Strafferett  Straffutmåling  Forvaring  Strl  § 40
Saken gjelder begrenset anke i straffesak, der hovedspørsmålet er om straffen skal være tidsbestemt fengsel eller forvaring. Ved tiltalebeslutning utferdiget av statsadvokatene i Hordaland, Sogn og Fjordane 27/04/2021 er A satt under tiltale ved Hordaland tingrett for overtredelse av: I Straffeloven 264, jamfør 263for i ord eller handling å ha truet med straffbar atferd under slike omstendigheter at trusselen var egnet til å fremkalle alvorlig frykt. Trusselen var grov fordi det særlig legges vekt på at den var fremsatt uprovosert. Grunnlag: Torsdag 29 oktober 2020 cirka klokka 1230 på Bergen sentrum politistasjon, i politiavhør i forbindelse med at det var gjort funn av kniv og drapslister på hennes celle i fengsel1, sa hun til politibetjent B at hun hadde planer om å knivstikke en av personene som hun hadde ført opp på listene, deriblant fengselsbetjent C, samt drepe tilfeldige personer når hun ble løslatt eller lignende. På spørsmål fra B bekreftet hun at de som var oppført på listene burde være bekymret for henne når hun kom ut av fengselet. Senere gjentok og eller fastholdt hun uttalelser med lignende innhold til tid og på sted som beskrevet under post I V grunnlag a og i politiavhør på Bergen sentrum politistasjon tirsdag 23 februar 2021I I Straffeloven 263for i ord eller handling å ha truet med straffbar atferd under slike omstendigheter at trusselen var egnet til å fremkalle alvorlig frykt. Grunnlag: Lørdag 23 januar 2021 klokka 1825 i fengsel1 sa hun til fengselsbetjent D at hun hadde store planer for neste uke at planene inneholdt en kniv og skolen og at D ikke trengte å være bekymret for eget liv, men at hennes kolleger burde være bekymret eller lignende. I II Straffeloven 273, jamfør straffeloven 16for å ha forsøkt å skadet en annens kropp eller helse, gjort en annen fysisk maktesløs eller fremkalt bevisstløshet eller liknende tilstand hos en annen. Grunnlag: Tirsdag 5 januar 2021 cirka klokka 1730 på cellen sin i fengsel1 forsøkte hun å skade fengselsbetjent E ved å stikke ham med en kniv. Forsøket lyktes ikke fordi E var iført verneutstyr og verget seg med et skjold. I V Straffeloven 155for ved vold, trusler, skadeverk eller annen rettsstridig adferd å ha påvirket en offentlig tjenesteperson til å foreta eller unnlate å foreta en tjenestehandling eller hindret en slik handling, eller søkt å oppnå dette, eller gjengjeldt en tjenestehandling. Grunnlag: a)Fredag 6 november 2020 cirka klokka 1445 utenfor Bergen tingrett, i forbindelse med at hun skulle tilbakeføres til fengsel1 etter fremstilling for fengslingsmøte, sa hun til politioverbetjent F at hun skulle drepe ham. Dette sa hun for å få F til å ta av håndjern som var påsatt henne og eller for å hindre at hun ble tatt med til fengselet. b)Til tid og på sted som beskrevet under post I II forholdt hun seg som der beskrevet overfor fengselsbetjent E, for å unngå at E tok fra henne kniven og eller for å hindre at E opprettholdt ro og orden i fengselet. c)Onsdag 20 januar 2021 cirka klokka 1800 i Kaigaten 5 i Bergen, i forbindelse med at politibetjentene G og H skulle plassere henne inn i en politibil for tilbakeføring til fengsel1 etter fremstilling for røntgen, strittet hun kraftig imot og sparket flere ganger mot dem for å hindre at hun ble tatt med til fengselet. For tingretten var professor og spesialist i psykiatri Ketil Joachim Ødegaard og psykolog doctor medicinae Jens Petter Gisselgård oppnevnt som rettspsykiatriske sakkyndige. De avga sin samstemmige erklæring 06/04/2021, og denne ble ved uttalelse fra Den rettsmedisinske kommisjon (D RK) 01/05/2021 funnet å være uten vesentlige mangler, jamfør straffeprosessloven 147, 3 ledd. Hordaland tingrett avsa 20/05/2021 dom med slik domsslutning: A, født 00/00/2001, dømmes for overtredelse av Straffeloven 264, jamfør 263, Straffeloven 263, Straffeloven 273, jamfør 16, Straffeloven 155, alt sammenholdt med straffeloven 2005 79 bokstav a) og b), til forvaring i 1 ett år og 8 åtte måneder. Til fradrag i tidsrammen kommer utholdt varetekt med 196 dager, jamfør straffeloven 2005 83 A har rettidig anket dommen til Gulating lagmannsrett hva gjelder reaksjonsfastsettelsen, og gjort gjeldende at det ikke er grunnlag for forvaringsstraff. Gulating lagmannsrett avsa 15/06/2021 beslutning om å henvise anken til ankeforhandling. Ankeforhandling ble holdt i Gulating lagmannsretts lokaler i Bergen 27 28/09/2021. A møtte ved framstilling fra varetekt, og sammen med henne forsvarer, advokat Anne E. Kroken. For påtalemyndigheten møtte førstestatsadvokat Eirik Stolt Nielsen. Domfelte ønsket i utgangspunktet ikke å gi forklaring, men valgte likevel å gi forklaring. Lagmannsretten hørte ellers forklaring fra tre vitner, og det ble foretatt slik dokumentasjon som framgår av rettsboken med digitale vedlegg. De rettsoppnevnt rettspsykiatriske sakkyndige for tingretten, Gisselgård og Ødegaard, ble reoppnevnt for lagmannsretten, og var tilstede under ankeforhandlingen inntil de hadde avgitt forklaring. Retten samtykket til at domfelte av sikkerhetsmessige grunner var iført håndjern under rettsmøtet første rettsdag, og såkalt bodycuff andre rettsdag, jamfør nærmere nedenfor. På vegne av domfelte nedla forsvarer slik påstand: A anses på mildeste måte. Påtalemyndigheten nedla slik påstand: Anken forkastes. Varetektsfradrag utgjør pr 28/9/2021 327 dager. Lagmannsretten bemerker: Det bemerkes innledningsvis at ved avgjørelsen av spørsmålet om reaksjonsfastsettelse, er lagmannsretten bundet av tingrettens bevisvurdering under skyldspørsmålet for hver av tiltalepostene omfattet av tiltalen og domfellelsen, og det vises til tingrettens domsgrunner i så måte, jamfør straffeprosessloven 41, 3 ledd. Det vises videre til tiltalebeslutningene og domsgrunnene hva gjelder dommene av 05/03/2018, 20/11/2018, 21/08/2019 og 18/09/2020. Med hensyn til spørsmålet om domfeltes skyldevne tilregnelighet, jamfør straffeloven 20, bemerkes likevel særskilt at det framgår av tingrettens doms 3 4 at Tiltalte er i forkant av hovedforhandlingen undergitt full rettspsykiatrisk undersøkelse, og de to sakkyndige fant ingen tegn til psykose i form av stemmehøring, tankeforstyrrelser eller bisarre vrangforestillinger. Det er også i erklæringen av 060421 påpekt at det ikke fremkommer noe som tyder på at hun noensinne har hatt symptomer på en primærpsykotisk lidelse. De sakkyndige har således konkludert med at tiltalte ikke har en sterkt avvikende sinnstilstand eller sterk bevissthetsforstyrrelse, og ikke er psykisk utviklingshemmet, jamfør straffeloven 20, annet ledd. Tiltalte har fra tidligere i ungdommen diagnosen F90. 0 A DH D, og de sakkyndige har vurdert at hun i tillegg tilfredsstiller diagnosen F60. 0 Dyssosial personlighetsforstyrrelse. Retten bemerker at personlighetsforstyrrelse ikke gir grunnlag for å vurdere tiltalte utilregnelig i straffelovens forstand, i det denne ikke er å anse som en sterkt avvikende sinnstilstand som gir svikt i virkelighetsforståelse og funksjonsevne, jamfør straffeloven 20, tredje ledd. Tiltalte har således uten tvil strafferettslig skyldevne etter straffeloven 20 For lagmannsretten er det ikke framkommet opplysninger som gir grunnlag for å stille i tvil tingrettens vurderinger og konklusjon som gjengitt, om at tiltalte på de aktuelle handlingstidspunkter fra 29/10/2020 til 23/02/2021, hadde strafferettslig skyldevne og skal bedømmes som tilregnelig, jamfør straffeloven 20 Tilsvarende gjelder med hensyn til perioden fra 28/04/2017, som er første gjerningstidspunkt omfattet av den framlagte straffeattest. For sammenhengens skyld gjengis her tingrettens redegjørelse for deler av tiltaltes, nå domfeltes, bakgrunn og livsbetingelser, samt deler av tingrettens bevisvurdering for øvrig, jamfør dommens 6 7: Tiltalte er bare 20 år gammel, men er allerede domfelt fire ganger tidligere for tilsvarende forhold som i herværende sak; trusler samt vold eller trusler mot offentlig tjenestemann. Ved dom av 210819 og dom av 180920 ble hun også domfelt for grov trussel, fremsatt under omstendigheter relativt like som ved forholdet i tiltalens post I i herværende sak. Tiltalte har vokst opp på sted1 med foreldre og to yngre søsken. Tiltalte ble av sin mor i retten beskrevet som et snilt og føyelig barn under oppveksten, som ikke var vanskelig å ha med å gjøre. Hun var en god storesøster for sine to yngre søsken, og hennes familie er svært glad i henne, stiller opp for henne og ønsker å gjøre det som er mulig for at hun skal få det bra. A var motorisk urolig som barn, men hadde ikke adferdsvansker, og hun klarte seg godt på skolen. Det var først på ungdomstrinnet at foreldrene begynte å få meldinger fra skolen om skulking, stygg språkbruk og dårlig oppførsel. Før dette hadde A blitt mobbet gjennom flere år, i hvert fall fra slutten av barneskolen, og hun hadde ifølge sin mor også før mobbingen vært et barn som var en del utenfor fellesskapet. Mobbingen tiltok og A byttet ungdomsskole. I følge hennes mor opplevde A flere alvorlige svik fra dem hun stolte på, som et par lærere som ikke holdt det de lovet, samt overgrep fra to gutter som A hadde knyttet seg et sterkt vennskap til. Det var etter dette As adferdsvansker tiltok, og hun ble etter hvert flyttet til barnevernsinstitusjon i sted2 for langvarig behandling for alvorlige adferdsvansker i medhold av barnevernloven. Mens tiltalte var på barneverninstitusjonen barnevernsinstitusjon i sted3, begikk hun de første straffbare forholdene som hun senere ble dømt for. På grunn av alvoret i truslene som tiltalte har fremsatt en rekke ganger over tid, har hun også måttet sone i fengsel fra kort tid etter at plasseringen i medhold av barnevernloven utløp. Tiltalte var således innsatt ved ungdomsenheten i fengsel2 fra august 2018 til hun fylte 18 år i måned 2019 Den første perioden på fengsel2 var varetektsfengsel som en følge av at hun fremsatte nye trusler kort tid etter utskriving fra barnevernsinstitusjonen, i prøvetiden som hun hadde etter betinget dom av 050318 Hun ble domfelt på nytt den 