Erstatningsrett  Pengeerstatning  Elektrisk kraft
Saken gjelder spørsmål om hvem som har rett til en årlig erstatning, som siden 2011 har blitt utbetalt som en pengeerstatning i stedet for tidligere erstatning på 40 k W elektrisk kraft. 1. Sakens bakgrunn1. 1 Innledning og plassering av saken Åbjøra er ei elv som renner fra Ølsjøen Bløytjernet til Aurdalsfjorden i Nord Aurdal kommune, en del av Begnavassdraget. Tidligere rant vannet fra Ølsjøen videre i elveløp ned til Bløytjernet, hvor utløpet til Åbjøra lå. I dag henger imidlertid Bløytjernet og Ølsjøen sammen på grunn av regulering, og vannet er i dag regulert som inntaksmagasin for Åbjøra kraftverk. Nede i dalen ligger bygdene Åbjør og Vestringsbygda, skilt av Åbjøra. Før reguleringen av Åbjøravassdraget var det etablert en sag like nedenfor Bløytjernet som benyttet seg av fallet i Åbjøra for å drive saga. I forbindelse med reguleringen av Åbjøravassdraget og utbyggingen av Åbjøra kraftverk, sikret Vestfold Kraftselskap seg rettigheter i og langs begge sider av Åbjøra gjennom ulike avtaler. n av disse avtalene ble inngått i 1948 mellom Vestfold Kraftselskap og Åbjørsbygdens sameie om avståelse av grunn og vannfall ved Bløytjern. Etter avtalens skulle sameiet overdra jordstykket der gamle sagen sto, samt det rett ut for samme værende vannfall. Avtalen omtales nedenfor som Bløytjernavtalen. Motytelsen var at Vestfold Kraft skulle overdra en tomt på 7 mål, som senere fikk gardsnummer 113 bruksnummer 32 Denne tomten omtales nedenfor som Bløytjerntomta. Kraftselskapet forpliktet seg videre til årlig å levere 40 k W elektrisk kraft gratis til bruk som drivkraft for saga. Det fremgår av avtalen at kraften, med unntak av 2 k W som skulle dekke husholdingsbehov hos sagbrukeren, bare kunne benyttes til saga. Det er denne forpliktelsen av å levere elektrisk kraft som i nyere tid er gjort om til en årlig pengeerstatning, og som partene er uenige om hvem som er rettmessig mottaker av. Bløytjernavtalen ble underskrevet av 36 personer. Som det fremkommer nedenfor var det ikke bare de som eide den opprinnelige sagtomta som underskrev avtalen, men en rekke åbjøringer. Av alle undertegnerne var det flere som tidligere hadde solgt sine rettigheter i Åbjøra i forbindelse med kraftutbyggingen. Saksøkerne utgjør rettsetterfølgerne til åbjøringene som har underskrevet avtalen fra 1948, og som ikke tidligere hadde solgt sine vassdragsrettigheter i Åbjøra. I hovedsak gjør saksøkerne gjeldende at ytelsen på 40 k W ble gitt som motytelse fra Vestfold Kraft for erverv fallrettighetene i Åbjøra som Vestold Kraft ikke tidligere hadde ervervet, og at erstatningen derfor tilhører dem. De saksøkte består av de nåværende sameierne i Bløytjerntomta, altså rettsetterfølgerne til de som fikk overdratt den nye tomten til seg ved inngåelsen av avtalen med Vestfold Kraft. Disse gjør i hovedsak gjeldende at ytelsen på 40 k W ble gitt som vederlag for erverv av den gamle tomta i forbindelse med at det skulle etableres en ny sag, som ikke hadde naturlig tilgang drivkraft, og at erstatningen derfor utelukkende tilhører realsameierne av Bløytjerntomta. For å forstå saken og denne partskonstellasjonen, er det etter rettens syn hensiktsmessig å gjengi noen historiske hovedpunkter nærmere. 1. 2 Tilbakekjøp av skog og etablering av sag Den tidligste relevante hendelsen fant sted i 1803 På dette tidspunktet var det ni oppsittere på Gaarden Aaberg. Disse oppsitterne inngikk avtale med Peder Anker om salg av Åbjør skov, som lå i sameie mellom oppsitterne. Skjøtene ved salget ble tinglyst 6 juni. 1803Det er utvilsomt at overdragelsen til Peder Anker omfattet hogstrettigheter i det tidligere sameieområdet. Ut fra dokumentene har det vært tvil om overdragelsen til Peder Anker også omfattet selve grunnen. Bakgrunnen er at selgerne betinget seg relativt omfattende bruksretter i området, blant annet i form av beite, slått og seterdrift. I tillegg ble løvskogen holdt tilbake. Partene har noe ulikt syn på dette spørsmålet, da saksøker hevder grunnen ikke fulgte med salget, mens saksøkte mener grunnen fulgte med salget. Det er uansett på det rene at rettigheter i Åbjøra, altså elva, ikke er nevnt i forbindelse med overdragelsen til Peder Anker. Dette gjelder både eventuelle rettigheter til utnyttelse av fallet i elven og fiske. Etter at Peder Anker kjøpte Aaberg skov, ble skogsområdet overdratt til andre eiere utover 1800 tallet. I 1883 kjøpte 19 åbjøringer tilbake et skogsområde på cirka 25 000 dekar, som hadde fått gardsnummer 113, bruksnummer 1 Skjøtet ble tinglyst 16 oktober 1883, og kort tid etterpå krevde kjøperne utskiftning. I forbindelse med utskiftningsforretningen omtales tilbakekjøperne som loddeiere, da kjøperne hadde ulike andeler, eller lodd, i det nye skogsområdet. Utskiftningsforretningen ble påbegynt i 1884 og endelig avsluttet etter overutskiftning i 1897 Første trinn i utskiftningen var å legge ut teiger til eiendommer i Åbjørsbygda som vederlag for ubestridte bruksretter de hadde i skogen. Alle disse gårdene var matrikulert under gardsnummer 106, og de ulike bruksrettsteigene fikk samme bruksnummer som vedkommende eiendom. Disse teigene ble ikke særskilt skyldsatt, da de knyttet seg til bruksretter 106 eindommene allerede hadde i området. Da 106 teigene var lagt ut, sto tilbake et restareal som utgjorde om lag 30 av det tilbakekjøpte skogsområdet, som skulle fordeles mellom loddeierne. I mellomtiden hadde det skjedd en intern salgstransaksjon mellom to åbjøringer, slik at antall loddeiere i skogen i praksis hadde økt fra 19 til 20I utskiftningsforretningen ble restarealet delt mellom de 20 loddeierne, og verdien av hver parts utlagte teig sto i forhold til hvor stor andel av kjøpesummen vedkommende hadde bidratt med ved tilbakekjøpet. Teigene som skulle fordeles mellom loddeierne, ble særskilt skyldsatt og fikk bruksnumre 1 20 under gardsnummer 113 Det bemerkes for sammenhengens skyld at loddeierne, som også hadde hatt bruksretter i skogen i kraft av å være eiere av eiendommer under gardsnummer 106, også fikk vederlagsteiger med identisk matrikkelnummer som gården. Loddeierne hadde altså både 106 og 113 teiger i skogsområdet. Av dokumentene fra utskiftningsforretningen fremgår det i omtalen av teig nummer 39, som ble tillagt gardsnummer 106, bruksnummer 6, at der forlorlods i denne Teig er utstaket Sagtomt paa Lodeiernes Forlangende til Knut L. Vesterb. Det er på denne tomten den gamle sagen ble etablert og som Vestfold Kraft senere ervervet i den nevnte avtalen av 1948Heller ikke dokumentene fra utskiftningsforretningen omhandler eventuelle rettigheter i Åbjøra. I stedet fremgår det at skogen ble verdsatt etter en boniteringsoversikt og lagt ut til de ulike eiendommene etter skyld, og, for loddeiernes vedkommende, sin andel i tilbakekjøpet. Ett sted hvor vannfall er nevnt, er avtalen loddeierne inngikk med sagbruker Knut Lagesen Westerbø. I avtalen av 6 mars 1888 fremgår: Vi undertegnede eiere av Aaberg skog fra den ene side og Knut Lagesen Westerbø på den anden side, har med hinanden inngaaet følgende kontrakt om anlæg af et sagbrug paa og brukarettighed til 6 maal jord af Aaberg skog, samt det ret ut for samme værende vandfald ved Bløitjernet ved Aabergselven, hvilket jordstykke med vandfald ved utskiftingen i 1887 er udlagt os lodeiere som særskilt teig. I avtalen står det altså at jordstykke med vannfall er utlagt loddeierne som særskilt teig. Westerbø forpliktet seg til å holde sagen i stand og skjære tømmer for Aabergskogens eiere til nærmere angitte rabaterte priser. Videre fremgår at dersom betingelsene ikke overholdes av sagbrukeren, har loddeierne rett, men ikke plikt, til å innløse sagbruget med fallet, dog ikke selve vandkraften, og tilliggende herligheter og rettigheter, hvoriblandt de paa stedet opførte huse som findes nyttige for sagbruket. Avtalen er underskrevet av de 20 loddeierne, i tillegg til 2 eller 3 (tilsynelatende har Ivar Andersen signert to ganger under navnene Kristenhuset og Haugene), som ikke var loddeierne, men som kun hadde bruksrettsteiger. Retten legger likevel til grunn at det i utgangspunktet kun var loddeierne som hadde krav på rabaterte priser i henhold til avtalen med Westerbø. Likevel tyder flere av dokumentene på, som beskrevet nærmere nedenfor, at gunstige priser også ble gitt til de som kun har bruksrettsteiger, en praksis som besto også etter sagen ble flyttet til den nye Bløytjerntomta og nye sagbrukere sto for driften. I henhold til kontrakten med loddeierne bygget Westerbø et sagbruk på tomten og drev sagbruket i mange år. Rettighetene etter kontrakten ble senere overdratt til en ny sagbruker, Viste. Det ble da inngått en ny avtale med Viste, som var en ordrett avskrift av kontrakten med Westerbø. Følgelig inneholdt også denne kontrakten passusen om at jordstykke med vannfall var utlagt loddeierne. Avtalen med Viste er datert 16 juni 1919 og tinglyst 2 mars 1918 Viste drev sagbruk på tomten frem til sin død rundt 1931Avtalen med Viste ble signert av 19 eiere av bruksnumre under gardsnummer 113, som enten var en av de opprinnelige loddeierne eller rettsetterfølgerne av disse. I tillegg ble også denne avtalen underskrevet av sju eiere som kun eide bruksnumre under gardsnummer 106Etter Vistes død på 1930 tallet ble sagbruket og rettighetene overdratt til Torger Hippe og Ivar Kvannefoss. Sistnevnte gikk relativt fort ut av driften og Hippe drev senere sagbruket alene. Det var derfor Hippe som drev sagbruket på tiden Bløytjernavtalen kom i stand og kraftutbyggingen begynte. 1. 3 Salg av fallrettigheter På slutten av 1800 tallet og begynnelsen av 1900 tallet ble det en større interesse for utnyttelse av vannfall i Norge til produksjon av elektrisk kraft. Ettersom rettighetene til fallrettighetene i hovedsak var i privat eie, var det nødvendig for eventuelle utbyggere av vannkraftverk å sikre seg rettighetene i vassdragene. Hvordan dette foregikk er blant annet beskrevet i N OU 2004: 26 Hjemfall side 2: På siste halvdel av 1800 tallet begynte enkelte fosseoppkjøpere å operere i Norge. De kjøpte opp det de anså som utvinnbare fallrettigheter fra grunneiere rundt i landet. Oppkjøperne ble kalt fossespekulanter fordi eiendomsretten ofte ble videresolgt med god fortjeneste etter kort tid. Hvordan dette foregikk i Rjukan er beskrevet i Rjukan Bind I av Helge Dahl, 2 opplag fra 1988: Advokatene Per Rygh og Carl Lundh og ingeniørene Per Ugland og Olav Heggstad stod for det meste av oppkjøpene på vegne av Eyde og Hiorth. Med ferdigskrevne håndgivelser og kontrakter, der bare navn, sum og underskrifter manglet, klatret de opp til den minste og fattigste plass bare den hadde strand og vannrett, ja selv bare rett til å velte tømmer ut i elva. Tilsvarende prosess må kunne sies å ha funnet sted i tilknytning Åbjøra på begynnelsen av 1900 tallet og frem til reguleringen av Åbjøravassdraget. Her var det særlig Interessentskapet Åbjøra som arbeidet med å sikre seg rettigheter for videresalg. Dette Interessentskapet, som kan sammenlignes med dagens ansvarlige selskap, besto av Lars Christensen, direktør Wegger, doktor Wiese og overrettsaksfører Bredok Erichsen. I tillegg opptrådte Høyesterettsadvokat Irgens Odberg som forhandler. Gjennom en rekke enkeltkontrakter, samlekontrakter og forlik sikret Interessentskapet seg rettigheter i Åbjøra fra grunneiere i Åbjørsbygda og Vestringsbygda. Allerede i 1914 antydet Erichsen at Interessentskapet hadde sikret seg vesentlige rettigheter i Åbjøra. Dette ledet frem til forhandlinger om salg av rettighetene til Drammen kommune, men endte ikke med salg. Samtidig som forhandlingene med kommunen pågikk og fortsatte Interessentskapet forhandlinger om kjøp rettigheter i Åbjøra. De eldre dokumentene i saken tilsier at det ikke var noen klar og sams oppfatning av hvordan rettighetsforholdene i Åbjøra var. De fleste åbjøringer underskrev likevel på kontrakter om at de solgte rettighetene sine, enten de mente rettighetene var i sameie eller eneeie. Sistnevnte gruppe var i hovedsak de som hadde fått utlagt teiger som grenset til elva, og som mente de hadde enerett til vassdragsrettigheter i elvestykket langs bredden av sin teig. Dette var også i tråd med gjeldende lovgivning, som sa at vassdraget tilhørte den tilgrensende eiendom, med mindre det forelå særlige rettsforhold som tilsa det motsatte. Sameierne hevdet da, og for så vidt nå, at det eldre sameiet mellom gårdene i Åbjørsbygda er et slikt særlig rettsforhold og at sameiet til Åbjøra besto etter salget til Peder Anker og etter utskiftingen i 1883Den 1 april 1915 ble det inngått en avtale mellom Interessentskapet og grunneiere som dekket elvebredden fra Bløytjern og ned til Begna på Åbjørssiden. Av kontrakten fremgår det at underskriverne, som grunneiere og rettighetshavere, mente seg eneberettighet til all vann og strandrett i og langs Åbjøra fra Bløytjern til Begna. Det er enighet mellom partene i saken at eierne ved avtalen overdro vassdragsrettigheter for alle sine eiendommer, ikke bare de som er nevnt i avtalen. Motytelsen var at grunneierne skulle motta strøm og metallyslamper til innbyrdes fordeling, så snart det kraftverket var bygget ut. Det oppsto etter hvert tvist om 1915 avtalen, og flere grunneiere i Åbjøra som ikke hadde skrevet under kontrakten tok ut forliksklage mot underskriverne og Erichsen fra Interessentskapet. I hovedsak mente klagerne at underskriverne var uberettiget til å selge samtlige rettigheter i Åbjøra. De mente elva var, og forble, i bygdas sameie etter salget til Peder Anker. Klagerne viste også til at elva ikke var nevnt i forbindelse med utskiftningsforretningen. Subsidiært mente klagerne at bare de som kjøpte tilbake skogen i 1883 hadde rettigheter i elva. Dette resulterte i en prosess hvor det ble avholdt tingsvitne og hørt flere vitneforklaringer om utskiftingsprosessen. I det vesentligste forklarer tingsvitnene, som besto av både utskiftingsmenn og loddeierne fra 1883, at Åbjøra lå i sameie før og etter utskiftingen, slik at utskiftingen kun gjaldt skogen. Prosessen ledet opp til to forlik av henholdsvis 11 desember 1918 og et udatert forlik fra 1920, hvor underskriverne i det første forliket frafaller enhver paastand om nogen ret til nogen strekning av Aabjøra elv fra Bløytjern til Begna. I det siste forliket frafaller underskriverne seg for seg selv, og senere eiere av gårder, den sameieret vi mene at ha i Åbjøra elv. Flere enn de opprinnelige klagerne sluttet seg etter hvert til forlikene. Interessentskapet inngikk også flere separate avtaler med både eiere av 106 eiendommer og 113 eiendommer som mente de hadde en andel i Bløytjernfossen, altså fallet nedenfor Bløytjernet. Det var også en tilsvarende prosess i Vestringsbygda rundt hvem som hadde rettighetene i Åbjøra på den siden. På samme måte som for Åbjørsbygda, var det opprinnelig et skogsameie i området sør for Åbjøra mellom gårdene i Vestringsbygda. Det ble her holdt utskiftingsforretning i perioden 1865 1870 av hensyn til skogen. Beiteretter forble i sameie Også her oppsto det tvist mellom sameierne og de som hadde fått utlagt teig tilgrensende elva om hvem som hadde vassdragsrettighetene i Åbjøra. Etter avtale ble tvisten avgjort ved voldgiftsdom, som avsa dom 30 september 1933Voldgiftsretten tok utgangspunkt i at vassdraget tilhørte den tilgrensende eiendom, med mindre særlige rettsforhold tilsa noe annet. Videre la voldgiftsretten til at tidligere rettsforhold antas å bestå, med mindre det kan bevises at det er skjedd en forandring. Når en eiendom tilgrensende vassdrag skifter eier, mente voldgiftsretten at det var en presumsjon for at eierskiftet også gjelder vassdraget, med mindre andre omstendigheter tilsa at endringen i rettsforholdet ikke omfattet vassdraget. Voldgiftsretten la også til grunn at det skal kreve mindre til for å holde vannrettigheter utenfor en utskifting enn herligheter ved eller i selve grunnen, for eksempel i sten eller skifter forekomster. Spesielt gjaldt dette, mente voldgiftsretten, hvor utskiftingen var foretatt etter dagjeldende utskiftingslov 18, som forutsatte at rett til fiskeri ikke var med i utskiftingen. Etter en gjennomgang av ulike momenter, hvor voldgiftsretten også la betydelig vekt på forholdene på Åbjørssiden og hva utskiftingsmennene hadde uttalt ved tingsvitnet, konkluderte voldgiftsretten med at det opprinnelig sameiet besto og at elven ikke var en del av utskiftingsprosessen. Rettighetene i Åbjøra på Vestringsbygdsiden forble derfor i sameie mellom gårdene i Vestringsbygda etter utskiftingen. Hvordan var vederlaget for vassdragsrettighetene var fastsatt i de ulike avtalene var noe ulikt. I enkelte avtaler ble vederlaget beregnet etter skyld, slik at gårdene med størst skyld fikk en større andel av vederlaget. I andre avtaler, og da spesielt avtaler inngått med eiere av teigen tilgrenset elva, kunne vederlaget være fastsatt etter fallhøyden på den aktuelle teigen. Andre avtaler gir mottakeren gratis lys i form av et konkret angitt lamper. Enkelte av grunneierne inngikk også tilleggsavtale med Erichsen. Noe av bakgrunnen kan være at de både solgte i kraft av å være sameiere og også ved pretensjonen om å være eneeiere til rettighetene i elva utenfor sin teig. I en erklæring fra Bredok Erichsen 28 april 1953 er en slik tilleggsavtale beskrevet. Erichsen skriver her at en av partene som var en del av 1915 avtalen ble oppmerksom på at det utenfor hans teig kun var et ubetydelig fall i elven og at han derfor ville få lite vederlag for salget. Erichsen skriver om dette: Han henvndte sig da til mig om å få en forandring på dette og da jeg helst vilde undgå kluss og vanskeligheter og nødig ville at han skulde bli misfornøiet, blev vi enige om, at jeg skulde gjøre den forandring for hans vedkommende, at jeg skulle garanterte ham at han skulle få sin godtgjørelse beregnet slik at han fik så meget for sin del av elven som det ville blitt om elven ikke hadde været medtatt under Åbjørskogens utskifting, på de i kontrakten nevnte betingelser. Vederlaget ble deretter justert slik at han i stedet fikk vederlag etter hvor stor andel skyld eiendommen hans hadde i det gamle sameiet. Mengden og ulikheten av avtaler tilsier at det var uoversiktlig prosess, og gir inntrykk av at Interessentskapet forsøkte å sikre seg at de hadde samtlige rettigheter i Åbjøra, nesten for enhver pris. Illustrerende er avtalen inngått med Halsten Aabjørsbråten i 1918, daværende eier gardsnummer 106, bruksnummer 8, som solgte sin rett i Åbjøra om jeg har nogen. Saksøkerne har utarbeidet en oversikt over hvem som har inngått avtaler om salg av vassdragsrettigheter i Åbjøra, og som saksøkerne mener danner grunnlaget for som har rett på erstatning i dag. Det synes ikke å være uenighet mellom partene om hvem som har inngått slike avtaler og retten legger derfor saksøkers oversikt til grunn. Slik retten forstår det, er det derfor ikke bestridt at rettsforgjengerne til de saksøkte inngikk avtaler om salg av