninntrådte senere i arbeidsforholdet, men ble sykmeldt i januar 2012 Etter dette har han ikke vært i arbeid, og er etter det opplyste nå innvilget uførepensjon. Den 29/06/2017 ble A henvist av fastlegen til D PS Vestfold for utredning av psykiske helseplager. Utredningen har konkludert med at han fyller kriteriene for diagnosen F43. Det utløsende traumet er vurdert å være ranet han ble utsatt for i 1998Samtidig som A ble henvist til utredning for en mulig posttraumatisk stresslidelse, meldte han 30/06/2017 forholdet til N AV som en yrkesskade. Som symptomer på lidelsen oppga han redsel, angst, hukommelsestap, frykt for trange rom og å lukke øynene, søvnmangel og flashbacks. Han opplyste at han hadde vært syk siden ranet. N AV avslo i vedtak 22/03/2018 å godkjenne As plager som en yrkesskade. N AV la til grunn at A hadde vært utsatt for en arbeidsulykke da han ble ranet mens han var på jobb, og stilte ikke spørsmålstegn ved hans nåværende psykiske plager. N AV viste imidlertid til at skademeldingen var inngitt etter meldefristen i folketrygdloven 13 14 fjerde ledd på ett år, og at vilkårene for å dispensere fra fristen ikke var oppfylt, jamfør bestemmelsens femte ledd. Som begrunnelse viste N AV til at fraværet av dokumentasjon for psykiske helseplager hos A i de første 19 årene etter ranet, medførte at en eventuell årsakssammenheng mellom ranet og plagene ikke kunne fastslås med tilstrekkelig grad av sikkerhet. A innga klage over avgjørelsen. Klagen ble forkastet i vedtak av N AV Klageinstans 14/08/2019. A anket saken inn for Trygderetten, som 03/12/2021 avsa kjennelse med slik slutning1. Vedtak truffet av Nav Klageinstans 14 august 2019 stadfestes. Ved stevning til lagmannsretten den 11/05/2022 har A brakt Trygderettens kjennelse inn for domstolene til rettslig prøving i samsvar med trygderettsloven 26 Staten ved Arbeids og velferdsdirektoratet har i tilsvar datert 27/06/2022 tatt til motmæle og nedlagt påstand om frifinnelse. Rettsmøte til behandling av saken ble avholdt i Skien 22/11/2022. A møtte med sin prosessfullmektig og avga forklaring. Lagmannsretten mottok forklaring fra tre vitner. Øvrig bevisførsel framgår av rettsboken. As påstand og anførsler1. Trygderettens kjennelse med ankenummer 21 00101 er ugyldig. A tilkjennes sakens omkostninger. Tryderetten har lagt for stor vekt på fraværet av tidsnær dokumentasjon for As psykiske plager, og har lagt bevisterskelen etter folketrygdloven 13 14 femte ledd for høyt. Det er uomtvistet at ranet utgjorde et alvorlig traume som kunne utløse en P TS D lidelse. A opplevde at han var i livsfare; noe han antakelig også var. As symptomer er typiske for P TS D. A forklarte seg om ettervirkninger av ranet da han forklarte seg i straffesaken mot ranerne. Fastlegen sa at han måtte ta tiden til hjelp, og unnlot å føre journal, slik han hadde plikt til. Den medisinske utredningen ved D PS fastslår at det er overveiende sannsynlig at As plager er utløst av ranet. Psykolog C, som har gjennomført utredningen, har forklart at en ikke har funnet andre traumer i As livshistorie som plagene kan relateres til. Det samme målbæres av As fastlege. Det foreligger derfor en klar årsakssammenheng mellom ranet og P TS D lidelsen, slik folketrygdloven 13 14 femte ledd krever når skaden er meldt etter utløpet av meldefristen. Dersom lagmannsretten ikke finner å kunne legge til grunn at ranet er hovedårsaken til P TS D lidelsen, er det uansett klart at ranet er en medvirkende årsak til den. Subsidiært anføres derfor at det er grunnlag for en gradert godkjenning av skaden som en yrkesskade i tråd med fordelingslæren. Staten ved Arbeids og velferdsdirektoratets påstand og anførsler1. Staten ved Arbeids og velferdsdirektoratet frifinnes. Staten ved Arbeids og velferdsdirektoratet tilkjennes saksomkostninger Kravet til bevis for årsakssammenheng mellom en arbeidsulykke og en