201118 Da tiltalte fylte 18 år ble hun overført fengsel1 for nytt varetektsopphold, og hun ble dømt igjen den 210819Fra tiltalte ble plassert i regi av barneverntjenesten våren 2017, med strenge restriksjoner, og frem til i dag, har hun bare vært få uker i frihet. Den lengste perioden er etter det opplyste våren 2020, da hun ble løslatt den 270420 og varetektsfengslet igjen den 180520Det fremgår av straffutmålingsbegrunnelsene i ovennevnte dommer at man har lagt til grunn og hatt et håp om at tiltalte ved riktig hjelp behandling i fengselet og riktig oppfølging ved løslatelse, kan få en tilværelse hvor hun klarer seg selv og ikke begår nye alvorlige straffbare forhold. Historien har imidlertid vist at dette ikke har skjedd, og bevisføringen i foreliggende sak har vist at dette dessverre i stor grad synes å skyldes tiltaltes egne handlinger og holdninger til dem rundt seg holdning til hjelpeapparatet. Det kan godt tenkes at det kan være grunnlag for kritikk mot at ikke barneverntjenesten og N AV har hatt bolig og dagtilbud klart til tiltalte ved løslatelse slik tiltaltes mor og forsvarer med styrke har fremhevet. Retten påpeker imidlertid at tiltaltes forklaring i retten i denne hovedforhandlingen, og hennes forklaring til de sakkyndige, tilsier at hun per i dag ikke vil hjelpes og ikke har hatt som intensjon å ta imot noe av det som har vært tilbudt henne av tiltak. Hun gir ikke uttrykk for å ha noen fremtidsplaner, og hennes eneste ønske knyttet til å bli løslatt fra fengsel er etter det uttrykte å få muligheten til å ta livet av noen, gjerne de som står oppført på hennes drapsliste, eller tilfeldige personer. Så langt det finnes relevant for avgjørelsen nå, vil lagmannsretten nedenfor komme tilbake til tingrettens gjengitte redegjørelse for faktiske forhold og vurderingene knyttet til betydningen av disse. I all hovedsak er det imidlertid ikke framkommet noe av vesentlig betydning for lagmannsretten som er egnet til å medføre endring i forhold til tingrettens beskrivelser og vurderinger. De materielle vilkårene for å ilegge straff i form av forvaring framgår av straffeloven 40, 1 til 4 ledd, som har slik ordlyd: Når fengselsstraff ikke anses tilstrekkelig til å verne andres liv, helse eller frihet, kan forvaring i anstalt under kriminalomsorgen idømmes når lovbryteren finnes skyldig i å ha begått eller forsøkt å begå et voldslovbrudd, et seksuallovbrudd, en frihetsberøvelse, en ildspåsettelse eller et annet lovbrudd som krenket andres liv, helse eller frihet, eller utsatte disse rettsgodene for fare og vilkårene i annet eller tredje ledd er oppfylt. Er siktede under 18 år, kan forvaring ikke idømmes, med mindre det foreligger helt ekstraordinære omstendigheter. Var lovbruddet av alvorlig art, må det være en nærliggende fare for at lovbryteren på nytt vil begå et alvorlig lovbrudd som nevnt i første ledd. Var lovbruddet av mindre alvorlig art, måa)lovbryteren tidligere ha begått eller forsøkt å begå et alvorlig lovbrudd som nevnt i første ledd, b)det må antas å være en nær sammenheng mellom det tidligere og det nå begåtte lovbruddet, ogc)faren for tilbakefall til et nytt alvorlig lovbrudd som nevnt i første ledd, må være særlig nærliggende. Ved vurderingen av faren for tilbakefall etter annet og tredje ledd skal det legges vekt på det begåtte lovbruddet sammenholdt særlig med lovbryterens atferd og sosiale og personlige funksjonsevne. For saker som nevnt i annet ledd skal det særlig legges vekt på om lovbryteren tidligere har begått eller forsøkt å begå et alvorlig lovbrudd som nevnt i første ledd. I H R 2021 1963 A, Høyesteretts dom av 07/10/2021, er det i avsnittene 14 og 16 til 17 uttalt: I andre ledd er det oppstilt ytterligere vilkår der lovbruddet er av alvorlig art. Det må da være nærliggende fare for at lovbryteren på nytt vil begå et alvorlig lovbrudd som nevnt i første ledd. Fjerde ledd inneholder momenter det skal legges vekt på.... Vilkåret om at det må være en nærliggende fare for at lovbryteren på nytt vil begå et alvorlig lovbrudd som krenker andres liv, helse eller frihet, er nærmere behandlet i H R 2020 1218 A, hvor det i avsnittene 18 19 heter: I kravet om nærliggende fare for nye lovbrudd ligger det at faren på domstidspunktet må være reell og kvalifisert. Kravet til faregraden kan variere etter alvoret i de straffbare handlingene som er begått og også etter hvor alvorlige fremtidige lovbrudd det er fare for, jamfør H R 2020 976 A avsnitt 13 med videre henvisninger. Straffeloven 40 fjerde ledd angir nærmere momenter ved farevurderingen. Det fremgår her at det ved vurderingen av faren for tilbakefall skal legges vekt på det begåtte lovbruddet sammenholdt særlig med lovbryterens atferd og sosiale og personlige funksjonsevne. Gjelder saken lovbrudd av alvorlig art skal det særlig legges vekt på om lovbryteren tidligere har begått eller forsøkt å begå et alvorlig lovbrudd som nevnt i første ledd. Dersom en tiltalt som ikke tidligere er domfelt for liknende lovbrudd av alvorlig art skal idømmes forvaring, stilles det særlige krav til sannsynlighetsvurderingen, jamfør Rt 2010 1424 avsnitt 18 med videre henvisninger. Tingretten begrunnet sin avgjørelse om forvaringsstraff slik, jamfør dommens 7 12: Aktor har nå nedlagt påstand om forvaringsstraff, med en tidsramme på to år. Vilkårene for å ilegge forvaring fremgår av straffeloven 40 Bestemmelsen oppstiller et inngangsvilkår knyttet til alvor i straffebudet som tiltalte domfelles for, et krav til gjentakelsesfare samt et krav om at forvaring må være nødvendig av hensyn til vern for samfunnet. Retten drøfter hvert av vilkårene i det følgende. Ad inngangsvilkåret Lovbryteren må finnes skyldig i å ha begått eller forsøkt å begå et voldslovbrudd m. v. eller et annet lovbrudd som krenket andres liv, helse eller frihet, eller utsatte disse rettsgodene for fare. Dette inngangskriteriet er i utgangspunktet oppfylt ved at tiltalte domfelles for ett tilfelle av grov trussel mot en rekke personer, samt for ett tilfelle av forsøk på kroppsskade. Det fremgår imidlertid av forarbeidene til gamle straffelov 39c, Ot. prp. nr. 87 (1993 1994) at ikke alle forhold som kan falle inn under oppregningen i 40 første ledd kan danne grunnlag for en forvaringsdom. Anvendelsesområdet er ifølge forarbeidene i hovedsak tilfeller der den alternative straffen ville vært fra noen måneder opp til 6 8 år. Videre er det i forarbeidene særskilt nevnt om trusler at det må normalt dreie seg om en trussel som var alvorlig ment og var av kvalifisert karakter. Retten har funnet dette oppfylt i det den fremsatte trusselen var grov, og fremsatt med et ønske om at den skulle bli en realitet. At trusselen var alvorlig ment ble også underbygget av tiltaltes forsøk på å skade fengselsbetjent E noen måneder senere, da hun angrep ham med smørekniv slik beskrevet i tiltalens post I II. Det forhold at tiltalte har utarbeidet en drapsliste underbygger også alvoret i forholdet knyttet til at dette er noe tiltalte ønsker gjennomført. Retten påpeker også at den alternative straffen i dette tilfellet viser at saken er i kjerneområdet for når forvaring er anvendelig. Retten har funnet at alternativet til forvaring vil være ubetinget fengsel i ett år og åtte måneder. Retten viser her til at forholdet i tiltalens post I, grove trusler mot flere personer, kvalifiserer for fengsel i åtte måneder, mens forholdet i post I II, forsøk på kroppsskade, skal medføre cirka seks måneders fengsel. Hvert av de øvrige forholdene i tiltalen har i utgangspunktet en normalstraff etter rettspraksis på fengsel i inntil 30 dager, til sammen fire måneder for de fire forholdene. Når dette ses i sammenheng i medhold av straffeloven 79 bokstav a), vurderer retten at utgangspunktet vil være fengsel i ett år og fire måneder. Videre er tiltalte tidligere domfelt for samme type forhold flere ganger, noe som skal gi en skjerping av straffen etter straffeloven 79 b). Dette gjelder imidlertid ikke for forhold som ble begått før hun fylte 18 år, hvilket blant annet gjelder ett tilfelle av grov trussel som hun ble domfelt for 210819 I samme dom ble hun imidlertid også domfelt for overtredelse av straffeloven 155, begått noen dager etter fylte 18 år. Videre ble hun den 180920 domfelt for et nytt tilfelle av grov trussel, også dette begått etter fylte 18 år. Det er således ikke tvil om at bestemmelsen om straffskjerpelse kommer til anvendelse, men bare for noen av tilfellene av tidligere domfellelse for samme type forhold som hun nå domfelles for. Tiltalte var imidlertid fremdeles svært ung da også disse forholdene ble begått, og retten finner ikke at straffskjerpingen kan være så mye som 1 3 av straffen, slik det er lagt til grunn i H R 2020 294 A. På samme måte som i denne dommen vurderer imidlertid retten at tillegget ikke kan gis i form av betinget straff, i det de foregående hendelsene har vist at dette ikke har hatt noen virkning. Etter en helhetsvurdering finner retten at den alternative fengselsstraffen bør være på 1 år og 8 måneder. Retten har herunder vurdert om det foreligger formidlende omstendigheter, og har til en viss grad vektlagt at tiltalte har erkjent de faktiske forhold. Dette har hatt en viss prosessøkonomisk gevinst. Retten finner således at inngangskriteriet knyttet til de straffbare forholdenes karakter og alvor, er oppfylt. Ad gjentakelsesfare Dette vilkåret vurderes klart oppfylt hensett til den lange rekken med tilsvarende lovbrudd som tiltalte har begått de siste tre årene, og som har medført at hun kun har hatt uker i frihet mellom hvert fengselsopphold. Alle lovbruddene har vært krenkelser at andres liv, helse og frihet. Videre fremgår det av bevisføringen i retten at tiltalte har hatt en negativ utvikling det siste året, slik hennes behandlende psykolog i fengselet, I, forklarte i retten. Han viste til at hun har blitt mer likegyldig og mer fatalistisk i sin tenkning om egen fremtid og hvilke muligheter som finnes. Hun har fått et mer aggressivt uttrykk og virker å ha mistet litt fremtidstro. Han forklarte også at tiltalte møter til avtaler og har gjennomført sinnemestringskurs, men at det er vanskelig å få henne til å ta en psykologisk innfallsvinkel og således komme videre i psykoterapi. Psykologen forklarte at det fremdeles er et håp om at en langvarig psykoterapeutisk behandling av henne kan føre frem, men at han foreløpig ikke har kommet i posisjon til henne utover den mer innledende praten. Han forklarte videre at han har forsøkt å få henne til å reflektere over den uttrykte lysten til å ta andres liv, og konsekvensene av å ta et liv, men at det har vært vanskelig for henne å reflektere rundt dette. De rettsoppnevnte sakkyndige har diagnostisert tiltalte med diagnosen F60. 