rettigheter i Åbjøra i denne prosessen, mens saksøkernes rettsforgjengere ikke skrev under på slike avtaler. Om forståelsen av hva som ble overdratt i avtalene, herunder om fallet utenfor den gamle sagtomta forble en del av sameiet etter utskiftingen i 1883, har partene ulikt syn. Saksøkerne mener at rettigheter i elva i sin alminnelighet, og uten unntak, hele tiden har vært i bygdas sameie og ikke ble skiftet ved utskiftningsforretningen i 1883 Saksøkte har i forbindelse med hovedforhandlingen erkjent at elva i sin alminnelighet har vært i bygdas sameie, men at rettighetene til fallet utenfor den gamle sagtomta ble tillagt loddeierne særskilt ved utskiftingen i 188314 Nærmere om avtalen inngått i 1948 og avtale med sagbruker Hippe Den siste fremlagte avtalen som ble inngått mellom Interessentskapet og grunneiere i Åbjørdsbygda er fra 1923 Som nevnt ovenfor var det også spørsmål om mulig salg til Drammen kommune, som ikke kom i stand. Det var også til behandling mulig statlig ekspropriasjon av rettighetene, men som etter ekspropriasjonstakst heller ikke ble noe av. Interessentskapet var også i forhandlinger med et svensk konsortium i slutten av 30 årene. Til slutt, etter en lavkonjunkturperiode i mellomkrigstiden og naturlig nok stillstand under krigen, inngikk Interessentskapet Aabjøra avtale med Vestfold Kraftselskap om salg av fallrettighetene i Åbjøravassdraget rundt årsskiftet etter krigen. Det fremgår på side 119 av Langs Begna, utgitt i 1983, at Interessentskapets rettigheter omfattet 73, 8 av de samlede fallrettigheter fra Ølsjøen til toppen av Storbrofoss i Bagn. Det resterende mente man kunne sikres for en nærmere angitt pris. Det er fremlagt 3 avtaler fra 1948 inngått mellom Vestfold Kraft og tre grunneiere i Vestringsbygda om salg av fallrettigheter. Handelen om fallrettighetene kom etter hvert i stand og konsesjon for utbygging ble gitt den 21 januar 1949I forbindelse med at Bløytjernet Ølsjøen skulle demmes opp, måtte de også inngå en avtale om den gamle sagtomta, som etter oppdemmingen ville oversvømmes. Vestfold kraft inngikk derfor avtalen med Åbjørsbygdens sameie i 1948 som nevnt innledningsvis. Også denne avtalen ble inngått av Bredok Erichsen, men da på vegne av Vestfold Kraft. Ved oversendelse av avtalen den 20 april 1949, skriver Erichsen at kontrakten har blitt sirkulert til underskrift bygda, ved at en mann har blitt betalt for å gå rundt og samle underskrifter. I tillegg til det som ble nevnt under punkt 11, hadde avtalen flere punkter. Etter punkt 5 skal sameiet overlate bruksretten til den nye Bløytjerntomta til sagbruker Torger Hippe, samt kraften, på samme måte som han før hadde bruksretten til den i punkt 1 nevnte tomt med vannfall. I punkt 6 følger at sameiet erkjenner etter kontraktens ikrafttreden ikke å ha noen flere uinnløste rettigheter i Åbjøra mellom Bløytjern og Begna elv. Kontrakten ble som nevnt underskrevet av 36 stykker. Etter en rekke underskriften er det inntatt en passus som særlig har dannet grunnlag for spørsmålene denne saken reiser: Om det skulle vise seg at noen av underskriverne tidligere har solgt sin rett i Bløitjernfallet, har disse selvfølgelig intet mer å kreve i det vederlag, som er gitt oss for dette vannfall. Nedenfor dette igjen er det fem underskrifter på vegne av forhandlingskomiteen, som utelukkende besto av 113 eiere. Endelig fremgår at kontrakten skal anmerkes på gardsnummer 113, bruksnummer 32, altså Bløytjerntomta, som ble overdratt etter kontrakten. Det ble også inngått en tilleggskontrakt til Bløytjernavtalen mellom Hippe og det som omtales som loddeiere av Åberg skog den 3 oktober 1948 I avtalen står det at Hippe skal få benytte kraften som er overdratt som vederlag for vannfallet bed Bløytjern. Videre gjentas at loddeierne skal få rabaterte priser på tømmer tatt ut fra egen skog. Det henvises også til den tidligere tinglyste kontrakten av 16 juni 1913, altså avtalen som ble inngått med Viste, som Hippe må overholde. Denne tilleggskontrakten ble også signert av en rekke åbjøringer, i tillegg til forhandlingskomiteen, og inneholder den samme passusen som inntatt ovenfor om at man ikke har noe mer å kreve i Bløytjernfallet, dersom man tidligere har solgt sine rettigheter. Vestfold Kraft inngikk deretter en avtale Hippe den 12 desember 1948 Av avtalen fremgår at Åbjørsbygdas sameie har fått ovedratt en ny tomt og at Vestfold Kraft forplikter seg til å bygge saghus og montere Hippes sagmaskineri i dette, i tillegg til beboelseshus. Inntil elektrisk kraft kunne skaffes, forpliktet Vestfold Kraft seg til å stille til disposisjon en 25 hk dieselmotor og skulle holde olje til den. Når elektrisk kraft var på plass skulle kraftselskapet skaffe Hippe en ny cirka 40 hk elektrisk motor. Hippe fikk videre full dekning for skader og ulemper han hadde som følge at han måtte flytte til ny tomt. I skjøtet for Bløytjerntomta vises det til kontrakten om avståelse av grunn og vannfall og at Vestfold Kraft overdrar Bløytjerntomta, i tillegg til stedsvarlig vederlagsfri benyttelse av 3 k W elektrisk strøm til husbruk og 37 k W til sagbruket, verdsatt til totalt 25 000 kroner. Kraftytelsen skulle påheftes Vestfold Kraftselskaps eiendom gardsnummer 106, gardsnummer 91Etter konsesjon ble gitt, utarbeidet Bredok Erichsen et lengre notat til Vestfold Kraft som omhandlet rettigheter i Åbjøra og eierskapet til Bløytjerntomta. I notatet konkluderer Erichsen med at det er rettsetterfølgerne til de som kjøpte tilbake skogen i 1883 som var eiere av den gamle sagtomta og som senere ble eiere av Bløytjerntomta med vannfall. Om bakgrunnen for Bløytjernavtalen skriver Erichsen at man allerede hadde sikret seg rettighetene til fallet, men at dette ikke var tilstrekkelig, da man også måtte ha en avtale med den som hadde bruksretten til fallet og tomten. Avslutningsvis skriver Erichsen at en del andre åbjøringer enn loddeierne synes å mene seg berettiget til tomten og mulig i vannfallet og skriver at de antakelig har nytt godt av bestemmelsen i den gamle kontrakten om rabaterte priser på skjæring av tømmer. Dersom disse skal ha noe rett, mener Erichsen det i hvert fall er begrenset til rabatert skjæring av tømmer. Etter kontraktene med Vestfold Kraft ble det avholdt overskjønn ved Valdres herredsrett den 27 oktober 1950 i tilknytningen erstatningen som ble gitt for fallet, og som Vestfold Kraft nå var ansvarlig for i henhold til de inngåtte avtaler. Sameierne i Åbjør mente vannfallet tilhørte sameiet, mens Vestfold Kraft anførte at vannfallet tilhørte strandeierne. Overskjønnet konkluderte bare med at det var uten betydning hvem som eide vannfallet, i det det ikke var noe i veien for at teigene kunne bli enige om en felles utbygning. Det ble deretter fastsatt en engangserstatning. På 1970 tallet ble det avholdt en spørreundersøkelse blant åbjøringene som omhandlet utskiftingen fra 1884 1896, herunder om fisket i elva var felles og hvordan eierforholdene var i Åbjøra. I hovedsak svarer de fleste at fiske var felles og at utskiftingen ikke hadde noe med elva å gjøre, og at Åbjøra og Bløytjernfossen derfor var i sameie og forble i sameie etter utskiftingen i 188315 Overgang til pengeerstatning og tvist om rettighetene til denne Den 1 januar 2001 fusjonerte Skiensfjorden kommunale kraftselskap A S og Vestfold Kraft A S til Skagerak Energi A S. I nyere tid har det derfor vært Skagerak Energi A S som har vært ansvarlig for erstatningene i tilknytning Åbjøra. Ole Arne Fugllien forklarte at det har vært en lengre prosess med å få omgjort de årlige erstatningene på gratis kraft til pengeerstatninger. Fugllien var leder for Åbjøra Erstatningskraft, som representerte 113 mottakere av gratis kraft i Åbjør. Totalt var det snakk om krav på 491, 276 k W totalt. I henhold til en avtale av 29 august 2008, fikk mottakerne rett til flytting, splitting og bortleie av erstatningskraften. Etter en dialog som startet i 2010, inngikk Skagerak Kraft A S og Åbjøra Erstatningskraft ny avtale den 6 april 2011 I henhold til avtalen fikk mottakerne i Åbjøra Erstatningskraft omgjort sin årlige erstatningskraft til en årlig erstatning i kontantbeløp, basert på hvor mye erstatningskraft de hadde krav på, etter en nærmere angitt modell. Både saksøkerne og de saksøkte mottar erstatning etter denne avtalen. I utgangspunktet hadde man derfor oversikt over hvor mye hver eiendom skulle få i erstatning. Når det gjaldt Bløytjerntomta, oppsto imidlertid spørsmålet om hvem som hadde krav på erstatningen for de 40 k W. Tvisten ble først brakt inn for jordskifteretten. Jordskifteretten hadde imidlertid ikke kompetanse til å avgjøre hvem som hadde krav på erstatningen, men avgjorde hvem som var eiere av den gamle sagtomta og dermed også eiere av dagens Bløytjerntomt, som ble gitt som erstatning for den gamle. I dom av 15 januar 2015 konkluderte Valdres jordskifterett at Bløytjerntomta tilhørte gardsnummer 113, bruksnummer 1 22, altså rettsetterfølgerne til loddeierne ved tilbakekjøpet av skogen. At antallet 113 eire nå var økt, skyldes en fradeling fra en av 113 eiendommene. n av partsgruppene for jordskifteretten mente at også 106 eiendommene hadde eiendomsrett til den gamle sagtomta (og derfor den nye) fordi de hadde fått rabatt på skjæring og ved at de hadde vært med på inngåelsen av avtalene med sagbrukerne. Det ble også vist til at Åbjør havnelag, forgjengeren til Åbjør Utmarkslag, som besto både av 106 og 113 eiere tidligere sto som eier av tomta og kraften, uten at det var innsigelser fra 113 eiere på dette. Jordskifteretten mente imidlertid at det skulle mer til for å velte om eiendomsretten, som ut fra utgangsdokumentene klart og tydelig tillå loddeierne. Spørsmålet om hvem som er eiere av Bløytjerntomta er dermed rettskraftig avgjort. Partene er imidlertid ikke enige om hvem som har krav på erstatningen som utbetales. Erstatningen har siden 2011 blitt utbetalt til Åbjør Utmarkslag, som har hatt utbetalingene innestående på konto. Ved vedtak den 22 mars 2018 og i ekstraordinært årsmøte 20 september 2018, har utmarkslaget avklart at den ikke har rett på erstatningen. De saksøkte, altså Bløytjerntomta sameie, forsøkte å få pengene utbetalt og sendte først søksmålsvarsel til utmarkslaget 13 juni 2019Ikke alle i sameiet er enige i at sameiet har krav på erstatningen, selv om de er sameiere. Dette er Ole Arne Fugllien (eier av gardsnummer 113, bruksnummer 6), Olaf Kvannefoss (gnr. 113, bruksnummer 4), Knut Aaberg (eier av gardsnummer 113, bruksnummer 10) og Aamans dødsbo v Tone Vamre (eier av gardsnummer 113, bruksnummer 2). Utmarkslaget utbetalte ikke pengene til Bløytjerntomta sameie, og sameiet tok heller ikke ut søksmål. I stedet sendte saksøkerne søksmålsvarsel til samtlige eiendommer hvis tidligere eier signerte på Bløytjernavtalen. De som har bekreftet at de ikke har noe krav i erstatningen er ikke en del av søksmålet. Åbjøra Utmarkslag mottok også varsel om søksmål, men har bekreftet at de vil la erstatningen stå urørt inntil det foreligger en endelig avklaring av hvem som kan kreve erstatningen utbetalt. Saksøkerne tok deretter ut stevning 25 mars 2021 og de saksøkte innga tilsvar 21 april 2021 Hovedforhandlingen ble avholdt i Vestre Innlandet tingrett over fire dager den 25 oktober 2021 til 28 oktober 2021 Det ble ført to vitner, i tillegg til partsforklaring fra Ole Arne Fugllien for saksøkerne og partsforklaringer fra Odd Magne Hauge, Ole Ragnar Aaberg og Ådne Torodd Fugllien for de saksøkte. For øvrig vises det til rettsboken. 2. Saksøkernes påstandsgrunnlag Saksøker gjør i hovedsak gjeldende at det sentrale spørsmålet er hvem som i 1948 var eiere av vannfallet utenfor den gamle sagtomta, fordi erstatningen på 40 k W ble gitt for selve vannfallet. De som kan gjøre krav på erstatningen for vannfallet er derfor de som ikke tidligere hadde solgt sine fallrettigheter og ved inngåelsen av avtalen i 1948Etter hovedregelen om eiendomsrett til vassdrag tilhører vannfallet eieren av den grunn det dekker, jamfør i dag vannressursloven 13 første ledd. Utgangspunktet om grunneiers rett gjelder bare så langt ikke annet følger av særlige rettsforhold, dette kan for eksempel være at vassdraget ligger i sameie, som her. Grunnen ikke fulgte med i handelen til Peder Anker i 1803, og var heller ikke en del av tilbakekjøpet i 1883Rettigheter i Åbjøra ikke var omfattet av utskiftingen mellom 1884 og 1897, men at de tidligere lå i sameie og forble i sameie blant innbyggerne i Åbjør etter utskiftingen. Ordlyden i avtalen gir uttrykk for at Vestfold Kraft erverver vannfall. Avtalen inngått i 1948 gir derfor erstatning til eierne av vannfallet. I avtalen er det blant annet nevnt at avtalen gjelder avståelse av grunn for vannfall og tomt med samt rett ut for samme værende vannfall. Formålet med inngåelsen av avtalen fra Vestfold Kraft sin side var å sikre seg rettighetene i fallet for å begynne med utbyggingen, da de ikke hadde alle rettighetene i Åbjøra før denne avtalen. Det er tatt inn uttrykkelig i punkt 6 i avtalen at det ikke er flere uinnløste rettigheter igjen i Aabjørafallene mellom Bløytjern og Begna elv. Videre gir passusen om at underskriverne har... intet mer å kreve i det vederlag som er gitt oss for dette vannfall, klart uttrykk for at erstatningskraften er gitt for selve vannfallet. Det er ingen holdepunkter for at erstatningen er gitt for tomten. Dersom kraften skulle avhjelpe en mangel på den nye tomta, slik saksøkte hevder, er det nettopp det manglende vannfallet som skulle avhjelpes, og som rettsforgjengerne til saksøkerne eide. Denne tolkningen samsvarer også med avtalens oppbygging, nemlig at tomt byttes mot tomt og kraft, i form av vannfall, byttes mot ny kraft i form av elektrisk strøm. Tilleggskontrakten inngått med Hippe understreker også at kraften er gitt som erstatning for vannfallet, hvor det står at... den elektriske kraft, som vi har fått overdratt av Vestfold Kraftselskap som vederlag for vannfaldet ved Bløitjern. Åbjør utmarkslag var i 2015 av den oppfatning at kraften ble gitt for vannfallet, jamfør krav om sak for jordskifteretten og jordskifterettens manglende kompetanse. Jordskifteretten la i 2015 til grunn at kraften ble gitt som kompensasjon for vannfallet. Dette gjelder selv om erstatningskraften skal leveres på den nye sagtomta. Rettsforgjengerne til de saksøkte har alle inngått avtaler hvor de overdrar eller avstår fra å ha rettigheter i Åbjøra. De saksøktes har derfor intet mer å kreve i vederlaget, som er gitt for vannfallet. Det har ikke betydning at ikke alle saksøkerne er sameiere i Bløytjerntomta, saksøkerne er enige om at drift til saga skal dekkes først eventuell rest utbetales til saksøkerne, i tråd med Bløytjernavtalen. Rimelighetsbetraktninger må også få betydning for tolkningen av avtalen. Dersom de saksøkerne ikke tilkjennes erstatningen, vil de ikke ha fått erstatning for Vestfold Krafts erverv av fallrettigheter i Åbjøra for eiendommene denne saken gjelder. De saksøkte derimot har allerede fått erstatning for sine rettigheter. De saksøkte kan heller ikke høres med at vannfallet utenfor sagtomta ble særskilt utskiftet. De saksøkte har erkjent at Åbjørai sin alminnelighet lå i sameie før 1803 og etter utskiftingen. Sagtomta ble utstaket før utskiftingen, og ble også undertegnet av flere bruksberettigede i skogen. Det er ingen holdepunkter i dokumentene fra utskiftingsforretningen som tilsier at vannfallet ble særskilt utskiftet. Tvert imot viser dokumentene at det er skogen som skulle skiftes allerede i innledningen. Utskiftingsgjenstanden er her beskrevet. Mangelfull omtale av en slik betydningsfull ressurs som vannfall er av Høyesterett tolket som et tilbakehold, jamfør Rt 1958 773Lokale forhold i forbindelse med voldgiftsrettssaken fra Vestringsbygda viser også at utskiftningsforretningen utelukkende gjaldt skogen. I dommen ble det vist til uttalelser fra utskiftingsformann Kamstrup, som tydelig gir uttrykk for at det er skogen som skal skiftes og at elven skulle være felles som før. Etterfølgende omstendigheter viser også at tilbakekjøperne heller ikke selv mente å være eneeiere. Saksøkerne viser her til at minst fem av de som kjøpte tilbake skogen i 1883 mente at Åbjøra ikke var omfattet av utskiftingen i sin forklaringer for tingsvitne og i forliksklagen. Rettsforgjengerne til de saksøkte har heller ikke hevdet eiendomsrett til vannfallet utenfor sagtomta. Svært mange av rettsforgjengerne til 113 eiendommene visste at de ikke eide vannfallet, og heller ikke i forbindelse med spørreundersøkelsen på 1970 tallet var de i god tro om dette. Saksøkernes rettsforgjengere har heller ikke utvist noen klanderverdig passivitet knyttet til erstatningen. Det fremgår av avtalen med Vestfold Kraft at kraften skulle benyttes på sagtomta. Det er først i nyere tid og etter overgangen til pengeerstatning at spørsmålet blir aktuelt. Saksøkerne har ikke utvist passivitet etter dette. 3. Saksøkernes påstand Saksøkerne la ned slik påstand: Prinsipalt1. Ole Arne Fugllien, som eier av gardsnummer 106 bruksnummer 55, har rett til en andel av den kumulerte erstatningen inklusive renter for Bløytjernfallet som er utbetalt til konto tilhørende Utmarkslaget, og en andel av den framtidige årlige erstatningsutbetalingen for Bløytjernfallet. 2. Geirmund Grøndalen, som eier av gardsnummer 106 bruksnummer 38, har rett til en andel av den kumulerte erstatningen inklusive renter for Bløytjernfallet som er utbetalt til konto tilhørende Utmarkslaget, og en andel av den framtidige årlige erstatningsutbetalingen for Bløytjernfallet. 3. Jarle Egil Grøndalen, som eier av gardsnummer 106 bruksnummer 126 og bruksnummer 127, har rett til en andel av den kumulerte erstatningen inklusive renter for Bløytjernfallet som er utbetalt til konto tilhørende Utmarkslaget, og en andel av den framtidige årlige erstatningsutbetalingen for Bløytjernfallet. 4. Odd Erland Kvannefoss, som eier av gardsnummer 106 bruksnummer 47, gardsnummer 106 bruksnummer 77 og gardsnummer 113 bruksnummer 4, har rett til en andel av den kumulerte erstatningen inklusive renter for Bløytjernfallet som er utbetalt til konto tilhørende Utmarkslaget, og en andel av den framtidige årlige erstatningsutbetalingen for Bløytjernfallet. Subsidiært Odd Erland Kvannefoss, som eier av gardsnummer 113 bruksnummer 4, har rett til den kumulerte erstatningen inklusive renter som gis for Bløytjernfallet som er utbetalt til konto tilhørende Utmarkslaget, og den fremtidige årlige erstatningsutbetalingen for Bløytjernfallet I begge tilfeller5. Ole Arne Fugllien, Geirmund Grøndalen, Jarle Egil Grøndalen og Odd Erland Kvannefoss tilkjennes sakskostnader for tingretten. 