skade skjerpes når skaden meldes etter utløpet av meldefristen, jamfør folketrygdloven 13 14 fjerde og femte ledd. Det er saksøkeren som har bevisbyrden for at vilkårene er oppfylt. A har ikke dokumentert at det er tilstrekkelig klar årsakssammenheng mellom P TS D lidelsen og ranet. Bevisvurderingen må skje i samsvar med etablerte prinsipper som er utviklet i rettspraksis, og hvor betydningen av tidsnære bevis står sentralt, jamfør Rt 1998 1565Det bestrides ikke at ranshendelsen kunne medføre P TS D, slik at vilkåret om skadeevne er oppfylt. Det sentrale i bevisvurderingen er imidlertid at det i de første 19 årene etter ranet mangler medisinsk dokumentasjon som kan kaste lys over As symptomutvikling. A forklarer selv at han ikke oppsøkte hjelp etter hendelsen, ut over at han hadde kontakt med fastlegen. Det er beklagelig at fastlegen ikke førte journal, men dette gir ikke grunnlag for å spekulere hva som ville ha stått i journalen dersom den var blitt ført. Erklæringene fra D PS Vestfold som er avgitt i 2019 og 2021 er basert på As egne beskrivelser av forhold som ligger langt tilbake i tid. Sakens opplysninger viser at A i den lange perioden fram til han meldte skaden også har opplevd andre belastninger i sitt liv som kan ha innvirket på symptomutviklingen. Det kan heller ikke utelukkes at det i denne perioden har oppstått forhold som ikke er belyst i saken. Fraværet av medisinsk dokumentasjon gjennom 19 år medfører at det ikke er mulig å fastslå om og i hvilken grad ranshendelsen har gitt et bestemt, mindre årsaksbidrag til As P TS D lidelse. Lagmannsrettens vurdering Etter trygderettsloven 26 tredje ledd kan lagmannsretten prøve lovligheten av trygderettens kjennelse. Prøvingen må skje etter de ordinære reglene for domstolskontroll med forvaltningsvedtak, og innebærer at lagmannsretten fullt ut kan prøve trygderettens saksbehandling, bevisvurdering og rettsanvendelse. Selv om folketrygdloven 13 14 femte ledd om godkjenning av yrkesskader som er meldt etter utløpet av meldefristen er formulert som en kan regel, er det gjennom langvarig praksis slått fast at godkjenningsspørsmålet hviler på et rettsanvendelsesskjønn som domstolene kan prøve fullt ut. Det følger videre av langvarig praksis at lovens krav om særlige grunner ikke tillegges betydning dersom bestemmelsens krav til klar årsakssammenheng først er oppfylt. Folketrygdlovens regler om yrkesskadedekning er innrettet med sikte på å gi utvidede rettigheter for personer som blir skadet mens de er på jobb, jamfør folketrygdloven 13 1 og 13 2Yrkesskadebegrepet er definert i folketrygdloven 13 3 Bestemmelsens første ledd stiller krav om årsakssammenheng mellom en arbeidsulykke og en etterfølgende skade eller sykdom. Det rettslige kravet til årsakssammenheng bygger på hovedårsakslæren, jamfør Rt 2005 495, som innebærer at arbeidsulykken må ha gitt et dominerende bidrag til utviklingen av skaden eller sykdommen. Dersom det største bidraget til skaden kommer fra andre forhold, kan det likevel i henhold til langvarig praksis gis en gradert godkjenning for den delen av skaden som er yrkesrelatert, jamfør Rt 2005 495 avs. 50 51For å få rett til yrkesskadedekning må yrkesskaden være meldt til N AV innen ett år etter at arbeidsulykken skjedde, jamfør folketrygdloven 13 14 fjerde ledd. Det kan gjøres unntak fra fristen når det er klart at forholdet er en yrkesskade, jamfør folketrygdloven 13 14 femte ledd. Uttrykket klart peker i retning av at andre mulige skadeårsaker må kunne utelukkes, og innebærer et skjerpet krav til sannsynliggjøringen av årsakssammenheng, sammenlignet med kravet til alminnelig sannsynlighetsovervekt som ellers gjelder. Slik er bestemmelsen også forstått i praksis, jamfør eksempelvis L G 2020 145347 med videre henvisninger. Norsk rett bygger på prinsippet om fri bevisvurdering. I saker om erstatning etter personskade har imidlertid