2 Dyssosial personlighetsforstyrrelse. De rettspsykiatriske sakkyndige har beskrevet diagnosen som følger: Personlighetsforstyrrelsen er kjennetegnet ved likegyldighet for sosiale forpliktelser og uttalt mangel på forståelse for andres følelser. Det foreligger stor diskrepans mellom atferd og gjeldende sosiale normer. Atferden er ikke særlig påvirkelig av negative erfaringer, herunder straff. Pasienten har lav frustrasjonstoleranse og lav terskel for aggresjonsutbrudd, herunder voldshandlinger. Det er en tendens til å bebreide andre, eller til å gi plausible rasjonaliseringer for den atferden som bringer pasienten i konflikt med samfunnet. Retten bemerker videre at tiltalte har en familie som bryr seg og som ønsker å hjelpe henne, men at dette per i dag ikke har hindret henne i å begå tidligere lovbrudd og de lovbruddene som hun nå domfelles for. Hun har ikke annet nettverk som kan bidra positivt, og ingen forpliktelser i hverdagen som betyr noe for henne og som kan ha korrigerende virkning på hennes adferd. Slik retten ser det er det således ingen endring i tiltaltes holdning til andre menneskers liv og helse, eller i hennes holdning til å det å begå nye lovbrudd og konsekvensen av dette. Hun har videre ikke noe liv utenfor fengselet som eventuelt kunne motivert henne til å avstå fra å begå nye straffbare handlinger. Hun uttrykte også i retten at hun ikke bryr seg, at hun har takket ja til tilbud fra hjelpeinstansene for å slippe mas, men at hun ikke har til hensikt å gå på skole, være lærling eller samtykke til tiltak fra barnevernet eller andre. Endelig viser retten til at det har vært nye tilfeller av forsøk på vold mot fengselsbetjenter kort tid før hovedforhandling, tilfeller som foreløpig ikke er påtaleavgjort. Slik retten ser det foreligger det således reell og kvalifisert fare for nye lovbrudd ved løslatelse, vurdert ut ifra situasjonen på domstidspunktet. Ad behovet for samfunnsvern Selv om kravet til gjentakelsesfare er oppfylt, kan forvaring bare idømmes dersom fengselsstraff ikke er tilstrekkelig til å verne andres liv, helse eller frihet. I H R 2020 976 A avsnitt redegjorde Høyesterett slik for dette grunnvilkåret: For at forvaring skal kunne idømmes, må også grunnvilkåret i 40 første ledd om samfunnsvern være oppfylt. Ved denne vurderingen skal det tas utgangspunkt i at straffen sones fullt ut, og spørsmålet er om en tidsbestemt straff er tilstrekkelig til å verne liv, helse eller frihet. Selv om det ikke kreves slik som etter annet ledd at faren for nye alvorlige lovbrudd etter endt soning skal være nærliggende, må det vurderes om domfelte vil utgjøre en fare for de nevnte verdier på dette senere stadiet, se H R 2019 832 A avsnitt 65 med videre henvisninger. Jo lengre den alternative tidsbestemte straffen er, jo vanskeligere vil bedømmelsen være, og desto høyere må terskelen for forvaring bli, jamfør Rt 2007 187 avsnitt 23Det fremgår videre av Rt 2002 1667 at hensynet til domfelte selv ikke kan begrunne forvaring. Den alternative tidsbestemte fengselsstraffen er av retten fastslått til 1 år og 8 måneder. Fra dette kommer et varetektsfradrag på 196 dager per domstidspunktet, hvilket innebærer at tiltalte vil ha vel ett år og to måneder igjen å sone, når muligheten for prøveløslatelse ikke hensyntas. Tidsperspektivet for vurderingen av behov for samfunnsvern er således relativt kort. Ved den konkrete vurderingen av behovet for vern av samfunnet mot tiltalte den dagen hun skal løslates dersom hun ikke gis forvaring, viser retten til hennes relativt sett langvarige historikk med fremsettelse av alvorlige trusler og forsøk på å sette dem ut i livet, og hennes fast uttrykte ønske om å lykkes med å ramme dem som hun har på sin liste, eller andre tilfeldige personer. Videre tar retten utgangspunkt i at tiltalte er diagnostisert med Dyssosial personlighetsforstyrrelse, en diagnose som gir dårlig prognose i forhold til endring. Tiltalte har tilbud om psykoterapeutisk behandling i fengselet, men som behandlende psykolog I forklarte for retten, har hun foreløpig ikke kommet i gang med dette selv om hun møter til behandlingstimene. Dette fordi det har vært vanskelig å få henne til å ta en psykologisk innfallsvinkel. Psykologen uttrykte i sin forklaring en ambisjon om at en langvarig psykoterapeutisk behandling kan føre frem i tiltaltes tilfelle, men sa også at det har vært vanskelig for tiltalte å reflektere rundt konsekvensene av å ta liv, og at dette synes å ha bygd seg opp over år. Han sa at han i en risikovurdering ikke kan utelukke at hun vil kunne ta liv, men at han nok har sett annen form for vold som mer sannsynlig. Videre tar retten utgangspunkt i voldsrisikovurderingen gjort av de sakkyndige, hvor oppsummeringen inntas som følger: Når det gjelder risikoen for nye straffbare handlinger vises til kartlegging av risikofaktorer med H CR 20 i eget avsnitt (5. 4 Voldsrisikovurdering). Etter gjennomført H CR 20 v3 konkluderer vi med at dersom observanden ikke får tilstrekkelig oppfølgende behandling, tilrettelegging og kontroll, er det stor risiko for at hennes avvikende adferd vil vedvare. En samlet vurdering av H CR 20 v3 indikerer at det da vil være fare for økt voldsrisiko og dermed gjentakelse av straffbare handlinger av samme type som før. Observanden lider ikke av noen diagnose som vil gjøre det aktuelt med sivilt tvungent psykisk helsevern på nåværende tidspunkt. Videre behandling oppfølging etter soning vil derfor være avhengig av at hun samtykker til dette, eller at det besluttes av retten. På nåværende tidspunkt vurderer de sakkyndige det som tvilsomt om observanden vil klare å samarbeide i tilstrekkelig grad om voldsrisikoreduserende tiltak hvis beslutningen overlates til henne selv. Tiltak for å redusere faren for flere voldshandlinger vil være adekvat og tilpasset behandling, etablering av psykososiale støttetiltak, samt en tilværelse som ellers er mest mulig stabil og meningsfylt. En trygg og tilfredsstillende bosituasjon er en forutsetning, i tillegg vil aktiviteter, fremtidsrettede planer om skolegang eller jobb, samt normaliserte sosiale relasjoner, kunne bidra positivt. Etter etter vår tidsregning soning vurderes at et godt bofellesskap, etter vår tidsregning bolig med tilsyn oppfølging, vil kunne ivareta dette best. Retten bemerker at denne voldsrisikovurderingen samsvarer med tidligere vurdering fra 2019, gjort av psykolog J, tilknyttet ungdomsenheten i fengsel2. Retten bemerker således at to psykologer som har hatt tett kontakt med tiltalte gjennom hennes opphold i fengsel2 og fengsel1, samt de to sakkyndige oppnevnt av retten, er samsvarende i sine vurderinger av at det er klar risiko for at tiltalte vil fortsette med tilsvarende straffbare handlinger ved løslatelse dersom det ikke er tilfredsstillende kontroll rundt henne. De sakkyndige er videre tydelige på at det er tvilsomt om tiltalte selv vil klare å samarbeide i tilstrekkelig grad om voldsrisikoreduserende tiltak hvis beslutningen overlates til henne selv. Retten bemerker at ved ordinær fengselsstraff vil tiltak ved løslatelse være frivillig for tiltalte å ta imot. Med de uttalelser tiltalte har i dag, og med de dårlige prognosene i forhold til endring av hennes dyssosiale tankegang, vurderer retten det som usannsynlig at tiltalte vil samtykke til noen form for tiltak som kan gi en viss grad av kontroll eller struktur på hennes liv. Et sentralt spørsmål er selvsagt om tiltalte virkelig ønsker å drepe og virkelig er farlig i form av også å ha gjennomføringsevne, eller om dette bare er noe hun uttrykker fordi hun ønsker å være Norges farligste kvinne, slik hun har uttalt. Dette spørsmålet kan ikke besvares med sikkerhet av de sakkyndige eller av hennes behandler, men avgjørende for retten er at ingen av disse har kunnet avfeie truslene med at dette kun er ord uten innhold. Retten vurderer således samlet sett at risikoen for nye alvorlige lovbrudd etter endt soning i dette tilfellet er så høy at en tidsbestemt straff ikke er tilstrekkelig til å verne andres liv, helse eller frihet. Grunnvilkårene for å anvende forvaringsstraff er etter dette oppfylt. Retten kan heller ikke se at det er andre forhold som tilsier at denne reaksjonsformen ikke bør benyttes, herunder tiltaltes unge alder, som retten også har vurdert. Retten har således sett hen til H R 2017 290 A, en sak hvor tiltalte bare var 15 år på gjerningstiden for begått drap, men hvor forvaring ble idømt fordi helt ekstraordinære omstendigheter ble vurdert å foreligge. Retten bemerker at dette er et tilleggsvilkår når tiltalte er under 18 år, hvilket ikke er aktuelt i foreliggende sak. Videre hadde tiltalte i den saken begått drap, og gjentakelsesrisikoen ble vurdert opp mot tilsvarende alvorlige handlinger. I foreliggende tilfelle domfelles tiltalte for alvorlige trusler om drap, som retten har vurdert kan være reelle. Behovet for samfunnsvern tilsier således at forvaring anvendes, selv om tiltalte bare er en ung jente. Tiltalte idømmes således forvaring i 1 år og 8 måneder. Det skal gjøres fradrag i tidsrammen for utholdt varetekt med 196 dager per domstidspunktet. Retten finner ikke at det er nødvendig å fastsette minstetid, hensett til at tiltalte uansett ikke kan begjære prøveløslatelse før ett år etter at dommen er rettskraftig. Dette vil omtrent samsvare med det tidspunkt tidsrammen for forvaringsdommen utløper. I det alt vesentlige, er lagmannsretten basert på bevisførselen og det som ellers er framkommet i løpet av ankeforhandlingen, enig i tingrettens bevisvurdering og rettsanvendelse som gjengitt ovenfor, jamfør strpl. 