4. Saksøktes påstandsgrunnlag Saksøkte mener som et klart utgangspunkt at ytelsen på 40 k W tilhører Bløytjerntomta og dermed indirekte realsameierne i Bløytjerntomta. Dette kan for det første sluttes direkte fra Bløytjernavtalen, uten kjennskap til sakens forhistorie. Ytelsen leveres for det første direkte til Bløytjerntomta og kan kun etter avtalen benyttes på tomta, til et spesifikt driftsformål. Ytelsen stiftes i det Bløytjerntomta byttes mot gammel sagtomt. Ytelsen trer i stedet for kraftkilden på gammel sagtomt, og skal benyttes til samme formål. Ytelsen fremtrer også som en stedsvarig rettighet for Bløytjerntomta. Denne forståelsen kan også sluttes fra skjøtet for Bløytjerntomta, uten å se på 1948 avtalen. Ytelsen er for det første nevnt i skjøtet for og inngår i stempelavgift for eiendommen. Videre påheftes ytelsen en annen eiendom eid av Vestfold Kraft som en rettighet for Bløytjerntomta, altså en realservitutt. Når stiftelsesgrunnlaget og skjøtet ses sammen er det klart at ytelsen er en rett for Bløytjerntomta som skal brukes til et spesifikt formål, som trer i stedet for en annen eiendom brukt til samme formål. Den gamle sagtomta hadde tilgang på naturlig kraftkilde, som den Bløytjerntomta ikke har. Tilgang på kraftkilde er en naturlig forutsetning for bruksformålet på Bløytjerntomta. Ytelsen som ble gitt til Bløytjerntomta avhjelper derfor en mangel ved tomta, altså selve kjennetegnet på en realservitutt. Alene, basert på 1948 avtalen og skjøtet, mener saksøkte at det er klart at ytelsen er en stedsvarig rett for en eiendom, indirekte eid av eiendommens eiere. Heller ikke historikken i saken kan lede til noe annen konklusjon. Som ledd i utskiftingen fikk loddeierne utlagt en tomt som skulle brukes til sagbruk. Det var da en absolutt forutsetning at de hadde drivkraft tilgjengelig for utnyttelse, som de kunne kontrollere. Det er heller ikke tvilsomt at drivkraften for loddeierne var vederlagsfri. Ved inngåelsen av avtalen med den første sagbrukeren disponerte loddeierne over drivkraften, altså vannfallet, ved å gi sagbrukeren bruksrett til denne. Det er kun loddeierne som er parter. At enkelte bruksberettigede har signert får ikke betydning. Når det heter i avtalen at sagbruket, fallet og hus kunne innløses, men ikke selve vannkraften, handler ikke dette om at loddeierne ikke hadde rett til dette. At vannkraften ikke kunne innløses må forstås som at den allerede tilhørte loddeierne. Sagbrukeren kunne ikke utnytte vannkraften uten fallet (damkonstruksjonen) og selve sagbruket. Vannfallet er omtalt i avtalen fra 1888 og er spesifikt skiftet ut gjennom utskiftningsforretningen og eid av loddeierne. Disse har uansett disponert over vannkraften uimotsagt fra 1888 og fortsatt i bruk uimotsagt ved 1948 avtalen. Avtalen som ble inngått i 1948 gjelder den gamle sagtomta med vannfallet utenfor. Parten Åbgjørsbygdens sameie er ifølge jordskifteretten identisk med sameierne av åbjør skog som er det samme som loddeierne fra tilbakekjøpet. Dette var sentralt og avgjørende premiss for jordskiftedommen da den konkluderte om hvem som avhendte gammel sagtomt i 1948 og mottok Bløytjerntomta. Uavhengig av hvem som måtte anses å inngå avtale er det uansett loddeiernes eiendom som overdras. Dersom man legger til grunn at 40 k W var en ren fallerstatning, tilhører denne uansett loddeierne, som eide fallet. Den gamle sagtomta har ikke skyld, og heller ingen egen andel i vassdragets fallrett i sin alminnelighet. Tomta er også liten og har begrenset antall fallmeter langs bredden. De 40k W er derfor i et misforhold til hva gammel sagtomt kunne ha som grunnlag for å få utbetaltfallerstatning. Spesielt dersom det legges til grunn at de gjenstå kun få rettigheter å erverve, som saksøker mener. Vederlaget på 40 k W viser at det ble gitt for sagbruket, hensyntatt motorens størrelse på 30 k W og bruk til husholdningen. Når det gjelder betydningen av intet mer å kreve, mener saksøkte at dette ikke har noen selvstendig betydning i avtalen, slik den står. Saksøkernes oppfatning om at enkelte eiendommers resterende fallrettigheter ble omsatt i 1948 avtalen harmonerer ikke med kontesten. Dersom noen mente å sitt ei en særstilling i 1948 ville det vært naturlig å gjøre et konkret krav gjeldende. Det gir heller ikke mening at vederlaget for deres del skulle utelukkende benyttes på sagtomta de selv ikke eide. Saksøkte er ikke uenig i at det ligger en viss urettferdighet i individuelle eiendommers erstatninger, enten man tenker ut fra sameieskyld eller fra eierskap til fallmeter. Dette får likevel ikke betydning for 1948 avtalen, som ikke hadde til formål å justere slike skjevheter. Rene rimelighetsbetraktninger får derfor ikke betydning for tolkning av avtalen. Det er også et tolkningsmoment at komiteen utelukkende besto av 113 eiere, som tidligere hadde mottatt fallerstatning. Det gir ikke mening at disse ville jobbet for og skrevet under på at de ikke hadde mer å kreve. Subsidiært mener de saksøkte at de uansett har hevdet eiendomsrett eller bruksrett til fallet utenfor sagtomta, og kunne disponere over dette ved overdragelsen i 1948 De disponerte over det i 1888, og har vært i god tro siden. Uansett har saksøkerne, ved deres rettsforgjengere, utvist klanderverdig passivitet ved ikke å kreve erstatningen tidligere. En rett på erstatningen må derfor være tapt. 5. Saksøktes påstand De saksøkte nedla følgende påstand: 1. Ytelsen på 40 k W som leveres eiendommen 113 32 i Nord Aurdal kommune av Vestfold Kraft og dets rettsetterfølgere tilfaller eierne av 113 32 i Nord Aurdal. 2. Ovennevnte ytelse fordeles ved eventuell intern fordeling mellom sameierne etter sameiebrøk. 3. Bente Blankenborg, Jo Dalen, Lillian Strand, Atle Loberg, Ole Ragnar Aaberg, Knut Håkon Odden, Sissel Håvelsrud Odden, Odd Magne Hauge, Helge Dølehuset, Ole Kulterstad, Åsta Moen hennes dødsbo, Kjell lngar Åbjørsbråten, Steffen Raaholdt, Ådne Fugllien, Jostein Egil Halden og Håkon Voldens hans dødsbo tilkjennes sakens kostnader for tingretten. 6. Rettens vurdering6. 1 Vurderingstema Med jordskifterettens dom er det endelig avklart at det er rettsetterfølgerne etter tilbakekjøperne i 1883 omtalt som loddeiere i utskiftingsprosessen som er dagens eiere Bløytjerntomta. Spørsmålet retten nå skal ta stilling til, er hvem som har rett på pengeerstatningen tilsvarende den gratis elektriske kraften på 40 k W. Saksøkerne har i sine anførsler lagt opp til at erstatningen ytes som en ren fallerstatning for erverv av vassdragsrettigheter. Dersom dette er tilfellet, er retten enig i at vurderingstemaet blir hvem som eide vannfallet utenfor sagtomta. Retten viser likevel til at Bløytjernavtalen skiller seg fra øvrige avtaler som er inngått om vassdragsrettigheter i Åbjøra. De avtalene som nærmest ligger opp i tid, er avtalene inngått mellom Vestfold Kraft i 1948 og med enkeltstående grunneiere på Vestringsbygdsiden i 1948 I disse avtalene ble det betalt et kontantbeløp for rettighetene, som også ble skjøtet over. I tillegg ble det nærmere angitt et vederlag i form av kraftytelse. Retten kommer nærmere tilbake til disse nedenfor. For å vurdere hvem som er berettiget til erstatningen, må det etter rettens syn først klarlegges hva som ble overdratt og i hvilken kontekst. Sentralt er også hvem som er de egentlige partene i avtalen. 6. 2 Tolkning av avtalen Partene er grunnleggende uenig om hvordan avtalen fra 1948 skal forstås. Saksøkerne mener det er tale om en rent erverv av fallrettighet, som kommer i tillegg til bytte av tomter, mens saksøkte mener prinsipalt overdragelsen ligner mer på et makeskifte, der kraftytelsen ytes for å avhjelpe mangler ved den nye tomta, som ikke hadde naturlig tilgang på drivkraft. Når partene er uenige om hvordan avtalen skal forstås må innholdet i denne fastlegges nærmere etter en tolkning. Avtalens ordlyd er utgangspunktet i tolkningen. Øvrige tolkningsmomenter, herunder kontekst, formålet med avtalen samt partenes etterfølgende opptreden, vil også være sentrale i vurderingen. I den rettslige vurderingen av hva som ligger i avtalens premisser, tar retten utgangspunkt i avtalens ordlyd slik den etter en naturlig språklig forståelse er nærmest å forstås. Allerede i avtalen første punkt fremgår at avtalen gjelder avståelse av grunn og vannfall ved Bløytjern, videre fremgår det av første punkt at sameiet skal overdra jordstykke samt det rett ut for samme værende vannfall, hvilket jordstykke med vannfall ved utskifting i 1887 ble utlagt loddeierne som særskilt teig. Vederlaget er som nevnt ny tomt, og kraftytelse som skal ytes direkte på tomten og kun benyttes der. En naturlig språklig forståelse av disse innledende punktene, uten annen kontekst, kan tilsi at det er tale om to selvstendige ytelser som overføres, grunn altså sagtomta og vannfallet retten til å utnytte fallet fra Bløytjernet, omtalt andre steder som Bløytjernfossen. Omtalen av vannfall tilsier at dette er ment å være en del av transaksjonen. På den annen side omtales grunn og vannfall hele tiden i sammenheng. Dersom det var meningen å anse tomten og vannfallet som to uavhengige ytelser, ville det etter rettens syn vært mer nærliggende å formulere dette tydeligere, for eksempel ved å skille disse til to selvstendige punkter i avtalen. Dette ble gjort i formuleringen av hva Vestfold Kraft forpliktet seg til, ved at overføringen av tomt fremgår av punkt 2, mens den elektriske kraften fremgår av punkt 3 En slik reguleringen av hva som overdras fra sameiets side taler for at det ikke er tale om en ren fallerstatning. Tvert imot fremgår det at ytelsen etter punkt 3 skal leveres på Bløytjerntomta til bruk av sag. En naturlig forståelse av avtalen er derfor at det er eierne av tomten som har krav på ytelsen. Formuleringen i avtalens punkt 1 om samt det rett ut for samme værende vannfall... hvilket jordstykke med vannfall ved utskiftingen i 1887 ble utlagt lodeierne som særskilt teig er hentet direkte ut fra avtalen som ble inngått med sagbruker Westerbø, og senere med Viste og Hippe. En nærliggende tolkning av denne formuleringen er etter rettens syn at partene mente å omfatte alt hva sameiet mente de fikk utlagt forlodds i forbindelse med utskiftningsforretningen, herunder at dette også omfattet vannfallet utenfor sagtomta. Hvorvidt dette faktisk er riktig, altså om de fikk eiendomsretten til vannfallet, eller i hvert fall hadde en disposisjonsrett til denne, er et annet spørsmålet. Det sentrale er i hvert fall at sameiet mente at både jordstykke og vannfall ble utlagt dem forlodds og at dette ble tatt med i avtalen. Etter punkt 6 erkjenner sameiet at de etter kontraktens ikrafttreden ikke å ha noen flere uinnløste retter i Åbjøra. Setningen åpner for to tolkninger. Den ene for at rettigheter i vannfallet overdras med avtalen og at sameiet ikke lenger har noen rettigheter. Den andre at sameiet allerede hadde overdratt rettighetene, og ved signering på avtalen formaliserer et eksisterende eierforhold til vannfallet, nemlig at sameiet ikke har noen rett. Etter en ren ordlydsfortolkning, og i lys av teksten hentet fra avtalene med sagbrukerne, er det mest nærliggende at man anså vannfallet, eller i hvert fall en bruksrett til denne, tilhørende sagtomta og at denne ble overdratt sammen med avtalen. På side 2, hvor underskiftene er inntatt, er det først skrevet under av en rekke 106 eiere. Her har, slik retten tolker det, E. O. Asbjørsbraaten påført følgende før sin underskrift Det viser seg at min far tidligere har solgt sin andel i Bløitjernfossen. Tilføyelsen tyder på at i hvert fall han antok at det tale om salg av fallrettigheter til Vestfold Kraft, og at han ikke hadde noe mer å kreve. En slik tolkning av avtalen støttes også av passussen som skaper særlig tvil om tolkning av avtalen når den leses alene, nemlig Om det skulle vise seg at noen av underskriverne tidligere har solgt sin rett i Bløitjernfallet, har denne selvfølgelig intet mer å kreve i det vederlag, som er gitt for dette vannfall. Når setningen tolkes isolert sett, kan den tale for at det gis et separat vederlag for vannfallet nemlig kraften. En naturlig språklig forståelse av denne setningen alene tilsier derfor at avtalen er ment å omfatte alle tidligere rettigheter som Vestfold Kraft ikke tidligere har ervervet, slik saksøkerne hevder, og trekker derfor i retning at det er en fallerstatning. Avtalens innledning tilsier at avtalen og grunnen overdras samlet til Vestfold Kraft, og derfor at det er eierne av den nye tomten som er berettiget til erstatningen. Formuleringene om at erstatningen er gitt for vannfall, og at man da ikke hadde noe mer å kreve, samt at enkelte presiserte at de hadde solgt sine rettigheter, tilsier derimot at avtalen var et slags resterverv for fallrettigheter, som saksøkerne hevder. I denne sammenheng er det imidlertid like interessant hva som ikke står i avtalen. Det fremgår ikke noe sted i avtalen at avtalen gjelder overdragelse av fallrettigheter fra grunneiere som ikke tidligere hadde solgt sine rettigheter. Dersom det var hensikten med avtalen for Vestfold Krafs vedkommende å foreta slikt resterverv, er det etter rettens syn påfallende at dette ikke nærmere har blitt presisert i ordlyden. Etter rettens syn har det formodningen mot seg at et slikt viktig premiss ikke ville blitt presisert nærmere. Basert på en ren ordlydsfortolkning alene, er det likevel etter rettens syn vanskelig å konkludere endelig på om det er tale om en ren fallerstatning eller at kraftytelsen er en del av vederlaget for tomten, som gis til eierne av denne. For å forstå avtalen nærmere, må man da se hen til blant annet avtalens formål og konteksten den ble inngått i. Retten mener disse trekker klart i retning av at ytelsen ble gitt som en stedsvarig rettighet for Bløytjerntomta og at eierne av eiendommen har krav på erstatningen. Retten viser for det første til at ytelsen på 40 k W etter punkt 3 skal leveres direkte på Bløytjerntomta. Videre følger det direkte av avtalen at kraften bare skal benyttes som drivkraft på tomten, med unntak for sagbrukerens behov. Når det med jordskifterettens dom er endelig avklart at det er kun rettsetterfølgerne av loddeierne fra 1883 som eier Bløytjerntomta, er det i utgangspunktet kun disse vil få glede av vederlaget. På den annen side kan det hevdes at 106 eierne vil få glede av at det er en sag i bygda, og at de derfor var villige til å la fallrettighetene bli erstattet med gratis elektrisk kraft til saga. Det mest nærliggende er likevel at kraftytelsen tilkommer de som får overdratt tomt til seg, altså 113 eierne. Retten viser her til at kraftytelsen stiftes i det Bløytjerntomta byttes mot gammel sagtomt og trer i stedet for kraftkilden på den gamle tomta, og skal benyttes til akkurat samme formål drift av saga. Det er på det rene at den gamle tomta hadde naturlig tilgang drivkraft til saga i form av vannfall, som var benyttet vederlagsfritt i nærmere 60 år uavhengig av rettighetsforholdene til denne. Videre er det klart at plasseringen av den nye tomta, som 113 eierne fikk overdratt seg, ikke ville ha slik tilgang på drivkraft. De var derfor avhengige av å få dette på andre måter, enten ved dieselmotor eller elektrisk kraft. Når 113 eierne overførte den gamle sagtomta, hvor de hadde hatt tilgang på kraft i bytte med ny tomt, fremstår det etter rettens mening nærliggende at de som ledd i forhandlingene sikret seg kraftytelsen for å avhjelpe denne mangelen. En slik forståelse harmonerer også best med skjøtet for Bløytjerntomta, som ble utarbeidet i forbindelse med overdragelsen. Det fremgår av dette at kraften tinglyses som en rettighet for Bløytjerntomta, og også inngikk i stempelavgiften for tomta. Videre ble kraftytelsen påheftet en annen eiendom som en rett for Bløytjerntomta. Det fremgår ikke noe sted av skjøtet at kraften var ment å være en fallerstatning ved erverv av vannfallet. Tvert imot fremstår kraften som en realservitutt for Bløytjerntomta, og i slike tilfeller vil det etter rettens være utgangspunktet for at rettigheten tilhører eiendommen og indirekte dens eiere, med mindre det er holdepunkter for noe annet. Hva som var formålet med avtalen er også beskrevet av Bredok Erichsen i sitt notat til Vestfold Kraft av 7 mai 1949 Av konteksten fremgår at Erichsens klare synspunkt var at det kun var loddeierne som hadde fallrettigheter i Bløitjernfossen. Fossen var fallet direkte nedenfor Bløytjernet, hvor fallet var størst. Erichsen skriver på side 8 i notatet: Gjennom de fra Interessentskapet Åbjøra overdratte kontraktsrettigehter m. veg har Vestfold Kraftselskap erhvervet alle lodder i Bløitjernfossen, tilligende samtlige bruksnumre under gardsnummer 113Imidlertid var det jo ikke tilstrekkelig for Vestfold kraftselskap å være eier av alle lodder i Bløitjernfossen all den stund man ikke hadde noen overnenkomst med den, som ubestridt i henhold til kontraktene av 1888 og 1913, hadde bruksretten til fallet og disposisjonsretten til den ved utskiftingen forlods utlagte tomt. Derfor blev det da i 1948 innledet forhandlinger både med Hippe og med Aabjøringene om dette. Dette er etter rettens syn vesentlig for forståelsen av avtalen på tidspunktet den ble inngått. Som det fremgår mente Erichsen at Vestfold Kraft allerede hadde samtlige rettigheter til fallet. Hvorvidt dette rent faktisk er riktig er imidlertid et annet spørsmål, og oversikten som saksøker har fremlagt viser at Vestfold antakelig ikke hadde inngått avtaler med saksøkernes rettsforgjengere. Det sentrale med Bløytjernavtalen var imidlertid, slik Erichsen beskriver, å inngå avtale med den som hadde bruksrett til fallet og disposisjonsretten til tomten der den gamle sagen sto, som skulle demmes opp. Følgelig ble det derfor inngått avtale med Hippe og med de Hippe hadde utledet sine rettigheter fra loddeierne, altså 113 eierne, som fikk overdratt den nye tomten til seg. Erichsens notat tar for seg historikken rundt rettighetsforholdene i Åbjøra. Saksøkernes tolkning av avtalen, nemlig at Vestfold Kraft inngikk avtalen for å sikre seg rettighetene de ikke tidligere har ervervet, og at ytelsen på 40 k W ble gitt som vederlag for fallrettighetene, kan ikke utledes noe sted. Også her har det formodningen mot seg at en slik forståelse av avtalen er riktig, uten at det er nevnt i det etterfølgende notatet. Saksøkerne har fremholdt at Erichsen hadde personlig interesse i saken, da det var han som hadde stått for kontraktene og derfor hadde interesse i at rettighetsforholdene var avklart og riktig etter at disse var overdratt Vestfold Kraft. Retten er ikke enig i denne innvendingen. Det enkleste for Erichsen, dersom det ikke skulle være noe tvil om rettighetsforholdene, hadde nettopp vært å omtale 1948 avtalen som et slags sluttoppgjør for samtlige vassdragsrettigheter. At formålet med kraftytelsen var noe annet enn en ren fallerstatning, tydeliggjøres også når man sammenligner Bløytjernavtalen med avtaler inngått med grunneiere i Vestringsbygda i 1948 Det ble her inngått enkeltstående avtaler med tre grunneiere om erverv av deres rettigheter, som Vestfold Kraft ikke tidligere hadde sikret seg. Det forhold alene at det ble inngått enkeltstående avtaler om fallrettighetene, taler etter rettens syn mot den tolkning av avtalen som saksøkerne anfører. Vestringsbygdsavtalene ble inngått på samme tid