Høyesterett gitt føringer for domstolenes bevisvurdering av årsaksspørsmålet, jamfør Rt 1998 1565 (Nakkesleng I), hvorfra gjengis: Såkalte whiplash eller nakkeslengsaker som kommer for domstolene, er ikke sjelden preget av et uklart årsaks og symptombilde. Det kan være uklarhet om hvilke skader som er oppstått, når de forskjellige symptomer har inntrådt og i det hele om og i tilfelle hvilke deler av en foreliggende helsesvikt som kan tilbakeføres til den aktuelle påkjørsel som skal ha medført nakkesleng. Det foreliggende bevismateriale vil gjerne være sammensatt, og opplysningene kan trekke i forskjellige retninger. Ved en slik bevisbedømmelse er det viktig å ha for øye at bevisene vil kunne ha forskjellig kvalitet og tyngde. Særlig viktig ved bevisbedømmelsen vil være nedtegnelser foretatt i tid nær opp til den begivenhet eller det forhold som skal klarlegges, og da spesielt beskrivelser foretatt av fagfolk nettopp for å få klarlagt en tilstand. Dette vil gjelde blant annet nedtegnelser i legejournaler om funn og om de symptomer pasienten har ved undersøkelsen eller behandlingen. Svakere bevisverdi vil for eksempel opplysninger fra pasient til lege ha hvis opplysningene gjelder pasientens tilstand på et vesentlig tidligere tidspunkt enn tidspunktet for den aktuelle konsultasjon. Opplysninger fra parter eller vitner med binding til partene som er gitt etter at tvisten er oppstått, og som står i motstrid eller endrer det bildet som mer begivenhetsnære og uavhengige bevis gir, vil det oftest være grunn til å legge mindre vekt på, jf her om bevisbedømmelsen på et annet rettsområde Rt 1995 821Saken gjaldt årsaksvurderingen i en sak om nakkeslengskade, men de generelle merknadene knyttet til betydningen av tidsnære bevis for skaden og symptomforløpet, har i praksis blitt retningsgivende i personskadeerstatningsretten i sin alminnelighet. Skader av psykisk art har det til felles med nakkeslengskader at det ikke kan påvises objektive medisinske funn som kan bekrefte årsakssammenhengen med et bakenforliggende traume. Psykiske plager vil ofte være multifaktorielle, og muligheten for et sammensatt årsaksbilde tilsier derfor at de generelle prinsippene for bevisvurderingen må følges i slike saker. Høyesterett framholder i Nakkesleng I dommen at slutninger om årsakssammenheng må foretas i lys av allment akseptert medisinsk viten. Bevisvurderingen kan trekke veksler på den trinnvise tilnærmingen til årsaksspørsmålet som ble oppstilt i dommen, men må tilpasses det man vet om den aktuelle skademekanismen, jamfør Rt 2007 1370 avs. 38 Det sentrale i en medisinskfaglig skadebiologisk forklaringsmodell vil være 1) om den skadevoldende hendelsen kunne medføre den aktuelle skaden (skadeevne), 2) om symptomene med hensyn til debut, art og utvikling er typiske og i samsvar med det som kan forventes, og 3) om det er andre, mer sannsynlige forklaringer på plagene. A framsatte kravet om godkjenning av yrkesskade 30/06/2017. Den aktuelle arbeidsulykken ranet fant sted 22/05/1998. Skaden ble altså meldt inn mer enn 19 år etter at arbeidsulykken fant sted, og mer enn 18 år etter utløpet av meldefristen. Det er ikke omtvistet at ranshendelsen i 1998 tilfredsstiller kriteriene for en arbeidsulykke. Detaljene rundt ranet er godt dokumentert gjennom dommene fra Oslo tingrett og Borgarting lagmannsrett i straffesaken mot ranerne. Som trygderetten også viser til, var det snakk om et meget brutalt ran som medførte en ikke ubetydelig risiko for utvikling av en posttraumatisk stresslidelse. Vilkåret om skadeevne er således utvilsomt oppfylt. Det følger av diagnosekriteriene for P TS D at de posttraumatiske symptomene må foreligge innen seks måneder etter hendelsen. A søkte først hjelp for sine psykiske plager etter 19 år. Det foreligger ingen medisinsk dokumentasjon for hva slags reaksjoner hendelsen utløste hos ham, hverken