41, 3 ledd. Herunder er omfattet de spørsmål som tingretten har vurdert under overskriftene inngangsvilkåret og gjentakelsesfare, samt vurderingen av at den alternative tidsbestemte fengselsstraff passende kan fastsettes til fengsel i 1 år og 8 måneder. Lagmannsretten er følgelig ikke enig i forsvarers anførsler om at de nevnte vilkår for forvaring ikke er oppfylt, og ei heller at den alternative fengselsstraff bør settes lavere. Lagmannsretten finner heller ikke grunnlag for å fastsette den alternative tidsbestemte straff høyere enn den av tingretten fastsatte, slik påtalemyndigheten har gjort gjeldende at det kan være grunnlag for. Foranlediget av bevisførselen og prosedyrene for lagmannsretten, bemerkes ytterligere: Når det gjelder de spørsmål som har vært undergitt sakkyndig utredning, har begge de sakkyndige for lagmannsretten fastholdt sine vurderinger og konklusjoner som nedfelt i den sakkyndige erklæring. På spørsmål om det er grunn til ikke å ta domfeltes utsagn om drapsplaner på alvor, har de sakkyndige gitt uttrykk for at det ikke er grunnlag for å avfeie at slikt kan skje i en gitt situasjon. De sakkyndige har forklart at de nok er like usikre som kollegaene ved farevurderingen i 2019 med hensyn til om truslene om å ta liv vil bli satt ut i livet om mulighetene skulle ligge til rette, men at det i alle fall er stor sannsynlighet for at domfelte vil fortsette med å framsette trusler som tidligere. Den sakkyndige Ødegaard ga i sin forklaring uttrykk for at domfeltes nærmere refleksjoner (gjengitt i faktisk utdrags 201 fra den sakkyndige erklæring) om at hun vil vurdere i hvor stor grad de ulike personene som er nevnt i drapslisten fortjener å bli skadet eller dø, er egnet til å øke bekymringen med hensyn til alvoret bak truslene. Både med hensyn til vurderingen av nærliggende fare på domstidspunktet, vurderingen etter 40, 4 ledd, samt grunnvilkåret om samfunnsvern, har lagmannsretten festet seg ved og vektlagt følgende momenter: Ved behandlingen av saken i tingretten, slik det framgår av tingrettens rettsbok, måtte de framstillende tjenestepersoner benytte pepperspray for å få roet domfelte ned etter utagerende atferd. Det har også vært hendelser knyttet til domfeltes atferd mellom tingrettens hovedforhandling og ankeforhandlingen, og i løpet av denne, av betydning for vurderingene. Det ble 01/06/2021 truffet vedtak om bruk av tvangsmidler i fengselet etter straffegjennomføringsloven 38, etter at domfelte viste kraftig utagerende atferd på sikkerhetscelle med skadeverk på inventar og alvorlige trusler mot ansatt. Den 19/07/2021 framviste domfelte et stikkvåpen, skrujern eller lang skrue, mot en ansatt og truet med å skade. I august 2021 ble det hos domfelte funnet et kodet brev med kvalifisert truende innhold om blant annet oppgjør mot staten, 22 juli skal gjenskapes, Breivik i buret nå er det min tur, planer for anskaffelse av våpen m. v. I forbindelse med framstilling i lagmannsretten første rettsdag, viste det seg at domfelte hadde fått med seg 2 ca 10 cm lange spikere skruer fra fengselet, som hun holdt skjult for polititjenestepersonene, og som hun i følge forklaring gitt av vitnet politioverbetjent K uttalte skulle benyttes til å skade politiet retten. Som følge av dette ga rettens leder av sikkerhetshensyn tillatelse til at domfelte ble framstilt påført håndjern denne dag. I lunsjpausen samme dag utøvet domfelte skadeverk på urinal i rettens ventecelle, og fikk derfra med seg en metallbit som ble beslaglagt. Rettens leder ga etter dette tillatelse til at domfelte dag 2 av ankeforhandlingen ble framstilt i såkalt bodycuff. I sin forklaring for lagmannsretten uttalte domfelte at hun etter egen vurdering ved løslatelse ikke trenger noen form for hjelp, men vil klare seg godt selv, og at hun liker best å følge sine egne regler. Med hensyn til hjelpetiltaket hun var tilbudt fra Crux mens fengslet, opplyste domfelte at dette var noe hun ikke kunne bruke, gadd ikke. Med hensyn til psykologtilbudet i fengselet uttalte domfelte at hun fortsatt hadde timer, men bare fordi psykologen oppsøkte henne, men at det ikke var til noen nytte. På spørsmål fra aktor om hun tenkte å lage flere drapslister, var domfeltes svar at hun ikke skulle gjøre dette, i alle fall ikke på papir. På spørsmål om drapsplanene var alvorlig ment, svarte domfelte at det kan godt være at målet er å drepe, ogg at det er opp til dere å bestemme om det skal tas på alvor. Lagmannsretten nevner disse forhold, fordi omstendighetene nevnt må tas i betraktning ved vurderingen av situasjonen så vel ved en tenkt løslatelse nå ved domsavsigelse, så vel som på tidspunktet for løslatelse etter full soning av dom på fengsel 1 år og 8 måneder, fratrukket varetektstid. Samlet sett vektlegges de nevnte omstendigheter tid, sted og sammenheng tatt i betraktning som relativt tungtveiende momenter i retning av kvalifisert mangel på impulskontroll og grunnleggende svikt med hensyn til forståelse av og innlevelse i konsekvensene av egne handlinger, fysiske så vel som verbale. For lagmannsretten ble en medinnsatt av domfelte ført som vitne. Hun ga en grunnleggende positiv vurdering av domfelte som person, som veldig snill, god og ressurssterk, og ga videre blant annet uttrykk for at domfeltes tidvise utagering må forstås som konsekvens av rastløshet og kjedsomhet. Videre ble fengselsførstebetjent L ført som vitne. L forklarte i hovedsak at han har hatt tjenestlig kontakt med domfelte over lengre tid, og at han syntes hun var harmløs da hun kom, og fortsatt er av samme oppfatning. I følge L er domfelte snill tvers igjennom, og at hennes utagering skyldes at hun av og til kobler feil, samt at det virker som hun sprer frykt hos omgivelsene for å ta igjen. L opplyste videre at det som går igjen med hensyn til truende gjenstander er at domfelte lager skarpe gjenstander og taper disse på noe, at det forelå ca 25 rapporter i fengselet på domfelte hvorav 10 15 angikk farlige gjenstander, og at siste gang dette skjedde var 11/09/2021, da det var glassbiter som var tapet sammen. På spørsmål om man i fengselet likevel tar domfeltes trusler på alvor, svarte vitnet at ja, de er nødt til å ta disse på alvor, selv om han personlig tror ikke det vil skje. Lagmannsretten har merket seg og tatt i betraktning også opplysningene fra de to nevnte vitnene. Når det gjelder grunnvilkåret for forvaring, at fengselsstraff ikke anses tilstrekkelig til å verne andres liv, helse eller frihet, vises igjen til tingrettens domsgrunner, jamfør straffeprosessloven 41, 3. ledd, som er dekkende også for ankeinstansens overordnede vurdering. Saken her er vanskelig og spesiell, særlig grunnet domfeltes alder og ikke minst hennes helt spesielt tyngende bakgrunn. I dette bildet hører det med at domfelte etter at hun ble tvangsplassert i barneverntjenestens regi som 16 åring i mai 2017, har vært sammenhengende frihetsberøvet fram til nå, med unntak av perioden 2704 til 18/05/2020. Og som tingretten var inne på, kan det på ingen måte sees bort fra at domfelte har fått mangelfull oppfølgning i visse faser underveis, uten at dette kan være avgjørende nå. Ved lagmannsrettens samlede vurdering med hensyn til om grunnvilkåret er oppfylt, er det særlig vektlagt at det finnes å foreligger en reell og klart realistisk risiko for at domfelte om hun løslates ved endt soning av fengselsstraff på 1 år og 8 måneder kan komme til å gjøre alvor av truslene om alvorlig å skade eller drepe. Tidsperspektivet i så måte, etter at domfelte pr domstidspunktet har utholdt ca 350 dager i varetekt, ville være løslatelse om ca 8 måneder. Det er liten grunn til å bygge på at behovet for samfunnsvern ville være vesentlig redusert på slikt tidspunkt, desto mer ettersom domfelte aktivt motsetter seg nær sagt alle tilbud og forslag om hjelpetiltak. Den realistiske vurdering pr i dag er at domfelte ikke har vært mottakelig for korreksjon gjennom tidligere soning eller ved den nå utholdte varetektsperioden på snart ett år, og at hun ved løslatelse ikke vil ta imot tilbud om helsehjelp eller andre tiltak hjelp hun ikke finner å være i tråd med egne regler. Etter lagmannsrettens syn vil det være behov for å kartlegge tiltaltes behov for oppfølgning og ha ulike oppfølgningstiltak en god tid etter løslatelse. Ved en tidsbestemt straff som den som er alternativet her, vil disse behov ikke være tilstrekkelig ivaretatt. Etter alt å dømme må lengstetiden på forvaring forlenges for å kunne få gjennomført en tilstrekkelig oppfølgning, men dette må vurderes av retten etter at gjennomføringen av forvaringsstraffen har kommet i gang og tilstrekkelig kartlegging er foretatt. Ved prøvingen av anken i saken her har lagmannsretten sett hen til avgjørelsen H R 2021 1963 A, der Høyesterett kom til i motsetning til lagmannsretten at det skulle reageres med fengsel i 6 år og ikke forvaring, overfor en tidligere ustraffet mann som i løpet av en kort periode foretok tre ildspåsettelser, hvorav n ble vurdert som overtredelse av straffeloven 355, og alle tre som overtredelser av straffeloven 352 jamfør 351 med videre Av dommen framgår blant annet at Terskelen for å idømme forvaring skal være høy (avsnitt 52), og at domfeltes unge alder skal særskilt vektlegges, også overfor unge mennesker over 18 år (avsnitt 45). Når lagmannsretten i nærværende sak likevel er kommet til at forvaring i 1 år og 8 måneder er korrekt reaksjonsfastsettelse, beror dette på de ovenfor nevnte grunner og avgjørende ulikheter knyttet til samfunnsvernvurderingen som der framgår. Anken blir etter dette å forkaste. Det er enighet om at varetektsfradraget pr 28/09/2021 var 327 dager. Dommen er enstemmig. D OM SS LU TN IN G: 1. Anken forkastes. 2. Varetektsfradraget utgjør per 28/09/2021 327 trehundreogtjuesyv dager, som går til fradrag i tidsrammen på 1 ett år og 8 åtte måneder, jamfør straffeloven 83, 5 ledd. 