som Bløytjernavtalen og det ville vært naturlig at tilsvarende avtaler ble inngått på åbjørssiden, dersom det var tale om erverv av rene fallrettigheter. I Vestringsbygdsavtalene fikk enkelte grunneier også som motytelse et betydelig kontantbeløp, i tillegg til vederlagsfri kraft. I to av avtalene får grunneierne hver for seg stedsvarig rett på henholdsvis 20 hk og 30 hk elektrisk energi til bruk på sin eiendom. I Bløytjernavtalen var det ikke noe kontantbeløp. Heller ikke kraftvederlagets størrelse tilsier at det var tale om noe resterverv av fallrettigheter, men i stedet en ren muliggjøring av drift på den nye saga, da denne ikke hadde tilgang på naturlig drivkraft. Ådne Fugllien forklarte i sin partsforklaring at 40 k W ikke var særlig mer enn nødvendig for å drifte den nye saga. Det skulle etter avtalen med Hippe monteres en cirka 40 hk motor til å drive saga. Sammen med flisvifte og sagbrukerens husholdningsbehov var vederlaget akkurat nok til at det dekket sagdriften. Etter tilleggsavtalen mellom Vestfold Kraft og Hippe skulle det også settes opp med høvelhus. Kraften på 40 k W ville imidlertid ikke være nok til å drive både sag og høvel samtidig, slik at driften ble begrenset av den gratis elektriske kraften. Forbruk ut over dette ville være overforbruk og koste dyrt. Dersom man ser på vederlaget som kun en alminnelig fallerstatning for vannfallet utenfor tomta, har denne liten sammenheng med vederlagets størrelse. For det første var ikke den gamle sagtomta skyldsatt, og hadde derfor ikke noen egen andel i vassdragets fallrett, ut fra synsvinkelen om at sameiet eide vassdragsrettighetene. I tillegg hadde den gamle sagtomta begrenset fall langs sin bredde, som heller ikke tilsa noe vederlag av betydning. Under synsvinkelen om at det er en ordinær fallerstatning for fallet rett utenfor tomta, ville vederlaget etter rettens syn vært satt vesentlig lavere. Dersom man ser på kraftytelsen som en fallerstatning for saksøkernes rettsforgjengeres rettigheter i vassdraget ellers, ville på den annen side vederlaget vært betydelig høyere samlet sett, når man sammenligner erstatningen med den som ble gitt de enkelte grunneiere på Vestringsbygdssiden. Vederlagets størrelse taler derfor klart i retning av at det ble fastsatt kun for å drive sagbruket videre, ikke for å erverve fallrettigheter. Det er på det rene at avtalen er underskrevet av 36 personer, både 106 eiere og 113 eiere, hvorav kun sistnevnte gruppe utgjorde forhandlingskomiteen. Et annet spørsmål er likevel hvem som er de reelle partene i avtalen. Innledningsvis i avtalen fremgår at den er inngått mellom Åbjørsbygden sameie og Vestfold Kraftselskap. Senere i teksten brukes bare teksten sameiet. Saksøkerne har anført at sameiet her sikter til det gamle sameiet, som besto etter salget til Peder Anker i 1803 og at det er disse som er parter i avtalen. Saksøkte har fremholdt at sameiet her kun sikter til loddeierne som kjøpte tilbake skogen, og som fikk utlagt sagtomt forlodds i utskiftningsforretningen. I avtalen inngått med Hippe den 10 mars 1948, som er en tilleggsavtale til Bløytjernavtalen, benyttes i stedet begrepet loddeiere, som retten legger til grunn utvilsomt sikter tilbake på loddeierne fra tilbakekjøpet av skogen, altså 113 eierne. I denne avtalen fremgår at Bløytjerntomta er oss overdratt, altså loddeierne. Videre står det om kraften at Hippe skal få benytte den elektriske kraft, som vi har fått overdratt som vederlag for vannfallet ved Bløitjern. Av denne avtalen fremgår at loddeierne har fått overdratt både den nye sagtomten og kraften. Også denne avtalen inneholder imidlertid passusen om intet mer å kreve i vederlaget, helt avslutningsvis. Avtalen er også skrevet under av en rekke 106 eiere, som ikke er loddeiere. I avtalen inngått mellom Vestfold Kraft og Hippe fremgår igjen at det er Abjørsbygdas sameie som har fått tomt. I spørsmålet om denne begrepsbruken kunne ha noe å si for eierskapet til selve sagtomta, som ble overdratt i Bløytjernavtalen, skriver jordskifteretten følgende på side 42 i sin dom: Med utgangspunkt i utskiftningen fra 1884 1897 har jordskifteretten tidligere forklart at begrepet loddeiere må bety de partene som med grunnlag i skogkjøpet i 1883 fikk utlagt gardsnummer 113 teiger ved utskiftningsforretningen. Ved deres felleskjøp av Aaberg skov oppsto et sameie mellom dem, og dette sameiet eksisterer så vidt fortsatt mellom de samme parter innenfor den lille rest som ikke ble utskiftet. Synonymt med ordet loddeiere brukes imidlertid av og til også andre begreper i kontraktene om den gruppe som befinner seg i grunneierrollen. Det står for eksempel eierne av Aaberg skog, Aabergskogens eiere og loddeierne av Åbjørs skog. I kontrakten med Vestfold Kraftselskap opereres det med Åbjørsbygden sameie eller bare sameiet. Jordskifteretten finner at det ikke er noen motstrid mellom ovennevnte begreper og begrepet loddeiere. De er snarere med på å underbygge jordskifterettens loddeierdefinisjon. Kontraktstekstenes begrepsbruk rundt grunneierposisjonen gir etter jordskifterettens syn i alle fall ikke næring for at eiendommer under gardsnummer 106 betegnet som bruksberettigede under utskiftningen skal ha skaffet seg noen medeiendomsrett til sagtomta. Slik retten tolker premissene fra jordskifteretten, mente jordskifteretten at Åbjørsbygdens sameie, slik det er benyttet i Bløytjernavtalen, måtte forstås som 113 eierne, i det det var disse som var i grunneierposisjon for den gamle sagtomta. Dette var også bakgrunnen for at jordskifteretten konkluderte med at Bløytjerntomta ble overdratt til 113 eiere og ikke det eldre skogsameiet som sådan, slik partsgruppe A, bestående av 106 eiere, anførte. Etter rettens syn er det ikke holdepunkter i avtalen, eller konteksten rundt, for at begrepet er ment å omfatte noe annet når det kommer til overdragelsen av vederlagskraften. Tvert imot illustrerer inngåelsen av avtalen med Hippe at det er loddeierne som har inngått kontrakt med Vestfold Kraft. Det eneste som kunne tilsi at kontrakten er ment å omfatte andre enn 113 eierne, er det faktum at de som kun er 106 eiere har signert på avtalen. Om dette skriver jordskifteretten: Det faktum at samtlige kontrakter er underskrevet av flere 106 personer uten eiendom under gardsnummer 113, kan tilsynelatende fortone seg som sterke bevis i favør av partsgruppe A i denne tvisten. De to første kontraktene (fra 1888 og 1913) begynner sogar med teksten: Vi undertegnede eiere. Jordskifteretten mener imidlertid at det skal mer til for å velte om på en eiendomsrett som ut fra utgangsdokumentene så klart og entydig tilligger loddeierne det vil si gardsnummer 113 eierne. At kontraktene med sine underskrifter skaper tvil er så sin sak, men de er etter sin karakter ikke dokumenter som overfører eiendomsrett. De er skrevet med den hensikt å regulere et rettsforhold overfor en tredjeperson. En må dessuten se på den samlede formulering i kontraktene, som tross alt aldri forlater prinsippet om at loddeierne har den rettslige posisjon som grunneiere og utleiere. Det hadde stilt seg annerledes dersom denne posisjonen i kontraktene hadde hatt en annen etikett, som for eksempel gårdene i Abjør, vi grunneiere under gardsnummer 106 og 113 eller lignende. Det er ikke vanskelig å finne grunner til at det ble så mange unødvendige underskriftene på kontraktene. Jordskifteretten vil anta at selve eierskapet til sagtomta helt fra første stund framsto som relativt underordnet. Det viktigste var at bygda hadde ei sag og at sageieren hadde en egnet plass å drive der det også var enkelt å skaffe drivkraft til saga. Det var naturlig at alle i bygda hadde et visst engasjement i forhold til sagas ve og vel. Hvis noen var så interessert at de ønsket å medundertegne kontraktene, ble det neppe sett på som noe poeng blant de egentlige eierne å hindre dette. Retten er enig i den vurderingen som ble gjort av jordskifteretten og slutter seg til den argumentasjonen ovenfor. Videre er det rettens syn at ikke alle i bygda hadde noen bevisst oppfatning av hvordan rettighetsforholdene i Åbjøra var, herunder om deres rettsforgjengere hadde solgt rettighetene, eller hva de egentlig hadde krav på. At det er så mange som har underskrevet avtalen, må imidlertid også ses i sammenheng med hva Erichsen skriver i sitt notat om hvordan denne kom i stand. Forhandlingskomiteen forhandlet først frem avtalen med Vestfold Kraft, deretter hadde Erichsen leid en mann i bygda til å gå rundt for å få deres signaturer. At disse ikke tidligere hadde underskrevet noen avtaler om fallrettigheter, kan imidlertid ikke i seg selv til at de har noen rett til ytelsen, som under enhver omstendighet skulle ytes på tomten overdratt til loddeierne. Det skal etter rettens syn mer enn en underskrift på en avtale man i utgangspunktet ikke har noe med for at man være i rettslig posisjon til å kreve en andel i vederlaget. I tråd med avtalene inngått med sagbrukerne, var det i utgangspunktet bare loddeierne som hadde krav på rabatert skjæring. Slik det fremgår av jordskiftedommen, hadde det imidlertid utviklet seg en praksis hos sagbrukeren om at dette ble gitt til samtlige åbjøringer. En naturlig forklaring for at det var så mange 106 eiere på dokumentene, kan derfor etter rettens syn like greit forklares med at de var opptatt av å videre sikre seg rabatert skjæring. En alternativ forklaring er at de strengt tatt ikke hadde noe bevisst forhold til hva de skrev under på, all den tid avtalen hovedsakelig gjaldt bytte av gammel sagtomt mot ny sagtomt. Antakelig hadde 113 eierne heller ikke noen innvendinger mot dette, da det ikke påvirket deres egne priser. Oppsummeringsvis, når man tolker Bløytjernavtalen i lys av sitt formål og kontekst, mener retten det er klart at kraften ytes som del av vederlaget for den nye tomten, i lys av at denne ikke hadde naturlig tilgang på slik drivkraft, og at erstatningen derfor tilfaller 113 eierne. Retten viser for det første til hva som ble sagt om partene og bakgrunnen for saken, nemlig at den inngås med loddeierne. Videre viser retten til at kraften er en direkte avhjelpelse av mangel på den nye tomten, som ikke hadde naturlig drivkraft. I tillegg fremstår størrelsen på ytelsen som direkte å være fastsatt for å drive saga videre. Den er ikke fastsatt på en slik måte at noen enkelteiendommer ikke tidligere har solgt sin fallrett. Retten mener derfor at kraftvederlaget må ses på som en del av makeskiftet ved ombytting av sagtomtene, utløst av behovet for drivkraft etter oppdemming av Bløytjernet. Retten er derfor ikke enig med saksøkernes anførsel at vederlaget ble gitt som en fallerstatning. Følgelig vil derfor ytelsen på 40 k W i utgangspunktet tilfalle tomten, og indirekte dens eiere. Etter rettens syn kan ikke passusen om at dersom underskriverne tidligere har solgt sine rettigheter, har de intet mer å kreve i vederlaget som er gitt oss for dette vannfall lede til noe annet tolkningsresultat Punktet fremstår også helt uavhengig fra de andre punktene i avtalen, og er ikke en del av avtalens nummerering. Den henviser heller ikke til punkt 3 i avtalen. Det er derfor ikke gitt at vederlag for dette vannfall sikter til kraftytelsen som ble ytet av Vestfold Kraft etter Bløytjernavtalen. Etter rettens syn er en mer nærliggende tolkning at bestemmelsen ble tatt inn i lys av at avtalen skulle sirkuleres for underskrift i bygda, og at bestemmelsen sikter til tidligere inngåtte avtaler om salg av fallretter. Ettersom disse allerede hadde solgt sine rettigehter, kunne de derfor ikke kreve noe mer i vederlaget etter Bløytjernavtalen. Dette innebærer imidlertid ikke at bestemmelsen kan tolkes antitetisk, herunder at de som ikke hadde solgt sine rettigheter kunne kreve en andel i vederlaget, selv om de ikke var 113 eiere. Tvert imot mener retten at dersom avtalen skulle forstås slik saksøkerne anfører, ville dette fremkommet av teksten. Dersom enkelte av grunneierne mente de ikke hadde solgt fallrettighetene sine i 1948, ville det i stedet være naturlig å gjøre et konkret krav gjeldende og inngå en avtale, slik som ble gjort i Vestringsbygda. Det forhold at saksøkernes rettsforgjengere ikke inngikk slike avtaler, kan imidlertid ikke påvirke forståelsen av Bløytjernavtalen som sådan, uten andre holdepunkter for en slik tolkning. 6. 3 Øvrige forhold Etter dette har retten konkludert med at ytelsen ble gitt som ledd i overdragelsen av gammel sagtomt mot ny tomt og med det formål å avhjelpe en mangel ved den nye tomten. Ytelsen er derfor en stedsvarig rettighet for Bløytjerntomta. Slik retten ser det, er det i utgangspunktet ikke nødvendig å ta stilling til om fallet ble skiftet ut forlodds ved utskiftingsforretningen på 1880 tallet eller om fallet forble i sameiet. Retten viser for det første til at sagbruket hadde vært i drift i nærmere 60 år på tidspunktet Bløytjernavtalen ble underskrevet. Uavhengig av om eventuelle fallretter utenfor sagtomten ble utskiftet forlodds, har loddeierne uansett disponert over fallet ved å la sagbrukerne benytte seg av sagtomta og fallet over en svært lang periode, uten innvendinger. At de i hvert fall hadde en bruksrett til fallet på en eller annen måte, enten ved at fallet var skiftet ut, akseptert bruk eller hevd, er for retten ikke av betydning. Det sentrale var at på tidspunktet for Bløytjernavtalen hadde etablert en sag med tilgang på drivkraft, uavhengig av rettighetsforholdene til dette. Dersom man legger saksøkernes påstandsgrunnlag til grunn, nemlig at det var saksøkernes rettsforgjengere som eide fallet, og videre at man legger til grunn at dette var gjengs oppfatning i 1948, endrer ikke dette rettens konklusjon. Loddeierne ville fortsatt være eiere av sagtomta og Vestfold Kraft var avhengig av å inngå avtale med dem om tomta. Hvis de ikke hadde fått gratis elektrisk kraft, kunne de bare nektet å bytte tomt. At loddeierne i en slik situasjon uansett ville forhandlet seg frem til vederlagsfri kraft til bruk for sagbruket er for retten sannsynlig når man tar i betraktning de avtalene som ble inngått med grunneiere i Vestringsbygda på samme tid. Vestfold Kraft var avhengig av å erverve tomta. Hvis man først skulle vise til rimelighetsbetraktninger, kan disse like greit slå ut i de saksøktes favør av denne grunn. Saksøkerne har fremholdt at den forståelsen av avtalen som retten nå legger til grunn ikke medfører et rimelig resultat, og at dette må få betydning for tolkningen. Retten er ikke enig i dette. For det første viser retten til det som står ovenfor. Retten viser også til hva vitnet Ole Kulterstad forklarte i sin partsforklaring. Han forklarte at eiendommene som tidligere ble utlagt nok hadde en rettferdig verdi ut fra muligheten til å hente ut skog, men har fått helt andre verdier i dag på grunn av mulighetene for utskillelse av tomter for hytteutbygging. Slike økonomiske ulikheter oppstår fordi man ikke kunne forutse hvilken verdi eiendommene ville få i fremtiden. Retten har likevel sympati for at enkelte 106 eiendommer som ikke har inngått avtaler om salg av fallretter ikke mottar erstatning for sin del. Dette kan likevel ikke benyttes som argument for å tolke avtalen annerledes, enn hva som for retten fremstår som en klar tolkning i lys av sitt formål. Endelig finner retten grunn til å bemerke at saksøkerne ikke kan sies å ha hevdet noen rett til vederlagskraften, og dermed pengeerstatningen. Dersom saksøkerne skulle ha hevdet noen rett, ville dette i så fall vært rabatert skjæring av tømmer. Noen hevd på selve kraften for sagbruket kan det uansett ikke være tale om. 6. 4 Konklusjon Rettens konklusjon blir etter dette er at erstatningskraften på 40 k W er en stedsvarig rettighet tilhørende Bløytjerntomta, og at pengeerstatningen som er kumulert til nå og som utbetales i fremtiden tilfaller realsameierne av Bløytjerntomta etter sameiebrøk. Slutningen i dommen er utferdiget i samsvar med de saksøktes endrede påstand for retten. 6. 5 Saksomkostninger De saksøkte har vunnet saken og skal etter hovedregelen i tvisteloven 20 2 første jamfør andre ledd tilkjennes erstatning for sine saksomkostninger. Advokat Bjørnsen har i fremlagt omkostningsoppgave krevd erstatning på totalt 380 350 kroner inklusive mva for advokatsalær fordelt på 188 timer, i tillegg til 6 122 kroner inklusive merverdiavgift i utlegg. Gjennomsnittlig timesats blir 2 023 kroner inklusive merverdiavgift Saksøker har ikke hatt innvendinger til omkostningsoppgaven fra saksøkte. Til sammenligning har saksøker krevd erstatning for advokatsalær med 817 500 kroner inklusive mva, for 265 timers arbeid, gjennomsnittlig timesats blir da 3 04 kroner inklusive mva. Saken reiser i utgangspunktet sentrale og oversiktlige rettsspørsmål: tolkning av avtale og beslektede tingsrettslige spørsmål. I lys av dette fremstår saksøktes salærkrav noe høyt, i lys av at det er saksøker som har fremskaffet det meste av dokumentasjonen. Videre viser retten til at saksøktes erkjennelse av at Åbjøra i alminnelighet var i sameie først kom under slutten av hovedforhandlingen, slik at en del av tiden har blitt benyttet til dette. Retten har til tross for dette, kommet til at de saksøktes omkostningsoppgave skal legges til grunn for erstatningsutmålingen. Retten viser til at det ikke er kommet protester mot oppgaven, og til at saksøkers oppgave er over dobbelt så høy som de saksøktes. I den samlede vurderingen har retten også lagt vekt på at saksøkers påstandsgrunnlag forutsetter at saksøkte imøtegår en rekke momenter, selv om saksøkte i utgangspunktet mente saken kunne løses ut fra en ren avtaletolkning Saken har verken i enkeltspørsmål eller samlet bydd på tvil, og det er for øvrig ingen tungtveiende grunner som tilsier at saksøkerne helt eller delvis skal fritas fra erstatningsansvaret, jamfør tvisteloven 20 2 tredje ledd. Dommen er ikke avsagt innen lovens frist. Årsaken er sykdom etter hovedforhandling og påfølgende tett beramming. D OM SS LU TN IN G1. Ytelsen på 40 k W som leveres eiendommen 113 32 i Nord Aurdal av Vestfold Kraft og dets rettsetterfølgere tilfaller eierne av 113 32 i Nord Aurdal. 2. Ovennevnte ytelse fordeles ved eventuell intern fordeling mellom sameierne etter sameiebrøk. 3. Geirmund Grøndalen, Jarle Egil Grøndalen, Odd Erland Kvannefoss og Ole Arne Fugllien dømmes i fellesskap til å erstatte Bente Blankenberg, Jo Dalen, Lillian Haugen Strand, Atle Loberg, Ole Ragnar Aaberg, Knut Håkon Odden, Odd Magne Hauge, Helge Dølehuset, Ole Kulterstad, Kjell Ingar Åbjørsbråten, Steffen Raaholdt, Ådne Fugllien, Jostein Halden, Aasta Moen, hennes dødsbo og Håkon Voldens, hans dødsbo, med 386 570 trehundreogåttisekstusenfemhundreogsøtti kroner innen 2 to uker fra forkynnelse av dommen. 