umiddelbart etter ranet eller i de påfølgende årene. Spørsmålet er om det likevel er klart at ranshendelsen er årsaken til hans psykiske plager. Lagmannsretten skal bemerke at P TS D, i motsetning til de fleste andre psykiatriske diagnoser, er en årsaksdiagnose. Diagnosen bygger på en forutsetning om årsakssammenheng mellom plagene og et konkret bakenforliggende traume. Det første kriteriet for å stille diagnosen er i henhold til diagnosemanualen I CD 10 at pasienten må ha vært utsatt for en svært belastende hendelse eller situasjon som er kjennetegnet ved å være usedvanlig truende eller katastrofal, og som høyst sannsynlig hos nesten enhver ville forårsake omfattende og sterkt ubehagelige reaksjoner. Det er på det rene at spesialisthelsetjenesten har gitt A en P TS D diagnose på grunnlag av ranet som utløsende traume. Psykolog C har i sin vitneforklaring opplyst at en under utredningen har søkt å kartlegge om A har opplevd andre alvorlige traumer som P TS D symptomene kunne relateres til, men at en ikke har funnet dette. C kunne ikke bekrefte at symptomene har vært vedvarende siden 1998, men har valgt å sette diagnosen fordi de kliniske manifestasjonene framstod som tydelige, samtidig som ingen andre forklaringer framstod som sannsynlige. Bevisførselen gir ikke grunnlag for å sette spørsmålstegn ved at D PS har vektlagt As symptombilde og opplysningene om ranet som sentralt for valg av diagnostisk forståelse og behandlingsbehov. Det er likevel klart at denne vurderingen ikke er bindende for trygdemyndighetenes vurdering, som skal hensynta andre formål, og som i vår sak også bygger på andre beviskrav. Lagmannsretten skal likevel bemerke at Trygderetten i sin kjennelse ikke har stilt spørsmål ved om A faktisk har P TS D, men har lagt til grunn at dette er ubestridt. Tilsvarende har staten i sine anførsler for lagmannsretten gitt uttrykk for at P TS D diagnosen ikke bestrides. Det kan derfor stilles spørsmålstegn ved om ikke Trygderetten og staten dermed også må sies å ha akseptert årsakssammenhengen, i og med at den er en forutsetning for diagnosen. Ut fra sammenhengen med statens øvrige anførsler, finner lagmannsretten imidlertid å måtte legge til grunn at statens syn som Trygderetten har gitt sin tilslutning til er at A faktisk har psykiske helseplager som kan være symptomer på P TS D, men at det ikke er klart om og eventuelt i hvilken grad disse plagene kan tilskrives ranet i 1998 I den forbindelse bemerker lagmannsretten at hverken N AV eller N AV Klageinstans synes å ha tatt stilling til spørsmålet om As diagnose under sin behandling av saken. Lagmannsretten er enig med Trygderetten i at det er sannsynlig at ranet i det minste har vært en medvirkende årsak til As psykiske helseplager. Lagmannsretten er likevel kommet til at fraværet av medisinsk dokumentasjon over en så vidt lang periode som 19 år medfører at det strenge beviskravet til sannsynliggjøring av årsakssammenhengen ikke kan anses oppfylt. A har framhevet at hans tidligere fastlege gjennom mange år ble fratatt autorisasjonen i 2017, og at vedkommendes journalføring var mangelfull. A fikk imidlertid ny fastlege i 2011, men tok ikke opp sine psykiske helseproblemer med han før i 2017 Selv om lagmannsretten ikke betviler at A kan ha tatt opp problemene med den tidligere fastlegen, etterlater hans langvarige unnlatelse av å søke hjelp betydelig tvil med hensyn til hvor sterkt og hyppig P TS D symptomene gjorde seg gjeldende forut for meldetidspunktet i 2017Trygderetten uttaler i sin kjennelse at det fremstår som sannsynlig at A har opplevd annet som kan ha virket inn på at han har utviklet P TS D. Etter lagmannsrettens syn er det ikke opplysninger i saken om at A har opplevd andre traumer som oppfyller diagnosekriteriene for P TS D. Men som lagmannsretten har vært inne på, kjennetegnes psykiske lidelser av at de gjerne beror på sammensatte