Saken gjelder begrenset anke i straffesak, der hovedspørsmålet er om straffen skal være tidsbestemt fengsel eller forvaring. Ved tiltalebeslutning utferdiget av statsadvokatene i Hordaland, Sogn og Fjordane 27/04/2021 er A satt under tiltale ved Hordaland tingrett for overtredelse av: I Straffeloven 264, jamfør 263for i ord eller handling å ha truet med straffbar atferd under slike omstendigheter at trusselen var egnet til å fremkalle alvorlig frykt. Trusselen var grov fordi det særlig legges vekt på at den var fremsatt uprovosert. Grunnlag: Torsdag 29 oktober 2020 cirka klokka 1230 på Bergen sentrum politistasjon, i politiavhør i forbindelse med at det var gjort funn av kniv og drapslister på hennes celle i fengsel1, sa hun til politibetjent B at hun hadde planer om å knivstikke en av personene som hun hadde ført opp på listene, deriblant fengselsbetjent C, samt drepe tilfeldige personer når hun ble løslatt eller lignende. På spørsmål fra B bekreftet hun at de som var oppført på listene burde være bekymret for henne når hun kom ut av fengselet. Senere gjentok og eller fastholdt hun uttalelser med lignende innhold til tid og på sted som beskrevet under post I V grunnlag a og i politiavhør på Bergen sentrum politistasjon tirsdag 23 februar 2021I I Straffeloven 263for i ord eller handling å ha truet med straffbar atferd under slike omstendigheter at trusselen var egnet til å fremkalle alvorlig frykt. Grunnlag: Lørdag 23 januar 2021 klokka 1825 i fengsel1 sa hun til fengselsbetjent D at hun hadde store planer for neste uke at planene inneholdt en kniv og skolen og at D ikke trengte å være bekymret for eget liv, men at hennes kolleger burde være bekymret eller lignende. I II Straffeloven 273, jamfør straffeloven 16for å ha forsøkt å skadet en annens kropp eller helse, gjort en annen fysisk maktesløs eller fremkalt bevisstløshet eller liknende tilstand hos en annen. Grunnlag: Tirsdag 5 januar 2021 cirka klokka 1730 på cellen sin i fengsel1 forsøkte hun å skade fengselsbetjent E ved å stikke ham med en kniv. Forsøket lyktes ikke fordi E var iført verneutstyr og verget seg med et skjold. I V Straffeloven 155for ved vold, trusler, skadeverk eller annen rettsstridig adferd å ha påvirket en offentlig tjenesteperson til å foreta eller unnlate å foreta en tjenestehandling eller hindret en slik handling, eller søkt å oppnå dette, eller gjengjeldt en tjenestehandling. Grunnlag: a)Fredag 6 november 2020 cirka klokka 1445 utenfor Bergen tingrett, i forbindelse med at hun skulle tilbakeføres til fengsel1 etter fremstilling for fengslingsmøte, sa hun til politioverbetjent F at hun skulle drepe ham. Dette sa hun for å få F til å ta av håndjern som var påsatt henne og eller for å hindre at hun ble tatt med til fengselet. b)Til tid og på sted som beskrevet under post I II forholdt hun seg som der beskrevet overfor fengselsbetjent E, for å unngå at E tok fra henne kniven og eller for å hindre at E opprettholdt ro og orden i fengselet. c)Onsdag 20 januar 2021 cirka klokka 1800 i Kaigaten 5 i Bergen, i forbindelse med at politibetjentene G og H skulle plassere henne inn i en politibil for tilbakeføring til fengsel1 etter fremstilling for røntgen, strittet hun kraftig imot og sparket flere ganger mot dem for å hindre at hun ble tatt med til fengselet. For tingretten var professor og spesialist i psykiatri Ketil Joachim Ødegaard og psykolog doctor medicinae Jens Petter Gisselgård oppnevnt som rettspsykiatriske sakkyndige. De avga sin samstemmige erklæring 06/04/2021, og denne ble ved uttalelse fra Den rettsmedisinske kommisjon (D RK) 01/05/2021 funnet å være uten vesentlige mangler, jamfør straffeprosessloven 147, 3 ledd. Hordaland tingrett avsa 20/05/2021 dom med slik domsslutning: A, født 00/00/2001, dømmes for overtredelse av Straffeloven 264, jamfør 263, Straffeloven 263, Straffeloven 273, jamfør 16, Straffeloven 155, alt sammenholdt med straffeloven 2005 79 bokstav a) og b), til forvaring i 1 ett år og 8 åtte måneder. Til fradrag i tidsrammen kommer utholdt varetekt med 196 dager, jamfør straffeloven 2005 83 A har rettidig anket dommen til Gulating lagmannsrett hva gjelder reaksjonsfastsettelsen, og gjort gjeldende at det ikke er grunnlag for forvaringsstraff. Gulating lagmannsrett avsa 15/06/2021 beslutning om å henvise anken til ankeforhandling. Ankeforhandling ble holdt i Gulating lagmannsretts lokaler i Bergen 27 28/09/2021. A møtte ved framstilling fra varetekt, og sammen med henne forsvarer, advokat Anne E. Kroken. For påtalemyndigheten møtte førstestatsadvokat Eirik Stolt Nielsen. Domfelte ønsket i utgangspunktet ikke å gi forklaring, men valgte likevel å gi forklaring. Lagmannsretten hørte ellers forklaring fra tre vitner, og det ble foretatt slik dokumentasjon som framgår av rettsboken med digitale vedlegg. De rettsoppnevnt rettspsykiatriske sakkyndige for tingretten, Gisselgård og Ødegaard, ble reoppnevnt for lagmannsretten, og var tilstede under ankeforhandlingen inntil de hadde avgitt forklaring. Retten samtykket til at domfelte av sikkerhetsmessige grunner var iført håndjern under rettsmøtet første rettsdag, og såkalt bodycuff andre rettsdag, jamfør nærmere nedenfor. På vegne av domfelte nedla forsvarer slik påstand: A anses på mildeste måte. Påtalemyndigheten nedla slik påstand: Anken forkastes. Varetektsfradrag utgjør pr 28/9/2021 327 dager. Lagmannsretten bemerker: Det bemerkes innledningsvis at ved avgjørelsen av spørsmålet om reaksjonsfastsettelse, er lagmannsretten bundet av tingrettens bevisvurdering under skyldspørsmålet for hver av tiltalepostene omfattet av tiltalen og domfellelsen, og det vises til tingrettens domsgrunner i så måte, jamfør straffeprosessloven 41, 3 ledd. Det vises videre til tiltalebeslutningene og domsgrunnene hva gjelder dommene av 05/03/2018, 20/11/2018, 21/08/2019 og 18/09/2020. Med hensyn til spørsmålet om domfeltes skyldevne tilregnelighet, jamfør straffeloven 20, bemerkes likevel særskilt at det framgår av tingrettens doms 3 4 at Tiltalte er i forkant av hovedforhandlingen undergitt full rettspsykiatrisk undersøkelse, og de to sakkyndige fant ingen tegn til psykose i form av stemmehøring, tankeforstyrrelser eller bisarre vrangforestillinger. Det er også i erklæringen av 060421 påpekt at det ikke fremkommer noe som tyder på at hun noensinne har hatt symptomer på en primærpsykotisk lidelse. De sakkyndige har således konkludert med at tiltalte ikke har en sterkt avvikende sinnstilstand eller sterk bevissthetsforstyrrelse, og ikke er psykisk utviklingshemmet, jamfør straffeloven 20, annet ledd. Tiltalte har fra tidligere i ungdommen diagnosen F90. 0 A DH D, og de sakkyndige har vurdert at hun i tillegg tilfredsstiller diagnosen F60. Retten bemerker at personlighetsforstyrrelse ikke gir grunnlag for å vurdere tiltalte utilregnelig i straffelovens forstand, i det denne ikke er å anse som en sterkt avvikende sinnstilstand som gir svikt i virkelighetsforståelse og funksjonsevne, jamfør straffeloven 20, tredje ledd. Tiltalte har således uten tvil strafferettslig skyldevne etter straffeloven 20 For lagmannsretten er det ikke framkommet opplysninger som gir grunnlag for å stille i tvil tingrettens vurderinger og konklusjon som gjengitt, om at tiltalte på de aktuelle handlingstidspunkter fra 29/10/2020 til 23/02/2021, hadde strafferettslig skyldevne og skal bedømmes som tilregnelig, jamfør straffeloven 20 Tilsvarende gjelder med hensyn til perioden fra 28/04/2017, som er første gjerningstidspunkt omfattet av den framlagte straffeattest. For sammenhengens skyld gjengis her tingrettens redegjørelse for deler av tiltaltes, nå domfeltes, bakgrunn og livsbetingelser, samt deler av tingrettens bevisvurdering for øvrig, jamfør dommens 6 7: Tiltalte er bare 20 år gammel, men er allerede domfelt fire ganger tidligere for tilsvarende forhold som i herværende sak; trusler samt vold eller trusler mot offentlig tjenestemann. Ved dom av 210819 og dom av 180920 ble hun også domfelt for grov trussel, fremsatt under omstendigheter relativt like som ved forholdet i tiltalens post I i herværende sak. Tiltalte har vokst opp på sted1 med foreldre og to yngre søsken. Tiltalte ble av sin mor i retten beskrevet som et snilt og føyelig barn under oppveksten, som ikke var vanskelig å ha med å gjøre. Hun var en god storesøster for sine to yngre søsken, og hennes familie er svært glad i henne, stiller opp for henne og ønsker å gjøre det som er mulig for at hun skal få det bra. A var motorisk urolig som barn, men hadde ikke adferdsvansker, og hun klarte seg godt på skolen. Det var først på ungdomstrinnet at foreldrene begynte å få meldinger fra skolen om skulking, stygg språkbruk og dårlig oppførsel. Før dette hadde A blitt mobbet gjennom flere år, i hvert fall fra slutten av barneskolen, og hun hadde ifølge sin mor også før mobbingen vært et barn som var en del utenfor fellesskapet. Mobbingen tiltok og A byttet ungdomsskole. I følge hennes mor opplevde A flere alvorlige svik fra dem hun stolte på, som et par lærere som ikke holdt det de lovet, samt overgrep fra to gutter som A hadde knyttet seg et sterkt vennskap til. Det var etter dette As adferdsvansker tiltok, og hun ble etter hvert flyttet til barnevernsinstitusjon i sted2 for langvarig behandling for alvorlige adferdsvansker i medhold av barnevernloven. Mens tiltalte var på barneverninstitusjonen barnevernsinstitusjon i sted3, begikk hun de første straffbare forholdene som hun senere ble dømt for. På grunn av alvoret i truslene som tiltalte har fremsatt en rekke ganger over tid, har hun også måttet sone i fengsel fra kort tid etter at plasseringen i medhold av barnevernloven utløp. Tiltalte var således innsatt ved ungdomsenheten i fengsel2 fra august 2018 til hun fylte 18 år i måned 2019 Den første perioden på fengsel2 var varetektsfengsel som en følge av at hun fremsatte nye trusler kort tid etter utskriving fra barnevernsinstitusjonen, i prøvetiden som hun hadde etter betinget dom av 050318 Hun ble domfelt på nytt den 201118 Da tiltalte fylte 18 år ble hun overført fengsel1 for nytt varetektsopphold, og hun ble dømt igjen den 210819Fra tiltalte ble plassert i regi av barneverntjenesten