Saken gjelder spørsmål om hvem som har rett til en årlig erstatning, som siden 2011 har blitt utbetalt som en pengeerstatning i stedet for tidligere erstatning på 40 k W elektrisk kraft. 1 Innledning og plassering av saken Åbjøra er ei elv som renner fra Ølsjøen Bløytjernet til Aurdalsfjorden i Nord Aurdal kommune, en del av Begnavassdraget. Tidligere rant vannet fra Ølsjøen videre i elveløp ned til Bløytjernet, hvor utløpet til Åbjøra lå. I dag henger imidlertid Bløytjernet og Ølsjøen sammen på grunn av regulering, og vannet er i dag regulert som inntaksmagasin for Åbjøra kraftverk. Nede i dalen ligger bygdene Åbjør og Vestringsbygda, skilt av Åbjøra. Før reguleringen av Åbjøravassdraget var det etablert en sag like nedenfor Bløytjernet som benyttet seg av fallet i Åbjøra for å drive saga. I forbindelse med reguleringen av Åbjøravassdraget og utbyggingen av Åbjøra kraftverk, sikret Vestfold Kraftselskap seg rettigheter i og langs begge sider av Åbjøra gjennom ulike avtaler. n av disse avtalene ble inngått i 1948 mellom Vestfold Kraftselskap og Åbjørsbygdens sameie om avståelse av grunn og vannfall ved Bløytjern. Etter avtalens skulle sameiet overdra jordstykket der gamle sagen sto, samt det rett ut for samme værende vannfall. Avtalen omtales nedenfor som Bløytjernavtalen. Motytelsen var at Vestfold Kraft skulle overdra en tomt på 7 mål, som senere fikk gardsnummer 113 bruksnummer 32 Denne tomten omtales nedenfor som Bløytjerntomta. Kraftselskapet forpliktet seg videre til årlig å levere 40 k W elektrisk kraft gratis til bruk som drivkraft for saga. Det fremgår av avtalen at kraften, med unntak av 2 k W som skulle dekke husholdingsbehov hos sagbrukeren, bare kunne benyttes til saga. Det er denne forpliktelsen av å levere elektrisk kraft som i nyere tid er gjort om til en årlig pengeerstatning, og som partene er uenige om hvem som er rettmessig mottaker av. Bløytjernavtalen ble underskrevet av 36 personer. Som det fremkommer nedenfor var det ikke bare de som eide den opprinnelige sagtomta som underskrev avtalen, men en rekke åbjøringer. Av alle undertegnerne var det flere som tidligere hadde solgt sine rettigheter i Åbjøra i forbindelse med kraftutbyggingen. Saksøkerne utgjør rettsetterfølgerne til åbjøringene som har underskrevet avtalen fra 1948, og som ikke tidligere hadde solgt sine vassdragsrettigheter i Åbjøra. I hovedsak gjør saksøkerne gjeldende at ytelsen på 40 k W ble gitt som motytelse fra Vestfold Kraft for erverv fallrettighetene i Åbjøra som Vestold Kraft ikke tidligere hadde ervervet, og at erstatningen derfor tilhører dem. De saksøkte består av de nåværende sameierne i Bløytjerntomta, altså rettsetterfølgerne til de som fikk overdratt den nye tomten til seg ved inngåelsen av avtalen med Vestfold Kraft. Disse gjør i hovedsak gjeldende at ytelsen på 40 k W ble gitt som vederlag for erverv av den gamle tomta i forbindelse med at det skulle etableres en ny sag, som ikke hadde naturlig tilgang drivkraft, og at erstatningen derfor utelukkende tilhører realsameierne av Bløytjerntomta. For å forstå saken og denne partskonstellasjonen, er det etter rettens syn hensiktsmessig å gjengi noen historiske hovedpunkter nærmere. 2 Tilbakekjøp av skog og etablering av sag Den tidligste relevante hendelsen fant sted i 1803 På dette tidspunktet var det ni oppsittere på Gaarden Aaberg. Disse oppsitterne inngikk avtale med Peder Anker om salg av Åbjør skov, som lå i sameie mellom oppsitterne. Skjøtene ved salget ble tinglyst 6 juni. 1803Det er utvilsomt at overdragelsen til Peder Anker omfattet hogstrettigheter i det tidligere sameieområdet. Ut fra dokumentene har det vært tvil om overdragelsen til Peder Anker også omfattet selve grunnen. Bakgrunnen er at selgerne betinget seg relativt omfattende bruksretter i området, blant annet i form av beite, slått og seterdrift. I tillegg ble løvskogen holdt tilbake. Partene har noe ulikt syn på dette spørsmålet, da saksøker hevder grunnen ikke fulgte med salget, mens saksøkte mener grunnen fulgte med salget. Det er uansett på det rene at rettigheter i Åbjøra, altså elva, ikke er nevnt i forbindelse med overdragelsen til Peder Anker. Dette gjelder både eventuelle rettigheter til utnyttelse av fallet i elven og fiske. Etter at Peder Anker kjøpte Aaberg skov, ble skogsområdet overdratt til andre eiere utover 1800 tallet. I 1883 kjøpte 19 åbjøringer tilbake et skogsområde på cirka 25 000 dekar, som hadde fått gardsnummer 113, bruksnummer 1 Skjøtet ble tinglyst 16 oktober 1883, og kort tid etterpå krevde kjøperne utskiftning. I forbindelse med utskiftningsforretningen omtales tilbakekjøperne som loddeiere, da kjøperne hadde ulike andeler, eller lodd, i det nye skogsområdet. Utskiftningsforretningen ble påbegynt i 1884 og endelig avsluttet etter overutskiftning i 1897 Første trinn i utskiftningen var å legge ut teiger til eiendommer i Åbjørsbygda som vederlag for ubestridte bruksretter de hadde i skogen. Alle disse gårdene var matrikulert under gardsnummer 106, og de ulike bruksrettsteigene fikk samme bruksnummer som vedkommende eiendom. Disse teigene ble ikke særskilt skyldsatt, da de knyttet seg til bruksretter 106 eindommene allerede hadde i området. Da 106 teigene var lagt ut, sto tilbake et restareal som utgjorde om lag 30 av det tilbakekjøpte skogsområdet, som skulle fordeles mellom loddeierne. I mellomtiden hadde det skjedd en intern salgstransaksjon mellom to åbjøringer, slik at antall loddeiere i skogen i praksis hadde økt fra 19 til 20I utskiftningsforretningen ble restarealet delt mellom de 20 loddeierne, og verdien av hver parts utlagte teig sto i forhold til hvor stor andel av kjøpesummen vedkommende hadde bidratt med ved tilbakekjøpet. Teigene som skulle fordeles mellom loddeierne, ble særskilt skyldsatt og fikk bruksnumre 1 20 under gardsnummer 113 Det bemerkes for sammenhengens skyld at loddeierne, som også hadde hatt bruksretter i skogen i kraft av å være eiere av eiendommer under gardsnummer 106, også fikk vederlagsteiger med identisk matrikkelnummer som gården. Loddeierne hadde altså både 106 og 113 teiger i skogsområdet. Av dokumentene fra utskiftningsforretningen fremgår det i omtalen av teig nummer 39, som ble tillagt gardsnummer 106, bruksnummer 6, at der forlorlods i denne Teig er utstaket Sagtomt paa Lodeiernes Forlangende til Knut L. Vesterb. Det er på denne tomten den gamle sagen ble etablert og som Vestfold Kraft senere ervervet i den nevnte avtalen av 1948Heller ikke dokumentene fra utskiftningsforretningen omhandler eventuelle rettigheter i Åbjøra. I stedet fremgår det at skogen ble verdsatt etter en boniteringsoversikt og lagt ut til de ulike eiendommene etter skyld, og, for loddeiernes vedkommende, sin andel i tilbakekjøpet. Ett sted hvor vannfall er nevnt, er avtalen loddeierne inngikk med sagbruker Knut Lagesen Westerbø. I avtalen av 6 mars 1888 fremgår: Vi undertegnede eiere av Aaberg skog fra den ene side og Knut Lagesen Westerbø på den anden side, har med hinanden inngaaet følgende kontrakt om anlæg af et sagbrug paa og brukarettighed til 6 maal jord af Aaberg skog, samt det ret ut for samme værende vandfald ved Bløitjernet ved Aabergselven, hvilket jordstykke med vandfald ved utskiftingen i 1887 er udlagt os lodeiere som særskilt teig. I avtalen står det altså at jordstykke med vannfall er utlagt loddeierne som særskilt teig. Westerbø forpliktet seg til å holde sagen i stand og skjære tømmer for Aabergskogens eiere til nærmere angitte rabaterte priser. Videre fremgår at dersom betingelsene ikke overholdes av sagbrukeren, har loddeierne rett, men ikke plikt, til å innløse sagbruget med fallet, dog ikke selve vandkraften, og tilliggende herligheter og rettigheter, hvoriblandt de paa stedet opførte huse som findes nyttige for sagbruket. Avtalen er underskrevet av de 20 loddeierne, i tillegg til 2 eller 3 (tilsynelatende har Ivar Andersen signert to ganger under navnene Kristenhuset og Haugene), som ikke var loddeierne, men som kun hadde bruksrettsteiger. Retten legger likevel til grunn at det i utgangspunktet kun var loddeierne som hadde krav på rabaterte priser i henhold til avtalen med Westerbø. Likevel tyder flere av dokumentene på, som beskrevet nærmere nedenfor, at gunstige priser også ble gitt til de som kun har bruksrettsteiger, en praksis som besto også etter sagen ble flyttet til den nye Bløytjerntomta og nye sagbrukere sto for driften. I henhold til kontrakten med loddeierne bygget Westerbø et sagbruk på tomten og drev sagbruket i mange år. Rettighetene etter kontrakten ble senere overdratt til en ny sagbruker, Viste. Det ble da inngått en ny avtale med Viste, som var en ordrett avskrift av kontrakten med Westerbø. Følgelig inneholdt også denne kontrakten passusen om at jordstykke med vannfall var utlagt loddeierne. Avtalen med Viste er datert 16 juni 1919 og tinglyst 2 mars 1918 Viste drev sagbruk på tomten frem til sin død rundt 1931Avtalen med Viste ble signert av 19 eiere av bruksnumre under gardsnummer 113, som enten var en av de opprinnelige loddeierne eller rettsetterfølgerne av disse. I tillegg ble også denne avtalen underskrevet av sju eiere som kun eide bruksnumre under gardsnummer 106Etter Vistes død på 1930 tallet ble sagbruket og rettighetene overdratt til Torger Hippe og Ivar Kvannefoss. Sistnevnte gikk relativt fort ut av driften og Hippe drev senere sagbruket alene. Det var derfor Hippe som drev sagbruket på tiden Bløytjernavtalen kom i stand og kraftutbyggingen begynte. 3 Salg av fallrettigheter På slutten av 1800 tallet og begynnelsen av 1900 tallet ble det en større interesse for utnyttelse av vannfall i Norge til produksjon av elektrisk kraft. Ettersom rettighetene til fallrettighetene i hovedsak var i privat eie, var det nødvendig for eventuelle utbyggere av vannkraftverk å sikre seg rettighetene i vassdragene. Hvordan dette foregikk er blant annet beskrevet i N OU 2004: 26 Hjemfall side 2: På siste halvdel av 1800 tallet begynte enkelte fosseoppkjøpere å operere i Norge. De kjøpte opp det de anså som utvinnbare fallrettigheter fra grunneiere rundt i landet. Oppkjøperne ble kalt fossespekulanter fordi eiendomsretten ofte ble videresolgt med god fortjeneste etter kort tid. Hvordan dette foregikk i Rjukan er beskrevet i Rjukan Bind I av Helge Dahl, 2 opplag fra 1988: Advokatene Per Rygh og Carl Lundh og ingeniørene Per Ugland og Olav Heggstad stod for det meste av oppkjøpene på vegne av Eyde og Hiorth. Med ferdigskrevne håndgivelser og kontrakter, der bare navn, sum og underskrifter manglet, klatret de opp til den minste og fattigste plass bare den hadde strand og vannrett, ja selv bare rett til å velte tømmer ut i elva. Tilsvarende prosess må kunne sies å ha funnet sted i tilknytning Åbjøra på begynnelsen av 1900 tallet og frem til reguleringen av Åbjøravassdraget. Her var det særlig Interessentskapet Åbjøra som arbeidet med å sikre seg rettigheter for videresalg. Dette Interessentskapet, som kan sammenlignes med dagens ansvarlige selskap, besto av Lars Christensen, direktør Wegger, doktor Wiese og overrettsaksfører Bredok Erichsen. I tillegg opptrådte Høyesterettsadvokat Irgens Odberg som forhandler. Gjennom en rekke enkeltkontrakter, samlekontrakter og forlik sikret Interessentskapet seg rettigheter i Åbjøra fra grunneiere i Åbjørsbygda og Vestringsbygda. Allerede i 1914 antydet Erichsen at Interessentskapet hadde sikret seg vesentlige rettigheter i Åbjøra. Dette ledet frem til forhandlinger om salg av rettighetene til Drammen kommune, men endte ikke med salg. Samtidig som forhandlingene med kommunen pågikk og fortsatte Interessentskapet forhandlinger om kjøp rettigheter i Åbjøra. De eldre dokumentene i saken tilsier at det ikke var noen klar og sams oppfatning av hvordan rettighetsforholdene i Åbjøra var. De fleste åbjøringer underskrev likevel på kontrakter om at de solgte rettighetene sine, enten de mente rettighetene var i sameie eller eneeie. Sistnevnte gruppe var i hovedsak de som hadde fått utlagt teiger som grenset til elva, og som mente de hadde enerett til vassdragsrettigheter i elvestykket langs bredden av sin teig. Dette var også i tråd med gjeldende lovgivning, som sa at vassdraget tilhørte den tilgrensende eiendom, med mindre det forelå særlige rettsforhold som tilsa det motsatte. Sameierne hevdet da, og for så vidt nå, at det eldre sameiet mellom gårdene i Åbjørsbygda er et slikt særlig rettsforhold og at sameiet til Åbjøra besto etter salget til Peder Anker og etter utskiftingen i 1883Den 1 april 1915 ble det inngått en avtale mellom Interessentskapet og grunneiere som dekket elvebredden fra Bløytjern og ned til Begna på Åbjørssiden. Av kontrakten fremgår det at underskriverne, som grunneiere og rettighetshavere, mente seg eneberettighet til all vann og strandrett i og langs Åbjøra fra Bløytjern til Begna. Det er enighet mellom partene i saken at eierne ved avtalen overdro vassdragsrettigheter for alle sine eiendommer, ikke bare de som er nevnt i avtalen. Motytelsen var at grunneierne skulle motta strøm og metallyslamper til innbyrdes fordeling, så snart det kraftverket var bygget ut. Det oppsto etter hvert tvist om 1915 avtalen, og flere grunneiere i Åbjøra som ikke hadde skrevet under kontrakten tok ut forliksklage mot underskriverne og Erichsen fra Interessentskapet. I hovedsak mente klagerne at underskriverne var uberettiget til å selge samtlige rettigheter i Åbjøra. De mente elva var, og forble, i bygdas sameie etter salget til Peder Anker. Klagerne viste også til at elva ikke var nevnt i forbindelse med utskiftningsforretningen. Subsidiært mente klagerne at bare de som kjøpte tilbake skogen i 1883 hadde rettigheter i elva. Dette resulterte i en prosess hvor det ble avholdt tingsvitne og hørt flere vitneforklaringer om utskiftingsprosessen. I det vesentligste forklarer tingsvitnene, som besto av både utskiftingsmenn og loddeierne fra 1883, at Åbjøra lå i sameie før og etter utskiftingen, slik at utskiftingen kun gjaldt skogen. Prosessen ledet opp til to forlik av henholdsvis 11 desember 1918 og et udatert forlik fra 1920, hvor underskriverne i det første forliket frafaller enhver paastand om nogen ret til nogen strekning av Aabjøra elv fra Bløytjern til Begna. I det siste forliket frafaller underskriverne seg for seg selv, og senere eiere av gårder, den sameieret vi mene at ha i Åbjøra elv. Flere enn de opprinnelige klagerne sluttet seg etter hvert til forlikene. Interessentskapet inngikk også flere separate avtaler med både eiere av 106 eiendommer og 113 eiendommer som mente de hadde en andel i Bløytjernfossen, altså fallet nedenfor Bløytjernet. Det var også en tilsvarende prosess i Vestringsbygda rundt hvem som hadde rettighetene i Åbjøra på den siden. På samme måte som for Åbjørsbygda, var det opprinnelig et skogsameie i området sør for Åbjøra mellom gårdene i Vestringsbygda. Det ble her holdt utskiftingsforretning i perioden 1865 1870 av hensyn til skogen. Beiteretter forble i sameie Også her oppsto det tvist mellom sameierne og de som hadde fått utlagt teig tilgrensende elva om hvem som hadde vassdragsrettighetene i Åbjøra. Etter avtale ble tvisten avgjort ved voldgiftsdom, som avsa dom 30 september 1933Voldgiftsretten tok utgangspunkt i at vassdraget tilhørte den tilgrensende eiendom, med mindre særlige rettsforhold tilsa noe annet. Videre la voldgiftsretten til at tidligere rettsforhold antas å bestå, med mindre det kan bevises at det er skjedd en forandring. Når en eiendom tilgrensende vassdrag skifter eier, mente voldgiftsretten at det var en presumsjon for at eierskiftet også gjelder vassdraget, med mindre andre omstendigheter tilsa at endringen i rettsforholdet ikke omfattet vassdraget. Voldgiftsretten la også til grunn at det skal kreve mindre til for å holde vannrettigheter utenfor en utskifting enn herligheter ved eller i selve grunnen, for eksempel i sten eller skifter forekomster. Spesielt gjaldt dette, mente voldgiftsretten, hvor utskiftingen var foretatt etter dagjeldende utskiftingslov 18, som forutsatte at rett til fiskeri ikke var med i utskiftingen. Etter en gjennomgang av ulike momenter, hvor voldgiftsretten også la betydelig vekt på forholdene på Åbjørssiden og hva utskiftingsmennene hadde uttalt ved tingsvitnet, konkluderte voldgiftsretten med at det opprinnelig sameiet besto og at elven ikke var en del av utskiftingsprosessen. Rettighetene i Åbjøra på Vestringsbygdsiden forble derfor i sameie mellom gårdene i Vestringsbygda etter utskiftingen. Hvordan var vederlaget for vassdragsrettighetene var fastsatt i de ulike avtalene var noe ulikt. I enkelte avtaler ble vederlaget beregnet etter skyld, slik at gårdene med størst skyld fikk en større andel av vederlaget. I andre avtaler, og da spesielt avtaler inngått med eiere av teigen tilgrenset elva, kunne vederlaget være fastsatt etter fallhøyden på den aktuelle teigen. Andre avtaler gir mottakeren gratis lys i form av et konkret angitt lamper. Enkelte av grunneierne inngikk også tilleggsavtale med Erichsen. Noe av bakgrunnen kan være at de både solgte i kraft av å være sameiere og også ved pretensjonen om å være eneeiere til rettighetene i elva utenfor sin teig. I en erklæring fra Bredok Erichsen 28 april 1953 er en slik tilleggsavtale beskrevet. Erichsen skriver her at en av partene som var en del av 1915 avtalen ble oppmerksom på at det utenfor hans teig kun var et ubetydelig fall i elven og at han derfor ville få lite vederlag for salget. Erichsen skriver om dette: Han henvndte sig da til mig om å få en forandring på dette og da jeg helst vilde undgå kluss og vanskeligheter og nødig ville at han skulde bli misfornøiet, blev vi enige om, at jeg skulde gjøre den forandring for hans vedkommende, at jeg skulle garanterte ham at han skulle få sin godtgjørelse beregnet slik at han fik så meget for sin del av elven som det ville blitt om elven ikke hadde været medtatt under Åbjørskogens utskifting, på de i kontrakten nevnte betingelser. Vederlaget ble deretter justert slik at han i stedet fikk vederlag etter hvor stor andel skyld eiendommen hans hadde i det gamle sameiet. Mengden og ulikheten av avtaler tilsier at det var uoversiktlig prosess, og gir inntrykk av at Interessentskapet forsøkte å sikre seg at de hadde samtlige rettigheter i Åbjøra, nesten for enhver pris. Illustrerende er avtalen inngått med Halsten Aabjørsbråten i 1918, daværende eier gardsnummer 106, bruksnummer 8, som solgte sin rett i Åbjøra om jeg har nogen. Saksøkerne har utarbeidet en oversikt over hvem som har inngått avtaler om salg av vassdragsrettigheter i Åbjøra, og som saksøkerne mener danner grunnlaget for som har rett på erstatning i dag. Det synes ikke å være uenighet mellom partene om hvem som har inngått slike avtaler og retten legger derfor saksøkers oversikt til grunn. Slik retten forstår det, er det derfor ikke bestridt at rettsforgjengerne til de saksøkte inngikk avtaler om salg av rettigheter i Åbjøra i denne prosessen, mens saksøkernes rettsforgjengere ikke skrev under på slike avtaler. Om forståelsen av hva som ble overdratt i avtalene, herunder om fallet utenfor den gamle sagtomta forble en del av sameiet etter utskiftingen i 1883, har partene ulikt syn. Saksøkerne mener at rettigheter i elva i sin alminnelighet, og uten unntak, hele