forhold, hvor også andre typer belastninger enn akutte og alvorlige traumer kan være relevante, enten som utløsende eller medvirkende årsaker. Når det er gått 19 år før skaden ble meldt inn, og utfyllende og tidsnær dokumentasjon mangler, blir det etter lagmannsrettens syn tilnærmet umulig å få klarhet i om og eventuelt i hvilken grad andre traumer og belastninger kan ha spilt inn og bidratt til å forme sykdomsbildet. Bevisførselen viser at A i etterkant av ranet også har han opplevd en del belastninger, som særlig synliggjøres gjennom hans nedtegnelser til Arbeidstilsynet om forholdene på arbeidsplassen. Det er videre på det rene at det ikke var de psykiske plagene som førte ham ut av arbeidslivet, men derimot fysiske plager i kjølvannet av arbeidsulykken i 2008 Etter det lagmannsretten forstår, har A fortsatt smerter som følge av denne skaden. Trygderetten har også vist til ektefellens spontanabort i 2009 Lagmannsretten oppfatter imidlertid ikke trygderettens begrunnelse dithen at det anses mer sannsynlig at det er disse forholdene som utgjør hovedårsaken til plagene. Det som etter lagmannsrettens syn har vært og må være avgjørende, er at det i mangel av tidsnær dokumentasjon gjennom en periode på 19 år, ikke er mulig å se bort fra at det kan være andre kjente eller ukjente årsaker til As psykiske helseplager. Den svært lange tiden som er gått, gjør det vanskelig å etablere klarhet i alle relevante faktiske forhold som kan ha hatt betydning for utviklingen av plagene, og medfører at lovens strenge krav for sannsynliggjøring av årsakssammenheng ikke er oppfylt. Lagmannsretten tilføyer at hensynet til å få brakt klarhet i de faktiske forholdene utgjør en viktig del av begrunnelsen for at folketrygdloven 13 14 fjerde ledd angir meldefristen til ett år fra arbeidsulykken. Subsidiært har A anført at det i hvert fall er klart at hans P TS D plager delvis må tilskrives ranet, og at vilkårene for en gradert godkjenning i samsvar med fordelingslæren er oppfylt. Lagmannsretten har i likhet med Trygderetten funnet spørsmålet vanskelig, men er kommet til samme resultat. Problemstillingen i saken er ikke hvorvidt det er sannsynlighetsovervekt for en årsakssammenheng, men om årsakssammenhengen er klar. Ut fra den samme begrunnelse som er gitt ovenfor, finner ikke lagmannsretten å kunne legge til grunn at det strenge beviskravet er oppfylt, heller ikke for en delvis årsakssammenheng. Det lange tidsforløpet og mangelen på helseopplysninger om As psykiske helse i tidsrommet 1998 2017, gjør det også tilnærmet umulig å fastslå størrelsen av det eventuelle årsaksbidraget som kan knyttes til ranet A ble utsatt for i 1998Staten ved Arbeids og velferdsdirektoratet må etter dette frifinnes. Sakskostnader Staten har vunnet saken, og har krevd seg tilkjent sakskostnader i samsvar med hovedregelen i tvisteloven 20 2 første ledd. Lagmannsretten finner at tungtveiende grunner gjør det rimelig å frita A fra å erstatte statens sakskostnader, jamfør tvisteloven 20 2 tredje ledd bokstav a og c. Saken har budt på tvil, og er av velferdsmessig betydning for A. D OM SS LU TN IN G1. Staten ved Arbeids og velferdsdirektoratet frifinnes.
En tidligere vogntogsjåfør hadde blitt diagnostisert med posttraumatisk stresslidelse etter et ran han var blitt utsatt for 19 år tidligere. Han krevde skaden godkjent som yrkesskade, jamfør folketrygdloven 13 3 N AV avslo kravet under henvisning til at folketrygdloven 13 14 femte ledd stiller krav om klar årsakssammenheng for yrkesskader som er meldt etter utløpet av lovens meldefrist på ett år. Lagmannsretten kom til samme resultat, og fant at fraværet av medisinsk dokumentasjon for søkerens psykiske helseplager de første 19 årene etter ranet, tilsa at lovens skjerpede krav til sannsynliggjøring av årsakssammenheng ikke var oppfylt. Henvisninger: Trygderettsloven 26 Folketrygdloven 13 3, 13 14