våren 2017, med strenge restriksjoner, og frem til i dag, har hun bare vært få uker i frihet. Den lengste perioden er etter det opplyste våren 2020, da hun ble løslatt den 270420 og varetektsfengslet igjen den 180520Det fremgår av straffutmålingsbegrunnelsene i ovennevnte dommer at man har lagt til grunn og hatt et håp om at tiltalte ved riktig hjelp behandling i fengselet og riktig oppfølging ved løslatelse, kan få en tilværelse hvor hun klarer seg selv og ikke begår nye alvorlige straffbare forhold. Historien har imidlertid vist at dette ikke har skjedd, og bevisføringen i foreliggende sak har vist at dette dessverre i stor grad synes å skyldes tiltaltes egne handlinger og holdninger til dem rundt seg holdning til hjelpeapparatet. Det kan godt tenkes at det kan være grunnlag for kritikk mot at ikke barneverntjenesten og N AV har hatt bolig og dagtilbud klart til tiltalte ved løslatelse slik tiltaltes mor og forsvarer med styrke har fremhevet. Retten påpeker imidlertid at tiltaltes forklaring i retten i denne hovedforhandlingen, og hennes forklaring til de sakkyndige, tilsier at hun per i dag ikke vil hjelpes og ikke har hatt som intensjon å ta imot noe av det som har vært tilbudt henne av tiltak. Hun gir ikke uttrykk for å ha noen fremtidsplaner, og hennes eneste ønske knyttet til å bli løslatt fra fengsel er etter det uttrykte å få muligheten til å ta livet av noen, gjerne de som står oppført på hennes drapsliste, eller tilfeldige personer. Så langt det finnes relevant for avgjørelsen nå, vil lagmannsretten nedenfor komme tilbake til tingrettens gjengitte redegjørelse for faktiske forhold og vurderingene knyttet til betydningen av disse. I all hovedsak er det imidlertid ikke framkommet noe av vesentlig betydning for lagmannsretten som er egnet til å medføre endring i forhold til tingrettens beskrivelser og vurderinger. De materielle vilkårene for å ilegge straff i form av forvaring framgår av straffeloven 40, 1 til 4 ledd, som har slik ordlyd: Når fengselsstraff ikke anses tilstrekkelig til å verne andres liv, helse eller frihet, kan forvaring i anstalt under kriminalomsorgen idømmes når lovbryteren finnes skyldig i å ha begått eller forsøkt å begå et voldslovbrudd, et seksuallovbrudd, en frihetsberøvelse, en ildspåsettelse eller et annet lovbrudd som krenket andres liv, helse eller frihet, eller utsatte disse rettsgodene for fare og vilkårene i annet eller tredje ledd er oppfylt. Er siktede under 18 år, kan forvaring ikke idømmes, med mindre det foreligger helt ekstraordinære omstendigheter. Var lovbruddet av alvorlig art, må det være en nærliggende fare for at lovbryteren på nytt vil begå et alvorlig lovbrudd som nevnt i første ledd. Var lovbruddet av mindre alvorlig art, måa)lovbryteren tidligere ha begått eller forsøkt å begå et alvorlig lovbrudd som nevnt i første ledd, b)det må antas å være en nær sammenheng mellom det tidligere og det nå begåtte lovbruddet, ogc)faren for tilbakefall til et nytt alvorlig lovbrudd som nevnt i første ledd, må være særlig nærliggende. Ved vurderingen av faren for tilbakefall etter annet og tredje ledd skal det legges vekt på det begåtte lovbruddet sammenholdt særlig med lovbryterens atferd og sosiale og personlige funksjonsevne. For saker som nevnt i annet ledd skal det særlig legges vekt på om lovbryteren tidligere har begått eller forsøkt å begå et alvorlig lovbrudd som nevnt i første ledd. I H R 2021 1963 A, Høyesteretts dom av 07/10/2021, er det i avsnittene 14 og 16 til 17 uttalt: I andre ledd er det oppstilt ytterligere vilkår der lovbruddet er av alvorlig art. Det må da være nærliggende fare for at lovbryteren på nytt vil begå et alvorlig lovbrudd som nevnt i første ledd. Fjerde ledd inneholder momenter det skal legges vekt på.... Vilkåret om at det må være en nærliggende fare for at lovbryteren på nytt vil begå et alvorlig lovbrudd som krenker andres liv, helse eller frihet, er nærmere behandlet i H R 2020 1218 A, hvor det i avsnittene 18 19 heter: I kravet om nærliggende fare for nye lovbrudd ligger det at faren på domstidspunktet må være reell og kvalifisert. Kravet til faregraden kan variere etter alvoret i de straffbare handlingene som er begått og også etter hvor alvorlige fremtidige lovbrudd det er fare for, jamfør H R 2020 976 A avsnitt 13 med videre henvisninger. Straffeloven 40 fjerde ledd angir nærmere momenter ved farevurderingen. Det fremgår her at det ved vurderingen av faren for tilbakefall skal legges vekt på det begåtte lovbruddet sammenholdt særlig med lovbryterens atferd og sosiale og personlige funksjonsevne. Gjelder saken lovbrudd av alvorlig art skal det særlig legges vekt på om lovbryteren tidligere har begått eller forsøkt å begå et alvorlig lovbrudd som nevnt i første ledd. Dersom en tiltalt som ikke tidligere er domfelt for liknende lovbrudd av alvorlig art skal idømmes forvaring, stilles det særlige krav til sannsynlighetsvurderingen, jamfør Rt 2010 1424 avsnitt 18 med videre henvisninger. Tingretten begrunnet sin avgjørelse om forvaringsstraff slik, jamfør dommens 7 12: Aktor har nå nedlagt påstand om forvaringsstraff, med en tidsramme på to år. Vilkårene for å ilegge forvaring fremgår av straffeloven 40 Bestemmelsen oppstiller et inngangsvilkår knyttet til alvor i straffebudet som tiltalte domfelles for, et krav til gjentakelsesfare samt et krav om at forvaring må være nødvendig av hensyn til vern for samfunnet. Retten drøfter hvert av vilkårene i det følgende. Ad inngangsvilkåret Lovbryteren må finnes skyldig i å ha begått eller forsøkt å begå et voldslovbrudd m. v. eller et annet lovbrudd som krenket andres liv, helse eller frihet, eller utsatte disse rettsgodene for fare. Dette inngangskriteriet er i utgangspunktet oppfylt ved at tiltalte domfelles for ett tilfelle av grov trussel mot en rekke personer, samt for ett tilfelle av forsøk på kroppsskade. Det fremgår imidlertid av forarbeidene til gamle straffelov 39c, Ot. nr. 87 (1993 1994) at ikke alle forhold som kan falle inn under oppregningen i 40 første ledd kan danne grunnlag for en forvaringsdom. Anvendelsesområdet er ifølge forarbeidene i hovedsak tilfeller der den alternative straffen ville vært fra noen måneder opp til 6 8 år. Videre er det i forarbeidene særskilt nevnt om trusler at det må normalt dreie seg om en trussel som var alvorlig ment og var av kvalifisert karakter. Retten har funnet dette oppfylt i det den fremsatte trusselen var grov, og fremsatt med et ønske om at den skulle bli en realitet. At trusselen var alvorlig ment ble også underbygget av tiltaltes forsøk på å skade fengselsbetjent E noen måneder senere, da hun angrep ham med smørekniv slik beskrevet i tiltalens post I II. Det forhold at tiltalte har utarbeidet en drapsliste underbygger også alvoret i forholdet knyttet til at dette er noe tiltalte ønsker gjennomført. Retten påpeker også at den alternative straffen i dette tilfellet viser at saken er i kjerneområdet for når forvaring er anvendelig. Retten har funnet at alternativet til forvaring vil være ubetinget fengsel i ett år og åtte måneder. Retten viser her til at forholdet i tiltalens post I, grove trusler mot flere personer, kvalifiserer for fengsel i åtte måneder, mens forholdet i post I II, forsøk på kroppsskade, skal medføre cirka seks måneders fengsel. Hvert av de øvrige forholdene i tiltalen har i utgangspunktet en normalstraff etter rettspraksis på fengsel i inntil 30 dager, til sammen fire måneder for de fire forholdene. Når dette ses i sammenheng i medhold av straffeloven 79 bokstav a), vurderer retten at utgangspunktet vil være fengsel i ett år og fire måneder. Videre er tiltalte tidligere domfelt for samme type forhold flere ganger, noe som skal gi en skjerping av straffen etter straffeloven 79 b). Dette gjelder imidlertid ikke for forhold som ble begått før hun fylte 18 år, hvilket blant annet gjelder ett tilfelle av grov trussel som hun ble domfelt for 210819 I samme dom ble hun imidlertid også domfelt for overtredelse av straffeloven 155, begått noen dager etter fylte 18 år. Videre ble hun den 180920 domfelt for et nytt tilfelle av grov trussel, også dette begått etter fylte 18 år. Det er således ikke tvil om at bestemmelsen om straffskjerpelse kommer til anvendelse, men bare for noen av tilfellene av tidligere domfellelse for samme type forhold som hun nå domfelles for. Tiltalte var imidlertid fremdeles svært ung da også disse forholdene ble begått, og retten finner ikke at straffskjerpingen kan være så mye som 1 3 av straffen, slik det er lagt til grunn i H R 2020 294 A. På samme måte som i denne dommen vurderer imidlertid retten at tillegget ikke kan gis i form av betinget straff, i det de foregående hendelsene har vist at dette ikke har hatt noen virkning. Etter en helhetsvurdering finner retten at den alternative fengselsstraffen bør være på 1 år og 8 måneder. Retten har herunder vurdert om det foreligger formidlende omstendigheter, og har til en viss grad vektlagt at tiltalte har erkjent de faktiske forhold. Dette har hatt en viss prosessøkonomisk gevinst. Retten finner således at inngangskriteriet knyttet til de straffbare forholdenes karakter og alvor, er oppfylt. Ad gjentakelsesfare Dette vilkåret vurderes klart oppfylt hensett til den lange rekken med tilsvarende lovbrudd som tiltalte har begått de siste tre årene, og som har medført at hun kun har hatt uker i frihet mellom hvert fengselsopphold. Alle lovbruddene har vært krenkelser at andres liv, helse og frihet. Videre fremgår det av bevisføringen i retten at tiltalte har hatt en negativ utvikling det siste året, slik hennes behandlende psykolog i fengselet, I, forklarte i retten. Han viste til at hun har blitt mer likegyldig og mer fatalistisk i sin tenkning om egen fremtid og hvilke muligheter som finnes. Hun har fått et mer aggressivt uttrykk og virker å ha mistet litt fremtidstro. Han forklarte også at tiltalte møter til avtaler og har gjennomført sinnemestringskurs, men at det er vanskelig å få henne til å ta en psykologisk innfallsvinkel og således komme videre i psykoterapi. Psykologen forklarte at det