tiden har vært i bygdas sameie og ikke ble skiftet ved utskiftningsforretningen i 1883 Saksøkte har i forbindelse med hovedforhandlingen erkjent at elva i sin alminnelighet har vært i bygdas sameie, men at rettighetene til fallet utenfor den gamle sagtomta ble tillagt loddeierne særskilt ved utskiftingen i 188314 Nærmere om avtalen inngått i 1948 og avtale med sagbruker Hippe Den siste fremlagte avtalen som ble inngått mellom Interessentskapet og grunneiere i Åbjørdsbygda er fra 1923 Som nevnt ovenfor var det også spørsmål om mulig salg til Drammen kommune, som ikke kom i stand. Det var også til behandling mulig statlig ekspropriasjon av rettighetene, men som etter ekspropriasjonstakst heller ikke ble noe av. Interessentskapet var også i forhandlinger med et svensk konsortium i slutten av 30 årene. Til slutt, etter en lavkonjunkturperiode i mellomkrigstiden og naturlig nok stillstand under krigen, inngikk Interessentskapet Aabjøra avtale med Vestfold Kraftselskap om salg av fallrettighetene i Åbjøravassdraget rundt årsskiftet etter krigen. Det fremgår på side 119 av Langs Begna, utgitt i 1983, at Interessentskapets rettigheter omfattet 73, 8 av de samlede fallrettigheter fra Ølsjøen til toppen av Storbrofoss i Bagn. Det resterende mente man kunne sikres for en nærmere angitt pris. Det er fremlagt 3 avtaler fra 1948 inngått mellom Vestfold Kraft og tre grunneiere i Vestringsbygda om salg av fallrettigheter. Handelen om fallrettighetene kom etter hvert i stand og konsesjon for utbygging ble gitt den 21 januar 1949I forbindelse med at Bløytjernet Ølsjøen skulle demmes opp, måtte de også inngå en avtale om den gamle sagtomta, som etter oppdemmingen ville oversvømmes. Vestfold kraft inngikk derfor avtalen med Åbjørsbygdens sameie i 1948 som nevnt innledningsvis. Også denne avtalen ble inngått av Bredok Erichsen, men da på vegne av Vestfold Kraft. Ved oversendelse av avtalen den 20 april 1949, skriver Erichsen at kontrakten har blitt sirkulert til underskrift bygda, ved at en mann har blitt betalt for å gå rundt og samle underskrifter. I tillegg til det som ble nevnt under punkt 11, hadde avtalen flere punkter. Etter punkt 5 skal sameiet overlate bruksretten til den nye Bløytjerntomta til sagbruker Torger Hippe, samt kraften, på samme måte som han før hadde bruksretten til den i punkt 1 nevnte tomt med vannfall. I punkt 6 følger at sameiet erkjenner etter kontraktens ikrafttreden ikke å ha noen flere uinnløste rettigheter i Åbjøra mellom Bløytjern og Begna elv. Kontrakten ble som nevnt underskrevet av 36 stykker. Etter en rekke underskriften er det inntatt en passus som særlig har dannet grunnlag for spørsmålene denne saken reiser: Om det skulle vise seg at noen av underskriverne tidligere har solgt sin rett i Bløitjernfallet, har disse selvfølgelig intet mer å kreve i det vederlag, som er gitt oss for dette vannfall. Nedenfor dette igjen er det fem underskrifter på vegne av forhandlingskomiteen, som utelukkende besto av 113 eiere. Endelig fremgår at kontrakten skal anmerkes på gardsnummer 113, bruksnummer 32, altså Bløytjerntomta, som ble overdratt etter kontrakten. Det ble også inngått en tilleggskontrakt til Bløytjernavtalen mellom Hippe og det som omtales som loddeiere av Åberg skog den 3 oktober 1948 I avtalen står det at Hippe skal få benytte kraften som er overdratt som vederlag for vannfallet bed Bløytjern. Videre gjentas at loddeierne skal få rabaterte priser på tømmer tatt ut fra egen skog. Det henvises også til den tidligere tinglyste kontrakten av 16 juni 1913, altså avtalen som ble inngått med Viste, som Hippe må overholde. Denne tilleggskontrakten ble også signert av en rekke åbjøringer, i tillegg til forhandlingskomiteen, og inneholder den samme passusen som inntatt ovenfor om at man ikke har noe mer å kreve i Bløytjernfallet, dersom man tidligere har solgt sine rettigheter. Vestfold Kraft inngikk deretter en avtale Hippe den 12 desember 1948 Av avtalen fremgår at Åbjørsbygdas sameie har fått ovedratt en ny tomt og at Vestfold Kraft forplikter seg til å bygge saghus og montere Hippes sagmaskineri i dette, i tillegg til beboelseshus. Inntil elektrisk kraft kunne skaffes, forpliktet Vestfold Kraft seg til å stille til disposisjon en 25 hk dieselmotor og skulle holde olje til den. Når elektrisk kraft var på plass skulle kraftselskapet skaffe Hippe en ny cirka 40 hk elektrisk motor. Hippe fikk videre full dekning for skader og ulemper han hadde som følge at han måtte flytte til ny tomt. I skjøtet for Bløytjerntomta vises det til kontrakten om avståelse av grunn og vannfall og at Vestfold Kraft overdrar Bløytjerntomta, i tillegg til stedsvarlig vederlagsfri benyttelse av 3 k W elektrisk strøm til husbruk og 37 k W til sagbruket, verdsatt til totalt 25 000 kroner. Kraftytelsen skulle påheftes Vestfold Kraftselskaps eiendom gardsnummer 106, gardsnummer 91Etter konsesjon ble gitt, utarbeidet Bredok Erichsen et lengre notat til Vestfold Kraft som omhandlet rettigheter i Åbjøra og eierskapet til Bløytjerntomta. I notatet konkluderer Erichsen med at det er rettsetterfølgerne til de som kjøpte tilbake skogen i 1883 som var eiere av den gamle sagtomta og som senere ble eiere av Bløytjerntomta med vannfall. Om bakgrunnen for Bløytjernavtalen skriver Erichsen at man allerede hadde sikret seg rettighetene til fallet, men at dette ikke var tilstrekkelig, da man også måtte ha en avtale med den som hadde bruksretten til fallet og tomten. Avslutningsvis skriver Erichsen at en del andre åbjøringer enn loddeierne synes å mene seg berettiget til tomten og mulig i vannfallet og skriver at de antakelig har nytt godt av bestemmelsen i den gamle kontrakten om rabaterte priser på skjæring av tømmer. Dersom disse skal ha noe rett, mener Erichsen det i hvert fall er begrenset til rabatert skjæring av tømmer. Etter kontraktene med Vestfold Kraft ble det avholdt overskjønn ved Valdres herredsrett den 27 oktober 1950 i tilknytningen erstatningen som ble gitt for fallet, og som Vestfold Kraft nå var ansvarlig for i henhold til de inngåtte avtaler. Sameierne i Åbjør mente vannfallet tilhørte sameiet, mens Vestfold Kraft anførte at vannfallet tilhørte strandeierne. Overskjønnet konkluderte bare med at det var uten betydning hvem som eide vannfallet, i det det ikke var noe i veien for at teigene kunne bli enige om en felles utbygning. Det ble deretter fastsatt en engangserstatning. På 1970 tallet ble det avholdt en spørreundersøkelse blant åbjøringene som omhandlet utskiftingen fra 1884 1896, herunder om fisket i elva var felles og hvordan eierforholdene var i Åbjøra. I hovedsak svarer de fleste at fiske var felles og at utskiftingen ikke hadde noe med elva å gjøre, og at Åbjøra og Bløytjernfossen derfor var i sameie og forble i sameie etter utskiftingen i 188315 Overgang til pengeerstatning og tvist om rettighetene til denne Den 1 januar 2001 fusjonerte Skiensfjorden kommunale kraftselskap A S og Vestfold Kraft A S til Skagerak Energi A S. I nyere tid har det derfor vært Skagerak Energi A S som har vært ansvarlig for erstatningene i tilknytning Åbjøra. Ole Arne Fugllien forklarte at det har vært en lengre prosess med å få omgjort de årlige erstatningene på gratis kraft til pengeerstatninger. Fugllien var leder for Åbjøra Erstatningskraft, som representerte 113 mottakere av gratis kraft i Åbjør. Totalt var det snakk om krav på 491, 276 k W totalt. I henhold til en avtale av 29 august 2008, fikk mottakerne rett til flytting, splitting og bortleie av erstatningskraften. Etter en dialog som startet i 2010, inngikk Skagerak Kraft A S og Åbjøra Erstatningskraft ny avtale den 6 april 2011 I henhold til avtalen fikk mottakerne i Åbjøra Erstatningskraft omgjort sin årlige erstatningskraft til en årlig erstatning i kontantbeløp, basert på hvor mye erstatningskraft de hadde krav på, etter en nærmere angitt modell. Både saksøkerne og de saksøkte mottar erstatning etter denne avtalen. I utgangspunktet hadde man derfor oversikt over hvor mye hver eiendom skulle få i erstatning. Når det gjaldt Bløytjerntomta, oppsto imidlertid spørsmålet om hvem som hadde krav på erstatningen for de 40 k W. Tvisten ble først brakt inn for jordskifteretten. Jordskifteretten hadde imidlertid ikke kompetanse til å avgjøre hvem som hadde krav på erstatningen, men avgjorde hvem som var eiere av den gamle sagtomta og dermed også eiere av dagens Bløytjerntomt, som ble gitt som erstatning for den gamle. I dom av 15 januar 2015 konkluderte Valdres jordskifterett at Bløytjerntomta tilhørte gardsnummer 113, bruksnummer 1 22, altså rettsetterfølgerne til loddeierne ved tilbakekjøpet av skogen. At antallet 113 eire nå var økt, skyldes en fradeling fra en av 113 eiendommene. n av partsgruppene for jordskifteretten mente at også 106 eiendommene hadde eiendomsrett til den gamle sagtomta (og derfor den nye) fordi de hadde fått rabatt på skjæring og ved at de hadde vært med på inngåelsen av avtalene med sagbrukerne. Det ble også vist til at Åbjør havnelag, forgjengeren til Åbjør Utmarkslag, som besto både av 106 og 113 eiere tidligere sto som eier av tomta og kraften, uten at det var innsigelser fra 113 eiere på dette. Jordskifteretten mente imidlertid at det skulle mer til for å velte om eiendomsretten, som ut fra utgangsdokumentene klart og tydelig tillå loddeierne. Spørsmålet om hvem som er eiere av Bløytjerntomta er dermed rettskraftig avgjort. Partene er imidlertid ikke enige om hvem som har krav på erstatningen som utbetales. Erstatningen har siden 2011 blitt utbetalt til Åbjør Utmarkslag, som har hatt utbetalingene innestående på konto. Ved vedtak den 22 mars 2018 og i ekstraordinært årsmøte 20 september 2018, har utmarkslaget avklart at den ikke har rett på erstatningen. De saksøkte, altså Bløytjerntomta sameie, forsøkte å få pengene utbetalt og sendte først søksmålsvarsel til utmarkslaget 13 juni 2019Ikke alle i sameiet er enige i at sameiet har krav på erstatningen, selv om de er sameiere. Dette er Ole Arne Fugllien (eier av gardsnummer 113, bruksnummer 6), Olaf Kvannefoss (gnr. 113, bruksnummer 4), Knut Aaberg (eier av gardsnummer 113, bruksnummer 10) og Aamans dødsbo v Tone Vamre (eier av gardsnummer 113, bruksnummer 2). Utmarkslaget utbetalte ikke pengene til Bløytjerntomta sameie, og sameiet tok heller ikke ut søksmål. I stedet sendte saksøkerne søksmålsvarsel til samtlige eiendommer hvis tidligere eier signerte på Bløytjernavtalen. De som har bekreftet at de ikke har noe krav i erstatningen er ikke en del av søksmålet. Åbjøra Utmarkslag mottok også varsel om søksmål, men har bekreftet at de vil la erstatningen stå urørt inntil det foreligger en endelig avklaring av hvem som kan kreve erstatningen utbetalt. Saksøkerne tok deretter ut stevning 25 mars 2021 og de saksøkte innga tilsvar 21 april 2021 Hovedforhandlingen ble avholdt i Vestre Innlandet tingrett over fire dager den 25 oktober 2021 til 28 oktober 2021 Det ble ført to vitner, i tillegg til partsforklaring fra Ole Arne Fugllien for saksøkerne og partsforklaringer fra Odd Magne Hauge, Ole Ragnar Aaberg og Ådne Torodd Fugllien for de saksøkte. For øvrig vises det til rettsboken. Saksøkernes påstandsgrunnlag Saksøker gjør i hovedsak gjeldende at det sentrale spørsmålet er hvem som i 1948 var eiere av vannfallet utenfor den gamle sagtomta, fordi erstatningen på 40 k W ble gitt for selve vannfallet. De som kan gjøre krav på erstatningen for vannfallet er derfor de som ikke tidligere hadde solgt sine fallrettigheter og ved inngåelsen av avtalen i 1948Etter hovedregelen om eiendomsrett til vassdrag tilhører vannfallet eieren av den grunn det dekker, jamfør i dag vannressursloven 13 første ledd. Utgangspunktet om grunneiers rett gjelder bare så langt ikke annet følger av særlige rettsforhold, dette kan for eksempel være at vassdraget ligger i sameie, som her. Grunnen ikke fulgte med i handelen til Peder Anker i 1803, og var heller ikke en del av tilbakekjøpet i 1883Rettigheter i Åbjøra ikke var omfattet av utskiftingen mellom 1884 og 1897, men at de tidligere lå i sameie og forble i sameie blant innbyggerne i Åbjør etter utskiftingen. Ordlyden i avtalen gir uttrykk for at Vestfold Kraft erverver vannfall. Avtalen inngått i 1948 gir derfor erstatning til eierne av vannfallet. I avtalen er det blant annet nevnt at avtalen gjelder avståelse av grunn for vannfall og tomt med samt rett ut for samme værende vannfall. Formålet med inngåelsen av avtalen fra Vestfold Kraft sin side var å sikre seg rettighetene i fallet for å begynne med utbyggingen, da de ikke hadde alle rettighetene i Åbjøra før denne avtalen. Det er tatt inn uttrykkelig i punkt 6 i avtalen at det ikke er flere uinnløste rettigheter igjen i Aabjørafallene mellom Bløytjern og Begna elv. Videre gir passusen om at underskriverne har... intet mer å kreve i det vederlag som er gitt oss for dette vannfall, klart uttrykk for at erstatningskraften er gitt for selve vannfallet. Det er ingen holdepunkter for at erstatningen er gitt for tomten. Dersom kraften skulle avhjelpe en mangel på den nye tomta, slik saksøkte hevder, er det nettopp det manglende vannfallet som skulle avhjelpes, og som rettsforgjengerne til saksøkerne eide. Denne tolkningen samsvarer også med avtalens oppbygging, nemlig at tomt byttes mot tomt og kraft, i form av vannfall, byttes mot ny kraft i form av elektrisk strøm. Tilleggskontrakten inngått med Hippe understreker også at kraften er gitt som erstatning for vannfallet, hvor det står at... den elektriske kraft, som vi har fått overdratt av Vestfold Kraftselskap som vederlag for vannfaldet ved Bløitjern. Åbjør utmarkslag var i 2015 av den oppfatning at kraften ble gitt for vannfallet, jamfør krav om sak for jordskifteretten og jordskifterettens manglende kompetanse. Jordskifteretten la i 2015 til grunn at kraften ble gitt som kompensasjon for vannfallet. Dette gjelder selv om erstatningskraften skal leveres på den nye sagtomta. Rettsforgjengerne til de saksøkte har alle inngått avtaler hvor de overdrar eller avstår fra å ha rettigheter i Åbjøra. De saksøktes har derfor intet mer å kreve i vederlaget, som er gitt for vannfallet. Det har ikke betydning at ikke alle saksøkerne er sameiere i Bløytjerntomta, saksøkerne er enige om at drift til saga skal dekkes først eventuell rest utbetales til saksøkerne, i tråd med Bløytjernavtalen. Rimelighetsbetraktninger må også få betydning for tolkningen av avtalen. Dersom de saksøkerne ikke tilkjennes erstatningen, vil de ikke ha fått erstatning for Vestfold Krafts erverv av fallrettigheter i Åbjøra for eiendommene denne saken gjelder. De saksøkte derimot har allerede fått erstatning for sine rettigheter. De saksøkte kan heller ikke høres med at vannfallet utenfor sagtomta ble særskilt utskiftet. De saksøkte har erkjent at Åbjørai sin alminnelighet lå i sameie før 1803 og etter utskiftingen. Sagtomta ble utstaket før utskiftingen, og ble også undertegnet av flere bruksberettigede i skogen. Det er ingen holdepunkter i dokumentene fra utskiftingsforretningen som tilsier at vannfallet ble særskilt utskiftet. Tvert imot viser dokumentene at det er skogen som skulle skiftes allerede i innledningen. Utskiftingsgjenstanden er her beskrevet. Mangelfull omtale av en slik betydningsfull ressurs som vannfall er av Høyesterett tolket som et tilbakehold, jamfør Rt 1958 773Lokale forhold i forbindelse med voldgiftsrettssaken fra Vestringsbygda viser også at utskiftningsforretningen utelukkende gjaldt skogen. I dommen ble det vist til uttalelser fra utskiftingsformann Kamstrup, som tydelig gir uttrykk for at det er skogen som skal skiftes og at elven skulle være felles som før. Etterfølgende omstendigheter viser også at tilbakekjøperne heller ikke selv mente å være eneeiere. Saksøkerne viser her til at minst fem av de som kjøpte tilbake skogen i 1883 mente at Åbjøra ikke var omfattet av utskiftingen i sin forklaringer for tingsvitne og i forliksklagen. Rettsforgjengerne til de saksøkte har heller ikke hevdet eiendomsrett til vannfallet utenfor sagtomta. Svært mange av rettsforgjengerne til 113 eiendommene visste at de ikke eide vannfallet, og heller ikke i forbindelse med spørreundersøkelsen på 1970 tallet var de i god tro om dette. Saksøkernes rettsforgjengere har heller ikke utvist noen klanderverdig passivitet knyttet til erstatningen. Det fremgår av avtalen med Vestfold Kraft at kraften skulle benyttes på sagtomta. Det er først i nyere tid og etter overgangen til pengeerstatning at spørsmålet blir aktuelt. Saksøkerne har ikke utvist passivitet etter dette. Saksøkernes påstand Saksøkerne la ned slik påstand: Prinsipalt1. Ole Arne Fugllien, som eier av gardsnummer 106 bruksnummer 55, har rett til en andel av den kumulerte erstatningen inklusive renter for Bløytjernfallet som er utbetalt til konto tilhørende Utmarkslaget, og en andel av den framtidige årlige erstatningsutbetalingen for Bløytjernfallet. Geirmund Grøndalen, som eier av gardsnummer 106 bruksnummer 38, har rett til en andel av den kumulerte erstatningen inklusive renter for Bløytjernfallet som er utbetalt til konto tilhørende Utmarkslaget, og en andel av den framtidige årlige erstatningsutbetalingen for Bløytjernfallet. Jarle Egil Grøndalen, som eier av gardsnummer 106 bruksnummer 126 og bruksnummer 127, har rett til en andel av den kumulerte erstatningen inklusive renter for Bløytjernfallet som er utbetalt til konto tilhørende Utmarkslaget, og en andel av den framtidige årlige erstatningsutbetalingen for Bløytjernfallet. Odd Erland Kvannefoss, som eier av gardsnummer 106 bruksnummer 47, gardsnummer 106 bruksnummer 77 og gardsnummer 113 bruksnummer 4, har rett til en andel av den kumulerte erstatningen inklusive renter for Bløytjernfallet som er utbetalt til konto tilhørende Utmarkslaget, og en andel av den framtidige årlige erstatningsutbetalingen for Bløytjernfallet. Subsidiært Odd Erland Kvannefoss, som eier av gardsnummer 113 bruksnummer 4, har rett til den kumulerte erstatningen inklusive renter som gis for Bløytjernfallet som er utbetalt til konto tilhørende Utmarkslaget, og den fremtidige årlige erstatningsutbetalingen for Bløytjernfallet I begge tilfeller5. Ole Arne Fugllien, Geirmund Grøndalen, Jarle Egil Grøndalen og Odd Erland Kvannefoss tilkjennes sakskostnader for tingretten. Saksøktes påstandsgrunnlag Saksøkte mener som et klart utgangspunkt at ytelsen på 40 k W tilhører Bløytjerntomta og dermed indirekte realsameierne i Bløytjerntomta. Dette kan for det første sluttes direkte fra Bløytjernavtalen, uten kjennskap til sakens forhistorie. Ytelsen leveres for det første direkte til Bløytjerntomta og kan kun etter avtalen benyttes på tomta, til et spesifikt driftsformål. Ytelsen stiftes i det Bløytjerntomta byttes mot gammel sagtomt. Ytelsen trer i stedet for kraftkilden på gammel sagtomt, og skal benyttes til samme formål. Ytelsen fremtrer også som en stedsvarig rettighet for Bløytjerntomta. Denne forståelsen kan også sluttes fra skjøtet for Bløytjerntomta, uten å se