fremdeles er et håp om at en langvarig psykoterapeutisk behandling av henne kan føre frem, men at han foreløpig ikke har kommet i posisjon til henne utover den mer innledende praten. Han forklarte videre at han har forsøkt å få henne til å reflektere over den uttrykte lysten til å ta andres liv, og konsekvensene av å ta et liv, men at det har vært vanskelig for henne å reflektere rundt dette. De rettsoppnevnte sakkyndige har diagnostisert tiltalte med diagnosen F60. De rettspsykiatriske sakkyndige har beskrevet diagnosen som følger: Personlighetsforstyrrelsen er kjennetegnet ved likegyldighet for sosiale forpliktelser og uttalt mangel på forståelse for andres følelser. Det foreligger stor diskrepans mellom atferd og gjeldende sosiale normer. Atferden er ikke særlig påvirkelig av negative erfaringer, herunder straff. Pasienten har lav frustrasjonstoleranse og lav terskel for aggresjonsutbrudd, herunder voldshandlinger. Det er en tendens til å bebreide andre, eller til å gi plausible rasjonaliseringer for den atferden som bringer pasienten i konflikt med samfunnet. Retten bemerker videre at tiltalte har en familie som bryr seg og som ønsker å hjelpe henne, men at dette per i dag ikke har hindret henne i å begå tidligere lovbrudd og de lovbruddene som hun nå domfelles for. Hun har ikke annet nettverk som kan bidra positivt, og ingen forpliktelser i hverdagen som betyr noe for henne og som kan ha korrigerende virkning på hennes adferd. Slik retten ser det er det således ingen endring i tiltaltes holdning til andre menneskers liv og helse, eller i hennes holdning til å det å begå nye lovbrudd og konsekvensen av dette. Hun har videre ikke noe liv utenfor fengselet som eventuelt kunne motivert henne til å avstå fra å begå nye straffbare handlinger. Hun uttrykte også i retten at hun ikke bryr seg, at hun har takket ja til tilbud fra hjelpeinstansene for å slippe mas, men at hun ikke har til hensikt å gå på skole, være lærling eller samtykke til tiltak fra barnevernet eller andre. Endelig viser retten til at det har vært nye tilfeller av forsøk på vold mot fengselsbetjenter kort tid før hovedforhandling, tilfeller som foreløpig ikke er påtaleavgjort. Slik retten ser det foreligger det således reell og kvalifisert fare for nye lovbrudd ved løslatelse, vurdert ut ifra situasjonen på domstidspunktet. Ad behovet for samfunnsvern Selv om kravet til gjentakelsesfare er oppfylt, kan forvaring bare idømmes dersom fengselsstraff ikke er tilstrekkelig til å verne andres liv, helse eller frihet. I H R 2020 976 A avsnitt redegjorde Høyesterett slik for dette grunnvilkåret: For at forvaring skal kunne idømmes, må også grunnvilkåret i 40 første ledd om samfunnsvern være oppfylt. Ved denne vurderingen skal det tas utgangspunkt i at straffen sones fullt ut, og spørsmålet er om en tidsbestemt straff er tilstrekkelig til å verne liv, helse eller frihet. Selv om det ikke kreves slik som etter annet ledd at faren for nye alvorlige lovbrudd etter endt soning skal være nærliggende, må det vurderes om domfelte vil utgjøre en fare for de nevnte verdier på dette senere stadiet, se H R 2019 832 A avsnitt 65 med videre henvisninger. Jo lengre den alternative tidsbestemte straffen er, jo vanskeligere vil bedømmelsen være, og desto høyere må terskelen for forvaring bli, jamfør Rt 2007 187 avsnitt 23Det fremgår videre av Rt 2002 1667 at hensynet til domfelte selv ikke kan begrunne forvaring. Den alternative tidsbestemte fengselsstraffen er av retten fastslått til 1 år og 8 måneder. Fra dette kommer et varetektsfradrag på 196 dager per domstidspunktet, hvilket innebærer at tiltalte vil ha vel ett år og to måneder igjen å sone, når muligheten for prøveløslatelse ikke hensyntas. Tidsperspektivet for vurderingen av behov for samfunnsvern er således relativt kort. Ved den konkrete vurderingen av behovet for vern av samfunnet mot tiltalte den dagen hun skal løslates dersom hun ikke gis forvaring, viser retten til hennes relativt sett langvarige historikk med fremsettelse av alvorlige trusler og forsøk på å sette dem ut i livet, og hennes fast uttrykte ønske om å lykkes med å ramme dem som hun har på sin liste, eller andre tilfeldige personer. Videre tar retten utgangspunkt i at tiltalte er diagnostisert med Dyssosial personlighetsforstyrrelse, en diagnose som gir dårlig prognose i forhold til endring. Tiltalte har tilbud om psykoterapeutisk behandling i fengselet, men som behandlende psykolog I forklarte for retten, har hun foreløpig ikke kommet i gang med dette selv om hun møter til behandlingstimene. Dette fordi det har vært vanskelig å få henne til å ta en psykologisk innfallsvinkel. Psykologen uttrykte i sin forklaring en ambisjon om at en langvarig psykoterapeutisk behandling kan føre frem i tiltaltes tilfelle, men sa også at det har vært vanskelig for tiltalte å reflektere rundt konsekvensene av å ta liv, og at dette synes å ha bygd seg opp over år. Han sa at han i en risikovurdering ikke kan utelukke at hun vil kunne ta liv, men at han nok har sett annen form for vold som mer sannsynlig. Videre tar retten utgangspunkt i voldsrisikovurderingen gjort av de sakkyndige, hvor oppsummeringen inntas som følger: Når det gjelder risikoen for nye straffbare handlinger vises til kartlegging av risikofaktorer med H CR 20 i eget avsnitt (5. Etter gjennomført H CR 20 v3 konkluderer vi med at dersom observanden ikke får tilstrekkelig oppfølgende behandling, tilrettelegging og kontroll, er det stor risiko for at hennes avvikende adferd vil vedvare. En samlet vurdering av H CR 20 v3 indikerer at det da vil være fare for økt voldsrisiko og dermed gjentakelse av straffbare handlinger av samme type som før. Observanden lider ikke av noen diagnose som vil gjøre det aktuelt med sivilt tvungent psykisk helsevern på nåværende tidspunkt. Videre behandling oppfølging etter soning vil derfor være avhengig av at hun samtykker til dette, eller at det besluttes av retten. På nåværende tidspunkt vurderer de sakkyndige det som tvilsomt om observanden vil klare å samarbeide i tilstrekkelig grad om voldsrisikoreduserende tiltak hvis beslutningen overlates til henne selv. Tiltak for å redusere faren for flere voldshandlinger vil være adekvat og tilpasset behandling, etablering av psykososiale støttetiltak, samt en tilværelse som ellers er mest mulig stabil og meningsfylt. En trygg og tilfredsstillende bosituasjon er en forutsetning, i tillegg vil aktiviteter, fremtidsrettede planer om skolegang eller jobb, samt normaliserte sosiale relasjoner, kunne bidra positivt. Etter etter vår tidsregning soning vurderes at et godt bofellesskap, etter vår tidsregning bolig med tilsyn oppfølging, vil kunne ivareta dette best. Retten bemerker at denne voldsrisikovurderingen samsvarer med tidligere vurdering fra 2019, gjort av psykolog J, tilknyttet ungdomsenheten i fengsel2. Retten bemerker således at to psykologer som har hatt tett kontakt med tiltalte gjennom hennes opphold i fengsel2 og fengsel1, samt de to sakkyndige oppnevnt av retten, er samsvarende i sine vurderinger av at det er klar risiko for at tiltalte vil fortsette med tilsvarende straffbare handlinger ved løslatelse dersom det ikke er tilfredsstillende kontroll rundt henne. De sakkyndige er videre tydelige på at det er tvilsomt om tiltalte selv vil klare å samarbeide i tilstrekkelig grad om voldsrisikoreduserende tiltak hvis beslutningen overlates til henne selv. Retten bemerker at ved ordinær fengselsstraff vil tiltak ved løslatelse være frivillig for tiltalte å ta imot. Med de uttalelser tiltalte har i dag, og med de dårlige prognosene i forhold til endring av hennes dyssosiale tankegang, vurderer retten det som usannsynlig at tiltalte vil samtykke til noen form for tiltak som kan gi en viss grad av kontroll eller struktur på hennes liv. Et sentralt spørsmål er selvsagt om tiltalte virkelig ønsker å drepe og virkelig er farlig i form av også å ha gjennomføringsevne, eller om dette bare er noe hun uttrykker fordi hun ønsker å være Norges farligste kvinne, slik hun har uttalt. Dette spørsmålet kan ikke besvares med sikkerhet av de sakkyndige eller av hennes behandler, men avgjørende for retten er at ingen av disse har kunnet avfeie truslene med at dette kun er ord uten innhold. Retten vurderer således samlet sett at risikoen for nye alvorlige lovbrudd etter endt soning i dette tilfellet er så høy at en tidsbestemt straff ikke er tilstrekkelig til å verne andres liv, helse eller frihet. Grunnvilkårene for å anvende forvaringsstraff er etter dette oppfylt. Retten kan heller ikke se at det er andre forhold som tilsier at denne reaksjonsformen ikke bør benyttes, herunder tiltaltes unge alder, som retten også har vurdert. Retten har således sett hen til H R 2017 290 A, en sak hvor tiltalte bare var 15 år på gjerningstiden for begått drap, men hvor forvaring ble idømt fordi helt ekstraordinære omstendigheter ble vurdert å foreligge. Retten bemerker at dette er et tilleggsvilkår når tiltalte er under 18 år, hvilket ikke er aktuelt i foreliggende sak. Videre hadde tiltalte i den saken begått drap, og gjentakelsesrisikoen ble vurdert opp mot tilsvarende alvorlige handlinger. I foreliggende tilfelle domfelles tiltalte for alvorlige trusler om drap, som retten har vurdert kan være reelle. Behovet for samfunnsvern tilsier således at forvaring anvendes, selv om tiltalte bare er en ung jente. Tiltalte idømmes således forvaring i 1 år og 8 måneder. Det skal gjøres fradrag i tidsrammen for utholdt varetekt med 196 dager per domstidspunktet. Retten finner ikke at det er nødvendig å fastsette minstetid, hensett til at tiltalte uansett ikke kan begjære prøveløslatelse før ett år etter at dommen er rettskraftig. Dette vil omtrent samsvare med det tidspunkt tidsrammen for forvaringsdommen utløper. I det alt vesentlige, er lagmannsretten basert på bevisførselen og det som ellers er framkommet i løpet av ankeforhandlingen, enig i tingrettens bevisvurdering og rettsanvendelse som gjengitt ovenfor, jamfør strpl. Herunder er omfattet de spørsmål som tingretten har vurdert under overskriftene inngangsvilkåret og gjentakelsesfare, samt vurderingen av at den alternative tidsbestemte fengselsstraff passende kan fastsettes til fengsel i 1 år og 8 måneder. Lagmannsretten er følgelig ikke enig i forsvarers anførsler om at de nevnte vilkår for forvaring ikke er oppfylt, og ei heller at den alternative fengselsstraff bør settes lavere. Lagmannsretten finner heller ikke grunnlag for å fastsette den alternative tidsbestemte straff høyere enn den av tingretten fastsatte, slik påtalemyndigheten har gjort gjeldende at det kan være grunnlag for. Foranlediget av bevisførselen og prosedyrene for lagmannsretten, bemerkes ytterligere: Når det gjelder de spørsmål som har vært undergitt sakkyndig utredning, har begge de sakkyndige for lagmannsretten fastholdt sine vurderinger og konklusjoner som nedfelt i den sakkyndige erklæring. På spørsmål om det er grunn til ikke å ta domfeltes utsagn om drapsplaner på alvor, har de sakkyndige gitt uttrykk for at det ikke er grunnlag for å avfeie at slikt kan skje i en gitt situasjon. De sakkyndige har forklart at de nok er like usikre som kollegaene ved farevurderingen i 2019 med hensyn til om truslene om å ta liv vil bli satt ut i livet om mulighetene skulle ligge til rette, men at det i alle fall er stor sannsynlighet for at domfelte vil fortsette med å framsette trusler som tidligere. Den sakkyndige Ødegaard ga i sin forklaring uttrykk for at domfeltes nærmere refleksjoner (gjengitt i faktisk utdrags 201 fra den sakkyndige erklæring) om at hun vil vurdere i hvor stor grad de ulike personene som er nevnt i drapslisten fortjener å bli skadet eller dø, er egnet til å øke bekymringen med hensyn til alvoret bak truslene. Både med hensyn til vurderingen av nærliggende fare på domstidspunktet, vurderingen etter 40, 4 ledd, samt grunnvilkåret om samfunnsvern, har lagmannsretten festet seg ved og vektlagt følgende momenter: Ved behandlingen av saken i tingretten, slik det framgår av tingrettens rettsbok, måtte de framstillende tjenestepersoner benytte pepperspray for å få roet domfelte ned etter utagerende atferd. Det har også vært hendelser knyttet til domfeltes atferd mellom tingrettens hovedforhandling og ankeforhandlingen, og i løpet av denne, av betydning for vurderingene. Det ble 01/06/2021 truffet vedtak om bruk av tvangsmidler i fengselet etter straffegjennomføringsloven 38, etter at domfelte viste kraftig utagerende atferd på sikkerhetscelle med skadeverk på inventar og alvorlige trusler mot ansatt. Den 19/07/2021 framviste domfelte et stikkvåpen, skrujern eller lang skrue, mot en ansatt og truet med å skade. I august 2021 ble det hos domfelte funnet et kodet brev med kvalifisert truende innhold om blant annet oppgjør mot staten, 22 juli skal gjenskapes, Breivik i buret nå er det min tur, planer for anskaffelse av våpen m. v. I forbindelse med framstilling i lagmannsretten første rettsdag, viste det seg at domfelte hadde fått med seg 2 ca 10 cm lange spikere skruer fra fengselet, som hun holdt skjult for polititjenestepersonene, og som hun i følge forklaring gitt av vitnet politioverbetjent K uttalte skulle benyttes til å skade politiet retten. Som følge av dette ga rettens leder av sikkerhetshensyn tillatelse til at domfelte ble framstilt påført håndjern denne dag. I lunsjpausen samme dag utøvet domfelte skadeverk på urinal i rettens ventecelle, og fikk derfra med seg en metallbit som ble beslaglagt. Rettens leder ga etter dette tillatelse til at domfelte dag 2 av ankeforhandlingen ble framstilt i såkalt bodycuff. I sin forklaring for lagmannsretten uttalte domfelte at hun etter egen vurdering ved løslatelse ikke trenger noen form for hjelp, men vil klare seg godt selv, og at hun liker best å følge sine egne regler. Med hensyn til hjelpetiltaket hun var tilbudt fra Crux mens fengslet, opplyste domfelte at dette var noe hun ikke kunne bruke, gadd ikke. Med hensyn til psykologtilbudet i fengselet uttalte domfelte at hun fortsatt hadde timer, men bare fordi psykologen oppsøkte henne, men at det ikke var til noen nytte. På spørsmål fra aktor om hun tenkte å lage flere drapslister, var domfeltes svar at hun ikke skulle gjøre dette, i alle fall ikke på papir. På spørsmål om drapsplanene var alvorlig ment, svarte domfelte at det kan godt være at målet er å drepe, ogg at det er opp til dere å bestemme om det skal tas på alvor. Lagmannsretten nevner disse forhold, fordi omstendighetene nevnt må tas i betraktning ved vurderingen av situasjonen så vel ved en tenkt løslatelse nå ved domsavsigelse, så vel som på tidspunktet for løslatelse etter full soning av dom på fengsel 1 år og 8 måneder, fratrukket varetektstid. Samlet sett vektlegges de nevnte omstendigheter tid, sted og sammenheng tatt i betraktning som relativt tungtveiende momenter i retning av kvalifisert mangel på impulskontroll og grunnleggende svikt med hensyn til forståelse av og innlevelse i konsekvensene av egne handlinger, fysiske så vel som verbale. For lagmannsretten ble en medinnsatt av domfelte ført som vitne. Hun ga en grunnleggende positiv vurdering av domfelte som person, som veldig snill, god og ressurssterk, og ga videre blant annet uttrykk for at domfeltes tidvise utagering må forstås som konsekvens av rastløshet og kjedsomhet. Videre ble fengselsførstebetjent L ført som vitne. L forklarte i hovedsak at han har hatt tjenestlig kontakt med domfelte over lengre tid, og at han syntes hun var harmløs da hun kom, og fortsatt er av samme oppfatning. I følge L er domfelte snill tvers igjennom, og at hennes utagering skyldes at hun av og til kobler feil, samt at det virker som hun sprer frykt hos omgivelsene for å ta igjen. L opplyste videre at det som går igjen med hensyn til truende gjenstander er at domfelte lager skarpe gjenstander og taper disse på noe, at det forelå ca 25 rapporter i fengselet på domfelte hvorav 10 15 angikk farlige gjenstander, og at siste gang dette skjedde var 11/09/2021, da det var glassbiter som var tapet sammen. På spørsmål om man i fengselet likevel tar domfeltes trusler på alvor, svarte vitnet at ja, de er nødt til å ta disse på alvor, selv om han personlig tror ikke det vil skje. Lagmannsretten har merket seg og tatt i betraktning også opplysningene fra de to nevnte vitnene. Når det gjelder grunnvilkåret for forvaring, at fengselsstraff ikke anses tilstrekkelig til å verne andres liv, helse eller frihet, vises igjen til tingrettens domsgrunner, jamfør straffeprosessloven 41, 3. ledd, som er dekkende også for ankeinstansens overordnede vurdering. Saken her er vanskelig og spesiell, særlig grunnet domfeltes alder og ikke minst hennes helt spesielt tyngende bakgrunn. I dette bildet hører det med at domfelte etter at hun ble tvangsplassert i barneverntjenestens regi som 16 åring i mai 2017, har vært sammenhengende frihetsberøvet fram til nå, med unntak av perioden 2704 til 18/05/2020. Og som tingretten var inne på, kan det på ingen måte sees bort fra at domfelte har fått mangelfull oppfølgning i visse faser underveis, uten at dette kan være avgjørende nå. Ved lagmannsrettens samlede vurdering med hensyn til om grunnvilkåret er oppfylt, er det særlig vektlagt at det finnes å foreligger en reell og klart realistisk risiko for at domfelte om hun løslates ved endt soning av fengselsstraff på 1 år og 8 måneder kan komme til å gjøre alvor av truslene om alvorlig å skade eller drepe. Tidsperspektivet i så måte, etter at domfelte pr domstidspunktet har utholdt ca 350 dager i varetekt, ville være løslatelse om ca 8 måneder. Det er liten grunn til å bygge på at behovet for samfunnsvern ville være vesentlig redusert på slikt tidspunkt, desto mer ettersom domfelte aktivt motsetter seg nær sagt alle tilbud og forslag om hjelpetiltak. Den realistiske vurdering pr i dag er at domfelte ikke har vært mottakelig for korreksjon gjennom tidligere soning eller ved den nå utholdte varetektsperioden på snart ett år, og at hun ved løslatelse ikke vil ta imot tilbud om helsehjelp eller andre tiltak hjelp hun ikke finner å være i tråd med egne regler. Etter lagmannsrettens syn vil det være behov for å kartlegge tiltaltes behov for oppfølgning og ha ulike oppfølgningstiltak en god tid etter løslatelse. Ved en tidsbestemt straff som den som er alternativet her, vil disse behov ikke være tilstrekkelig ivaretatt. Etter alt å dømme må lengstetiden på forvaring forlenges for å kunne få gjennomført en tilstrekkelig oppfølgning, men dette må vurderes av retten etter at gjennomføringen av forvaringsstraffen har kommet i gang og tilstrekkelig kartlegging er foretatt. Ved prøvingen av anken i saken her har lagmannsretten sett hen til avgjørelsen H R 2021 1963 A, der Høyesterett kom til i motsetning til lagmannsretten at det skulle reageres med fengsel i 6 år og ikke forvaring, overfor en tidligere ustraffet mann som i løpet av en kort periode foretok tre ildspåsettelser, hvorav n ble vurdert som overtredelse av straffeloven 355, og alle tre som overtredelser av straffeloven 352 jamfør 351 med videre Av dommen framgår blant annet at Terskelen for å idømme forvaring skal være høy (avsnitt 52), og at domfeltes unge alder skal særskilt vektlegges, også overfor unge mennesker over 18 år (avsnitt 45). Når lagmannsretten i nærværende sak likevel er kommet til at forvaring i 1 år og 8 måneder er korrekt reaksjonsfastsettelse, beror dette på de ovenfor nevnte grunner og avgjørende ulikheter knyttet til samfunnsvernvurderingen som der framgår. Anken blir etter dette å forkaste. Det er enighet om at varetektsfradraget pr 28/09/2021 var 327 dager. D OM SS LU TN IN G: 1. Varetektsfradraget utgjør per 28/09/2021 327 trehundreogtjuesyv dager, som går til fradrag i tidsrammen på 1 ett år og 8 åtte måneder, jamfør straffeloven 83, 5 ledd.
Saken gjelder en kvinne som hadde fremsatt en rekke trusler mot flere personer, også offentlige tjenestemenn og fengselsbetjenter. Kvinnen hadde også forsøkt å skade en fengselsbetjent med kniv. Spørsmålet var om straffen skulle være tidsbestemt fengsel eller forvaring. Retten fant at det var grunnlag for å idømme forvaring, jamfør strl 40, første til fjerde ledd.