på 1948 avtalen. Ytelsen er for det første nevnt i skjøtet for og inngår i stempelavgift for eiendommen. Videre påheftes ytelsen en annen eiendom eid av Vestfold Kraft som en rettighet for Bløytjerntomta, altså en realservitutt. Når stiftelsesgrunnlaget og skjøtet ses sammen er det klart at ytelsen er en rett for Bløytjerntomta som skal brukes til et spesifikt formål, som trer i stedet for en annen eiendom brukt til samme formål. Den gamle sagtomta hadde tilgang på naturlig kraftkilde, som den Bløytjerntomta ikke har. Tilgang på kraftkilde er en naturlig forutsetning for bruksformålet på Bløytjerntomta. Ytelsen som ble gitt til Bløytjerntomta avhjelper derfor en mangel ved tomta, altså selve kjennetegnet på en realservitutt. Alene, basert på 1948 avtalen og skjøtet, mener saksøkte at det er klart at ytelsen er en stedsvarig rett for en eiendom, indirekte eid av eiendommens eiere. Heller ikke historikken i saken kan lede til noe annen konklusjon. Som ledd i utskiftingen fikk loddeierne utlagt en tomt som skulle brukes til sagbruk. Det var da en absolutt forutsetning at de hadde drivkraft tilgjengelig for utnyttelse, som de kunne kontrollere. Det er heller ikke tvilsomt at drivkraften for loddeierne var vederlagsfri. Ved inngåelsen av avtalen med den første sagbrukeren disponerte loddeierne over drivkraften, altså vannfallet, ved å gi sagbrukeren bruksrett til denne. Det er kun loddeierne som er parter. At enkelte bruksberettigede har signert får ikke betydning. Når det heter i avtalen at sagbruket, fallet og hus kunne innløses, men ikke selve vannkraften, handler ikke dette om at loddeierne ikke hadde rett til dette. At vannkraften ikke kunne innløses må forstås som at den allerede tilhørte loddeierne. Sagbrukeren kunne ikke utnytte vannkraften uten fallet (damkonstruksjonen) og selve sagbruket. Vannfallet er omtalt i avtalen fra 1888 og er spesifikt skiftet ut gjennom utskiftningsforretningen og eid av loddeierne. Disse har uansett disponert over vannkraften uimotsagt fra 1888 og fortsatt i bruk uimotsagt ved 1948 avtalen. Avtalen som ble inngått i 1948 gjelder den gamle sagtomta med vannfallet utenfor. Parten Åbgjørsbygdens sameie er ifølge jordskifteretten identisk med sameierne av åbjør skog som er det samme som loddeierne fra tilbakekjøpet. Dette var sentralt og avgjørende premiss for jordskiftedommen da den konkluderte om hvem som avhendte gammel sagtomt i 1948 og mottok Bløytjerntomta. Uavhengig av hvem som måtte anses å inngå avtale er det uansett loddeiernes eiendom som overdras. Dersom man legger til grunn at 40 k W var en ren fallerstatning, tilhører denne uansett loddeierne, som eide fallet. Den gamle sagtomta har ikke skyld, og heller ingen egen andel i vassdragets fallrett i sin alminnelighet. Tomta er også liten og har begrenset antall fallmeter langs bredden. De 40k W er derfor i et misforhold til hva gammel sagtomt kunne ha som grunnlag for å få utbetaltfallerstatning. Spesielt dersom det legges til grunn at de gjenstå kun få rettigheter å erverve, som saksøker mener. Vederlaget på 40 k W viser at det ble gitt for sagbruket, hensyntatt motorens størrelse på 30 k W og bruk til husholdningen. Når det gjelder betydningen av intet mer å kreve, mener saksøkte at dette ikke har noen selvstendig betydning i avtalen, slik den står. Saksøkernes oppfatning om at enkelte eiendommers resterende fallrettigheter ble omsatt i 1948 avtalen harmonerer ikke med kontesten. Dersom noen mente å sitt ei en særstilling i 1948 ville det vært naturlig å gjøre et konkret krav gjeldende. Det gir heller ikke mening at vederlaget for deres del skulle utelukkende benyttes på sagtomta de selv ikke eide. Saksøkte er ikke uenig i at det ligger en viss urettferdighet i individuelle eiendommers erstatninger, enten man tenker ut fra sameieskyld eller fra eierskap til fallmeter. Dette får likevel ikke betydning for 1948 avtalen, som ikke hadde til formål å justere slike skjevheter. Rene rimelighetsbetraktninger får derfor ikke betydning for tolkning av avtalen. Det er også et tolkningsmoment at komiteen utelukkende besto av 113 eiere, som tidligere hadde mottatt fallerstatning. Det gir ikke mening at disse ville jobbet for og skrevet under på at de ikke hadde mer å kreve. Subsidiært mener de saksøkte at de uansett har hevdet eiendomsrett eller bruksrett til fallet utenfor sagtomta, og kunne disponere over dette ved overdragelsen i 1948 De disponerte over det i 1888, og har vært i god tro siden. Uansett har saksøkerne, ved deres rettsforgjengere, utvist klanderverdig passivitet ved ikke å kreve erstatningen tidligere. En rett på erstatningen må derfor være tapt. Saksøktes påstand De saksøkte nedla følgende påstand: 1. Ytelsen på 40 k W som leveres eiendommen 113 32 i Nord Aurdal kommune av Vestfold Kraft og dets rettsetterfølgere tilfaller eierne av 113 32 i Nord Aurdal. Ovennevnte ytelse fordeles ved eventuell intern fordeling mellom sameierne etter sameiebrøk. Bente Blankenborg, Jo Dalen, Lillian Strand, Atle Loberg, Ole Ragnar Aaberg, Knut Håkon Odden, Sissel Håvelsrud Odden, Odd Magne Hauge, Helge Dølehuset, Ole Kulterstad, Åsta Moen hennes dødsbo, Kjell lngar Åbjørsbråten, Steffen Raaholdt, Ådne Fugllien, Jostein Egil Halden og Håkon Voldens hans dødsbo tilkjennes sakens kostnader for tingretten. 1 Vurderingstema Med jordskifterettens dom er det endelig avklart at det er rettsetterfølgerne etter tilbakekjøperne i 1883 omtalt som loddeiere i utskiftingsprosessen som er dagens eiere Bløytjerntomta. Spørsmålet retten nå skal ta stilling til, er hvem som har rett på pengeerstatningen tilsvarende den gratis elektriske kraften på 40 k W. Saksøkerne har i sine anførsler lagt opp til at erstatningen ytes som en ren fallerstatning for erverv av vassdragsrettigheter. Dersom dette er tilfellet, er retten enig i at vurderingstemaet blir hvem som eide vannfallet utenfor sagtomta. Retten viser likevel til at Bløytjernavtalen skiller seg fra øvrige avtaler som er inngått om vassdragsrettigheter i Åbjøra. De avtalene som nærmest ligger opp i tid, er avtalene inngått mellom Vestfold Kraft i 1948 og med enkeltstående grunneiere på Vestringsbygdsiden i 1948 I disse avtalene ble det betalt et kontantbeløp for rettighetene, som også ble skjøtet over. I tillegg ble det nærmere angitt et vederlag i form av kraftytelse. Retten kommer nærmere tilbake til disse nedenfor. For å vurdere hvem som er berettiget til erstatningen, må det etter rettens syn først klarlegges hva som ble overdratt og i hvilken kontekst. Sentralt er også hvem som er de egentlige partene i avtalen. 2 Tolkning av avtalen Partene er grunnleggende uenig om hvordan avtalen fra 1948 skal forstås. Saksøkerne mener det er tale om en rent erverv av fallrettighet, som kommer i tillegg til bytte av tomter, mens saksøkte mener prinsipalt overdragelsen ligner mer på et makeskifte, der kraftytelsen ytes for å avhjelpe mangler ved den nye tomta, som ikke hadde naturlig tilgang på drivkraft. Når partene er uenige om hvordan avtalen skal forstås må innholdet i denne fastlegges nærmere etter en tolkning. Avtalens ordlyd er utgangspunktet i tolkningen. Øvrige tolkningsmomenter, herunder kontekst, formålet med avtalen samt partenes etterfølgende opptreden, vil også være sentrale i vurderingen. I den rettslige vurderingen av hva som ligger i avtalens premisser, tar retten utgangspunkt i avtalens ordlyd slik den etter en naturlig språklig forståelse er nærmest å forstås. Allerede i avtalen første punkt fremgår at avtalen gjelder avståelse av grunn og vannfall ved Bløytjern, videre fremgår det av første punkt at sameiet skal overdra jordstykke samt det rett ut for samme værende vannfall, hvilket jordstykke med vannfall ved utskifting i 1887 ble utlagt loddeierne som særskilt teig. Vederlaget er som nevnt ny tomt, og kraftytelse som skal ytes direkte på tomten og kun benyttes der. En naturlig språklig forståelse av disse innledende punktene, uten annen kontekst, kan tilsi at det er tale om to selvstendige ytelser som overføres, grunn altså sagtomta og vannfallet retten til å utnytte fallet fra Bløytjernet, omtalt andre steder som Bløytjernfossen. Omtalen av vannfall tilsier at dette er ment å være en del av transaksjonen. På den annen side omtales grunn og vannfall hele tiden i sammenheng. Dersom det var meningen å anse tomten og vannfallet som to uavhengige ytelser, ville det etter rettens syn vært mer nærliggende å formulere dette tydeligere, for eksempel ved å skille disse til to selvstendige punkter i avtalen. Dette ble gjort i formuleringen av hva Vestfold Kraft forpliktet seg til, ved at overføringen av tomt fremgår av punkt 2, mens den elektriske kraften fremgår av punkt 3 En slik reguleringen av hva som overdras fra sameiets side taler for at det ikke er tale om en ren fallerstatning. Tvert imot fremgår det at ytelsen etter punkt 3 skal leveres på Bløytjerntomta til bruk av sag. En naturlig forståelse av avtalen er derfor at det er eierne av tomten som har krav på ytelsen. Formuleringen i avtalens punkt 1 om samt det rett ut for samme værende vannfall... hvilket jordstykke med vannfall ved utskiftingen i 1887 ble utlagt lodeierne som særskilt teig er hentet direkte ut fra avtalen som ble inngått med sagbruker Westerbø, og senere med Viste og Hippe. En nærliggende tolkning av denne formuleringen er etter rettens syn at partene mente å omfatte alt hva sameiet mente de fikk utlagt forlodds i forbindelse med utskiftningsforretningen, herunder at dette også omfattet vannfallet utenfor sagtomta. Hvorvidt dette faktisk er riktig, altså om de fikk eiendomsretten til vannfallet, eller i hvert fall hadde en disposisjonsrett til denne, er et annet spørsmålet. Det sentrale er i hvert fall at sameiet mente at både jordstykke og vannfall ble utlagt dem forlodds og at dette ble tatt med i avtalen. Etter punkt 6 erkjenner sameiet at de etter kontraktens ikrafttreden ikke å ha noen flere uinnløste retter i Åbjøra. Setningen åpner for to tolkninger. Den ene for at rettigheter i vannfallet overdras med avtalen og at sameiet ikke lenger har noen rettigheter. Den andre at sameiet allerede hadde overdratt rettighetene, og ved signering på avtalen formaliserer et eksisterende eierforhold til vannfallet, nemlig at sameiet ikke har noen rett. Etter en ren ordlydsfortolkning, og i lys av teksten hentet fra avtalene med sagbrukerne, er det mest nærliggende at man anså vannfallet, eller i hvert fall en bruksrett til denne, tilhørende sagtomta og at denne ble overdratt sammen med avtalen. På side 2, hvor underskiftene er inntatt, er det først skrevet under av en rekke 106 eiere. Her har, slik retten tolker det, E. O. Asbjørsbraaten påført følgende før sin underskrift Det viser seg at min far tidligere har solgt sin andel i Bløitjernfossen. Tilføyelsen tyder på at i hvert fall han antok at det tale om salg av fallrettigheter til Vestfold Kraft, og at han ikke hadde noe mer å kreve. En slik tolkning av avtalen støttes også av passussen som skaper særlig tvil om tolkning av avtalen når den leses alene, nemlig Om det skulle vise seg at noen av underskriverne tidligere har solgt sin rett i Bløitjernfallet, har denne selvfølgelig intet mer å kreve i det vederlag, som er gitt for dette vannfall. Når setningen tolkes isolert sett, kan den tale for at det gis et separat vederlag for vannfallet nemlig kraften. En naturlig språklig forståelse av denne setningen alene tilsier derfor at avtalen er ment å omfatte alle tidligere rettigheter som Vestfold Kraft ikke tidligere har ervervet, slik saksøkerne hevder, og trekker derfor i retning at det er en fallerstatning. Avtalens innledning tilsier at avtalen og grunnen overdras samlet til Vestfold Kraft, og derfor at det er eierne av den nye tomten som er berettiget til erstatningen. Formuleringene om at erstatningen er gitt for vannfall, og at man da ikke hadde noe mer å kreve, samt at enkelte presiserte at de hadde solgt sine rettigheter, tilsier derimot at avtalen var et slags resterverv for fallrettigheter, som saksøkerne hevder. I denne sammenheng er det imidlertid like interessant hva som ikke står i avtalen. Det fremgår ikke noe sted i avtalen at avtalen gjelder overdragelse av fallrettigheter fra grunneiere som ikke tidligere hadde solgt sine rettigheter. Dersom det var hensikten med avtalen for Vestfold Krafs vedkommende å foreta slikt resterverv, er det etter rettens syn påfallende at dette ikke nærmere har blitt presisert i ordlyden. Etter rettens syn har det formodningen mot seg at et slikt viktig premiss ikke ville blitt presisert nærmere. Basert på en ren ordlydsfortolkning alene, er det likevel etter rettens syn vanskelig å konkludere endelig på om det er tale om en ren fallerstatning eller at kraftytelsen er en del av vederlaget for tomten, som gis til eierne av denne. For å forstå avtalen nærmere, må man da se hen til blant annet avtalens formål og konteksten den ble inngått i. Retten mener disse trekker klart i retning av at ytelsen ble gitt som en stedsvarig rettighet for Bløytjerntomta og at eierne av eiendommen har krav på erstatningen. Retten viser for det første til at ytelsen på 40 k W etter punkt 3 skal leveres direkte på Bløytjerntomta. Videre følger det direkte av avtalen at kraften bare skal benyttes som drivkraft på tomten, med unntak for sagbrukerens behov. Når det med jordskifterettens dom er endelig avklart at det er kun rettsetterfølgerne av loddeierne fra 1883 som eier Bløytjerntomta, er det i utgangspunktet kun disse vil få glede av vederlaget. På den annen side kan det hevdes at 106 eierne vil få glede av at det er en sag i bygda, og at de derfor var villige til å la fallrettighetene bli erstattet med gratis elektrisk kraft til saga. Det mest nærliggende er likevel at kraftytelsen tilkommer de som får overdratt tomt til seg, altså 113 eierne. Retten viser her til at kraftytelsen stiftes i det Bløytjerntomta byttes mot gammel sagtomt og trer i stedet for kraftkilden på den gamle tomta, og skal benyttes til akkurat samme formål drift av saga. Det er på det rene at den gamle tomta hadde naturlig tilgang drivkraft til saga i form av vannfall, som var benyttet vederlagsfritt i nærmere 60 år uavhengig av rettighetsforholdene til denne. Videre er det klart at plasseringen av den nye tomta, som 113 eierne fikk overdratt seg, ikke ville ha slik tilgang på drivkraft. De var derfor avhengige av å få dette på andre måter, enten ved dieselmotor eller elektrisk kraft. Når 113 eierne overførte den gamle sagtomta, hvor de hadde hatt tilgang på kraft i bytte med ny tomt, fremstår det etter rettens mening nærliggende at de som ledd i forhandlingene sikret seg kraftytelsen for å avhjelpe denne mangelen. En slik forståelse harmonerer også best med skjøtet for Bløytjerntomta, som ble utarbeidet i forbindelse med overdragelsen. Det fremgår av dette at kraften tinglyses som en rettighet for Bløytjerntomta, og også inngikk i stempelavgiften for tomta. Videre ble kraftytelsen påheftet en annen eiendom som en rett for Bløytjerntomta. Det fremgår ikke noe sted av skjøtet at kraften var ment å være en fallerstatning ved erverv av vannfallet. Tvert imot fremstår kraften som en realservitutt for Bløytjerntomta, og i slike tilfeller vil det etter rettens være utgangspunktet for at rettigheten tilhører eiendommen og indirekte dens eiere, med mindre det er holdepunkter for noe annet. Hva som var formålet med avtalen er også beskrevet av Bredok Erichsen i sitt notat til Vestfold Kraft av 7 mai 1949 Av konteksten fremgår at Erichsens klare synspunkt var at det kun var loddeierne som hadde fallrettigheter i Bløitjernfossen. Fossen var fallet direkte nedenfor Bløytjernet, hvor fallet var størst. Erichsen skriver på side 8 i notatet: Gjennom de fra Interessentskapet Åbjøra overdratte kontraktsrettigehter m. veg har Vestfold Kraftselskap erhvervet alle lodder i Bløitjernfossen, tilligende samtlige bruksnumre under gardsnummer 113Imidlertid var det jo ikke tilstrekkelig for Vestfold kraftselskap å være eier av alle lodder i Bløitjernfossen all den stund man ikke hadde noen overnenkomst med den, som ubestridt i henhold til kontraktene av 1888 og 1913, hadde bruksretten til fallet og disposisjonsretten til den ved utskiftingen forlods utlagte tomt. Derfor blev det da i 1948 innledet forhandlinger både med Hippe og med Aabjøringene om dette. Dette er etter rettens syn vesentlig for forståelsen av avtalen på tidspunktet den ble inngått. Som det fremgår mente Erichsen at Vestfold Kraft allerede hadde samtlige rettigheter til fallet. Hvorvidt dette rent faktisk er riktig er imidlertid et annet spørsmål, og oversikten som saksøker har fremlagt viser at Vestfold antakelig ikke hadde inngått avtaler med saksøkernes rettsforgjengere. Det sentrale med Bløytjernavtalen var imidlertid, slik Erichsen beskriver, å inngå avtale med den som hadde bruksrett til fallet og disposisjonsretten til tomten der den gamle sagen sto, som skulle demmes opp. Følgelig ble det derfor inngått avtale med Hippe og med de Hippe hadde utledet sine rettigheter fra loddeierne, altså 113 eierne, som fikk overdratt den nye tomten til seg. Erichsens notat tar for seg historikken rundt rettighetsforholdene i Åbjøra. Saksøkernes tolkning av avtalen, nemlig at Vestfold Kraft inngikk avtalen for å sikre seg rettighetene de ikke tidligere har ervervet, og at ytelsen på 40 k W ble gitt som vederlag for fallrettighetene, kan ikke utledes noe sted. Også her har det formodningen mot seg at en slik forståelse av avtalen er riktig, uten at det er nevnt i det etterfølgende notatet. Saksøkerne har fremholdt at Erichsen hadde personlig interesse i saken, da det var han som hadde stått for kontraktene og derfor hadde interesse i at rettighetsforholdene var avklart og riktig etter at disse var overdratt Vestfold Kraft. Retten er ikke enig i denne innvendingen. Det enkleste for Erichsen, dersom det ikke skulle være noe tvil om rettighetsforholdene, hadde nettopp vært å omtale 1948 avtalen som et slags sluttoppgjør for samtlige vassdragsrettigheter. At formålet med kraftytelsen var noe annet enn en ren fallerstatning, tydeliggjøres også når man sammenligner Bløytjernavtalen med avtaler inngått med grunneiere i Vestringsbygda i 1948 Det ble her inngått enkeltstående avtaler med tre grunneiere om erverv av deres rettigheter, som Vestfold Kraft ikke tidligere hadde sikret seg. Det forhold alene at det ble inngått enkeltstående avtaler om fallrettighetene, taler etter rettens syn mot den tolkning av avtalen som saksøkerne anfører. Vestringsbygdsavtalene ble inngått på samme tid som Bløytjernavtalen og det ville vært naturlig at tilsvarende avtaler ble inngått på åbjørssiden, dersom det var tale om erverv av rene fallrettigheter. I Vestringsbygdsavtalene fikk enkelte grunneier også som motytelse et betydelig kontantbeløp, i tillegg til vederlagsfri kraft. I to av avtalene får grunneierne hver for seg stedsvarig rett på henholdsvis 20 hk og 30 hk elektrisk energi til bruk på sin eiendom. I Bløytjernavtalen var det ikke noe kontantbeløp. Heller ikke kraftvederlagets størrelse tilsier at det var tale om noe resterverv av fallrettigheter, men i stedet en ren muliggjøring av drift på den nye saga, da denne ikke hadde tilgang på naturlig drivkraft. Ådne Fugllien forklarte i sin partsforklaring at 40 k W ikke var særlig mer enn nødvendig for å drifte den nye saga. Det skulle etter avtalen med Hippe monteres en cirka 40 hk motor til å drive saga. Sammen med flisvifte og sagbrukerens husholdningsbehov var vederlaget akkurat nok til at det dekket sagdriften. Etter tilleggsavtalen mellom Vestfold Kraft og Hippe skulle det også settes opp med høvelhus. Kraften på 40 k W ville imidlertid ikke være nok til å drive både sag og høvel samtidig, slik at driften ble begrenset av den gratis elektriske kraften. Forbruk ut over dette ville være overforbruk og koste dyrt. Dersom man ser på vederlaget som kun en alminnelig fallerstatning for vannfallet utenfor tomta, har denne liten sammenheng med vederlagets størrelse. For det første var ikke den gamle sagtomta skyldsatt, og hadde derfor ikke noen egen andel i vassdragets fallrett, ut fra synsvinkelen om at sameiet eide vassdragsrettighetene. I tillegg hadde den gamle sagtomta begrenset fall langs sin bredde, som heller ikke tilsa noe vederlag av betydning. Under synsvinkelen om at det er en ordinær fallerstatning for fallet rett utenfor tomta, ville vederlaget etter rettens syn vært satt vesentlig lavere. Dersom man ser på kraftytelsen som en fallerstatning for saksøkernes rettsforgjengeres rettigheter i vassdraget ellers, ville på den annen side vederlaget vært betydelig høyere samlet sett, når man sammenligner erstatningen med den som ble gitt de enkelte grunneiere på Vestringsbygdssiden. Vederlagets størrelse taler derfor klart i retning av at det ble fastsatt kun for å drive sagbruket videre, ikke for å erverve fallrettigheter. Det er på det rene at avtalen er underskrevet av 36 personer, både 106 eiere og 113 eiere, hvorav kun sistnevnte gruppe utgjorde forhandlingskomiteen. Et annet spørsmål er likevel hvem som er de reelle partene i avtalen. Innledningsvis i avtalen fremgår at den er inngått mellom Åbjørsbygden sameie og Vestfold Kraftselskap. Senere i teksten brukes bare teksten sameiet. Saksøkerne har anført at sameiet her sikter til det gamle sameiet, som besto etter salget til Peder Anker i 1803 og at det er disse som er parter i avtalen. Saksøkte har fremholdt at sameiet her kun sikter til loddeierne som kjøpte tilbake skogen, og som fikk utlagt sagtomt forlodds i utskiftningsforretningen. I avtalen inngått med Hippe den 10 mars 1948, som er en tilleggsavtale til Bløytjernavtalen, benyttes i stedet begrepet loddeiere, som retten legger til grunn utvilsomt sikter tilbake på loddeierne fra tilbakekjøpet av skogen, altså 113 eierne. I denne avtalen fremgår at Bløytjerntomta er oss overdratt, altså loddeierne. Videre står det om kraften at Hippe skal få benytte den elektriske kraft, som vi har fått overdratt som vederlag for vannfallet ved Bløitjern. Av denne avtalen fremgår at loddeierne har fått overdratt både den nye sagtomten og kraften. Også denne avtalen inneholder imidlertid passusen om intet mer å kreve i vederlaget, helt avslutningsvis. Avtalen er også skrevet under av en rekke 106 eiere, som ikke er loddeiere. I avtalen inngått mellom Vestfold Kraft og Hippe fremgår igjen at det er Abjørsbygdas sameie som har fått tomt. I spørsmålet om denne begrepsbruken kunne ha noe å si for eierskapet til selve sagtomta, som ble overdratt i Bløytjernavtalen, skriver jordskifteretten følgende på side 42 i sin dom: Med utgangspunkt i utskiftningen fra 1884 1897 har jordskifteretten tidligere forklart at begrepet loddeiere må bety de partene som med grunnlag i skogkjøpet i 1883 fikk utlagt gardsnummer 113 teiger ved utskiftningsforretningen. Ved deres felleskjøp av Aaberg skov oppsto et sameie mellom dem, og dette sameiet eksisterer så vidt fortsatt mellom de samme parter innenfor den lille rest som ikke ble utskiftet. Synonymt med ordet loddeiere brukes imidlertid av og til også andre begreper i kontraktene om den gruppe som befinner seg i grunneierrollen. Det står for eksempel eierne av Aaberg skog, Aabergskogens eiere og loddeierne av Åbjørs skog. I kontrakten med Vestfold Kraftselskap opereres det med Åbjørsbygden sameie eller bare sameiet. Jordskifteretten finner at det ikke er noen motstrid mellom ovennevnte begreper og begrepet loddeiere. De er snarere med på å underbygge jordskifterettens loddeierdefinisjon. Kontraktstekstenes begrepsbruk rundt grunneierposisjonen gir etter jordskifterettens syn i alle fall ikke næring for at eiendommer under gardsnummer 106 betegnet som bruksberettigede under utskiftningen skal ha skaffet seg noen medeiendomsrett til sagtomta. Slik retten tolker premissene fra jordskifteretten, mente jordskifteretten at Åbjørsbygdens sameie, slik det er benyttet i Bløytjernavtalen, måtte forstås som 113 eierne, i det det var disse som var i grunneierposisjon for den gamle sagtomta. Dette var også bakgrunnen for at jordskifteretten konkluderte med at Bløytjerntomta ble overdratt til 113 eiere og ikke det eldre skogsameiet som sådan, slik partsgruppe A, bestående av 106 eiere, anførte. Etter rettens syn er det ikke holdepunkter i avtalen, eller konteksten rundt, for at begrepet er ment å omfatte noe annet når det kommer til overdragelsen av vederlagskraften. Tvert imot illustrerer inngåelsen av avtalen med Hippe at det er loddeierne som har inngått kontrakt med Vestfold Kraft. Det eneste som kunne tilsi at kontrakten er ment å omfatte andre enn 113 eierne, er det faktum at de som kun er 106 eiere har signert på avtalen. Om dette skriver jordskifteretten: Det faktum at samtlige kontrakter er underskrevet av flere 106 personer uten eiendom under gardsnummer 113, kan tilsynelatende fortone seg som sterke bevis i favør av partsgruppe A i denne tvisten. De to første kontraktene (fra 1888 og 1913) begynner sogar med teksten: Vi undertegnede eiere. Jordskifteretten mener imidlertid at det skal mer til for å velte om på en eiendomsrett som ut fra utgangsdokumentene så klart og entydig tilligger loddeierne det vil si gardsnummer 113 eierne. At kontraktene med sine underskrifter skaper tvil er så sin sak, men de er etter sin karakter ikke dokumenter som overfører eiendomsrett. De er skrevet med den hensikt å regulere et rettsforhold overfor en tredjeperson. En må dessuten se på den samlede formulering i kontraktene, som tross alt aldri forlater prinsippet om at loddeierne har den rettslige posisjon som grunneiere og utleiere. Det hadde stilt seg annerledes dersom denne posisjonen i kontraktene hadde hatt en annen etikett, som for eksempel gårdene i Abjør, vi grunneiere under gardsnummer 106 og 113 eller lignende. Det er ikke vanskelig å finne grunner til at det ble så mange unødvendige underskriftene på kontraktene. Jordskifteretten vil anta at selve eierskapet til sagtomta helt fra første stund framsto som relativt underordnet. Det viktigste var at bygda hadde ei sag og at sageieren hadde en egnet plass å drive der det også var enkelt å skaffe drivkraft til saga. Det var naturlig at alle i bygda hadde et visst engasjement i forhold til sagas ve og vel. Hvis noen var så interessert at de ønsket å medundertegne kontraktene, ble det neppe sett på som noe poeng blant de egentlige eierne å hindre dette. Retten er enig i den vurderingen som ble gjort av jordskifteretten og slutter seg til den argumentasjonen ovenfor. Videre er det rettens syn at ikke alle i bygda hadde noen bevisst oppfatning av hvordan rettighetsforholdene i Åbjøra var, herunder om deres rettsforgjengere hadde solgt rettighetene, eller hva de egentlig hadde krav på. At det er så mange som har underskrevet avtalen, må imidlertid også ses i sammenheng med hva Erichsen skriver i sitt notat om hvordan denne kom i stand. Forhandlingskomiteen forhandlet først frem avtalen med Vestfold Kraft, deretter hadde Erichsen leid en mann i bygda til å gå rundt for å få deres signaturer. At disse ikke tidligere hadde underskrevet noen avtaler om fallrettigheter, kan imidlertid ikke i seg selv til at de har noen rett til ytelsen, som under enhver omstendighet skulle ytes på tomten overdratt til loddeierne. Det skal etter rettens syn mer enn en underskrift på en avtale man i utgangspunktet ikke har noe med for at man være i rettslig posisjon til å kreve en andel i vederlaget. I tråd med avtalene inngått med sagbrukerne, var det i utgangspunktet bare loddeierne som hadde krav på rabatert skjæring. Slik det fremgår av jordskiftedommen, hadde det imidlertid utviklet seg en praksis hos sagbrukeren om at dette ble gitt til samtlige åbjøringer. En naturlig forklaring for at det var så mange 106 eiere på dokumentene, kan derfor etter rettens syn like greit forklares med at de var opptatt av å videre sikre seg rabatert skjæring. En alternativ forklaring er at de strengt tatt ikke hadde noe bevisst forhold til hva de skrev under på, all den tid avtalen hovedsakelig gjaldt bytte av gammel sagtomt mot ny sagtomt. Antakelig hadde 113 eierne heller ikke noen innvendinger mot dette, da det ikke påvirket deres egne priser. Oppsummeringsvis, når man tolker Bløytjernavtalen i lys av sitt formål og kontekst, mener retten det er klart at kraften ytes som del av vederlaget for den nye tomten, i lys av at denne ikke hadde naturlig tilgang på slik drivkraft, og at erstatningen derfor tilfaller 113 eierne. Retten viser for det første til hva som ble sagt om partene og bakgrunnen for saken, nemlig at den inngås med loddeierne. Videre viser retten til at kraften er en direkte avhjelpelse av mangel på den nye tomten, som ikke hadde naturlig drivkraft. I tillegg fremstår størrelsen på ytelsen som direkte å være fastsatt for å drive saga videre. Den er ikke fastsatt på en slik måte at noen enkelteiendommer ikke tidligere har solgt sin fallrett. Retten mener derfor at kraftvederlaget må ses på som en del av makeskiftet ved ombytting av sagtomtene, utløst av behovet for drivkraft etter oppdemming av Bløytjernet. Retten er derfor ikke enig med saksøkernes anførsel at vederlaget ble gitt som en fallerstatning. Følgelig vil derfor ytelsen på 40 k W i utgangspunktet tilfalle tomten, og indirekte dens eiere. Etter rettens syn kan ikke passusen om at dersom underskriverne tidligere har solgt sine rettigheter, har de intet mer å kreve i vederlaget som er gitt oss for dette vannfall lede til noe annet tolkningsresultat Punktet fremstår også helt uavhengig fra de andre punktene i avtalen, og er ikke en del av avtalens nummerering. Den henviser heller ikke til punkt 3 i avtalen. Det er derfor ikke gitt at vederlag for dette vannfall sikter til kraftytelsen som ble ytet av Vestfold Kraft etter Bløytjernavtalen. Etter rettens syn er en mer nærliggende tolkning at bestemmelsen ble tatt inn i lys av at avtalen skulle sirkuleres for underskrift i bygda, og at bestemmelsen sikter til tidligere inngåtte avtaler om salg av fallretter. Ettersom disse allerede hadde solgt sine rettigehter, kunne de derfor ikke kreve noe mer i vederlaget etter Bløytjernavtalen. Dette innebærer imidlertid ikke at bestemmelsen kan tolkes antitetisk, herunder at de som ikke hadde solgt sine rettigheter kunne kreve en andel i vederlaget, selv om de ikke var 113 eiere. Tvert imot mener retten at dersom avtalen skulle forstås slik saksøkerne anfører, ville dette fremkommet av teksten. Dersom enkelte av grunneierne mente de ikke hadde solgt fallrettighetene sine i 1948, ville det i stedet være naturlig å gjøre et konkret krav gjeldende og inngå en avtale, slik som ble gjort i Vestringsbygda. Det forhold at saksøkernes rettsforgjengere ikke inngikk slike avtaler, kan imidlertid ikke påvirke forståelsen av Bløytjernavtalen som sådan, uten andre holdepunkter for en slik tolkning. 3 Øvrige forhold Etter dette har retten konkludert med at ytelsen ble gitt som ledd i overdragelsen av gammel sagtomt mot ny tomt og med det formål å avhjelpe en mangel ved den nye tomten. Ytelsen er derfor en stedsvarig rettighet for Bløytjerntomta. Slik retten ser det, er det i utgangspunktet ikke nødvendig å ta stilling til om fallet ble skiftet ut forlodds ved utskiftingsforretningen på 1880 tallet eller om fallet forble i sameiet. Retten viser for det første til at sagbruket hadde vært i drift i nærmere 60 år på tidspunktet Bløytjernavtalen ble underskrevet. Uavhengig av om eventuelle fallretter utenfor sagtomten ble utskiftet forlodds, har loddeierne uansett disponert over fallet ved å la sagbrukerne benytte seg av sagtomta og fallet over en svært lang periode, uten innvendinger. At de i hvert fall hadde en bruksrett til fallet på en eller annen måte, enten ved at fallet var skiftet ut, akseptert bruk eller hevd, er for retten ikke av betydning. Det sentrale var at på tidspunktet for Bløytjernavtalen hadde etablert en sag med tilgang på drivkraft, uavhengig av rettighetsforholdene til dette. Dersom man legger saksøkernes påstandsgrunnlag til grunn, nemlig at det var saksøkernes rettsforgjengere som eide fallet, og videre at man legger til grunn at dette var gjengs oppfatning i 1948, endrer ikke dette rettens konklusjon. Loddeierne ville fortsatt være eiere av sagtomta og Vestfold Kraft var avhengig av å inngå avtale med dem om tomta. Hvis de ikke hadde fått gratis elektrisk kraft, kunne de bare nektet å bytte tomt. At loddeierne i en slik situasjon uansett ville forhandlet seg frem til vederlagsfri kraft til bruk for sagbruket er for retten sannsynlig når man tar i betraktning de avtalene som ble inngått med grunneiere i Vestringsbygda på samme tid. Vestfold Kraft var avhengig av å erverve tomta. Hvis man først skulle vise til rimelighetsbetraktninger, kan disse like greit slå ut i de saksøktes favør av denne grunn. Saksøkerne har fremholdt at den forståelsen av avtalen som retten nå legger til grunn ikke medfører et rimelig resultat, og at dette må få betydning for tolkningen. Retten er ikke enig i dette. For det første viser retten til det som står ovenfor. Retten viser også til hva vitnet Ole Kulterstad forklarte i sin partsforklaring. Han forklarte at eiendommene som tidligere ble utlagt nok hadde en rettferdig verdi ut fra muligheten til å hente ut skog, men har fått helt andre verdier i dag på grunn av mulighetene for utskillelse av tomter for hytteutbygging. Slike økonomiske ulikheter oppstår fordi man ikke kunne forutse hvilken verdi eiendommene ville få i fremtiden. Retten har likevel sympati for at enkelte 106 eiendommer som ikke har inngått avtaler om salg av fallretter ikke mottar erstatning for sin del. Dette kan likevel ikke benyttes som argument for å tolke avtalen annerledes, enn hva som for retten fremstår som en klar tolkning i lys av sitt formål. Endelig finner retten grunn til å bemerke at saksøkerne ikke kan sies å ha hevdet noen rett til vederlagskraften, og dermed pengeerstatningen. Dersom saksøkerne skulle ha hevdet noen rett, ville dette i så fall vært rabatert skjæring av tømmer. Noen hevd på selve kraften for sagbruket kan det uansett ikke være tale om. 4 Konklusjon Rettens konklusjon blir etter dette er at erstatningskraften på 40 k W er en stedsvarig rettighet tilhørende Bløytjerntomta, og at pengeerstatningen som er kumulert til nå og som utbetales i fremtiden tilfaller realsameierne av Bløytjerntomta etter sameiebrøk. Slutningen i dommen er utferdiget i samsvar med de saksøktes endrede påstand for retten. 5 Saksomkostninger De saksøkte har vunnet saken og skal etter hovedregelen i tvisteloven 20 2 første jamfør andre ledd tilkjennes erstatning for sine saksomkostninger. Advokat Bjørnsen har i fremlagt omkostningsoppgave krevd erstatning på totalt 380 350 kroner inklusive mva for advokatsalær fordelt på 188 timer, i tillegg til 6 122 kroner inklusive merverdiavgift i utlegg. Gjennomsnittlig timesats blir 2 023 kroner inklusive merverdiavgift Saksøker har ikke hatt innvendinger til omkostningsoppgaven fra saksøkte. Til sammenligning har saksøker krevd erstatning for advokatsalær med 817 500 kroner inklusive mva, for 265 timers arbeid, gjennomsnittlig timesats blir da 3 04 kroner inklusive mva. Saken reiser i utgangspunktet sentrale og oversiktlige rettsspørsmål: tolkning av avtale og beslektede tingsrettslige spørsmål. I lys av dette fremstår saksøktes salærkrav noe høyt, i lys av at det er saksøker som har fremskaffet det meste av dokumentasjonen. Videre viser retten til at saksøktes erkjennelse av at Åbjøra i alminnelighet var i sameie først kom under slutten av hovedforhandlingen, slik at en del av tiden har blitt benyttet til dette. Retten har til tross for dette, kommet til at de saksøktes omkostningsoppgave skal legges til grunn for erstatningsutmålingen. Retten viser til at det ikke er kommet protester mot oppgaven, og til at saksøkers oppgave er over dobbelt så høy som de saksøktes. I den samlede vurderingen har retten også lagt vekt på at saksøkers påstandsgrunnlag forutsetter at saksøkte imøtegår en rekke momenter, selv om saksøkte i utgangspunktet mente saken kunne løses ut fra en ren avtaletolkning Saken har verken i enkeltspørsmål eller samlet bydd på tvil, og det er for øvrig ingen tungtveiende grunner som tilsier at saksøkerne helt eller delvis skal fritas fra erstatningsansvaret, jamfør tvisteloven 20 2 tredje ledd. Dommen er ikke avsagt innen lovens frist. Årsaken er sykdom etter hovedforhandling og påfølgende tett beramming. D OM SS LU TN IN G1. Ytelsen på 40 k W som leveres eiendommen 113 32 i Nord Aurdal av Vestfold Kraft og dets rettsetterfølgere tilfaller eierne av 113 32 i Nord Aurdal. Ovennevnte ytelse fordeles ved eventuell intern fordeling mellom sameierne etter sameiebrøk. Geirmund Grøndalen, Jarle Egil Grøndalen, Odd Erland Kvannefoss og Ole Arne Fugllien dømmes i fellesskap til å erstatte Bente Blankenberg, Jo Dalen, Lillian Haugen Strand, Atle Loberg, Ole Ragnar Aaberg, Knut Håkon Odden, Odd Magne Hauge, Helge Dølehuset, Ole Kulterstad, Kjell Ingar Åbjørsbråten, Steffen Raaholdt, Ådne Fugllien, Jostein Halden, Aasta Moen, hennes dødsbo og Håkon Voldens, hans dødsbo, med 386 570 trehundreogåttisekstusenfemhundreogsøtti kroner innen 2 to uker fra forkynnelse av dommen.
I forbindelse med kraftutbygging av Åbjøravassdraget inngikk Vestfold Kraft i 1948 avtale med en rekke grunneiere om avståelse av sagtomt og fall. Motytelsen var ny sagtomt og 40 k W gratis elektrisk kraft. I forbindelse med at elektriske kraften ble gjort om til pengeerstatning i 2011, har spørsmålet om hvem som har krav på erstatningen aktualisert seg. En rekke grunneiere hadde før avtalen solgt sine fallrettigheter. Saken reiste spørsmål om 40 k W var å anse som en fallerstatning eller del av vederlaget for ny tomt. Retten kom etter en konkret avtaletolkning til at kraften var å anse som en del av vederlaget for ny tomt, da sistnevnte ikke hadde naturlig tilgang på drivkraft for saga.