Sivilprosess  Offentlig skifte  Dødsbo  Skifteloven § 15  Tvisteloven § 29-3 tredje ledd
Saken gjelder anke over tingrettens beslutning under offentlig skifte av dødsbo. Sakens bakgrunn Stavanger tingrett åpnet 23 mars 2020 offentlig skifte i dødsboet etter D, som døde 12 mars 2020 Hun satt i uskiftet bo, og etterlot seg tre sønner, A, B og C, som utgjør arvingene i boet. For enkelhetens skyld omtales både avdøde og arvingene ved fornavn. Offentlig skifte ble åpnet etter begjæring fra A. Advokat Fredrik Bie ble oppnevnt som bostyrer. Det er betydelige verdier i boet, herunder flere faste eiendommer. Det foreligger et langvarig motsetningsforhold mellom arvingene og det er stor uenighet om flere spørsmål. En av konfliktene dreier seg om en næringseiendom (heretter Halliburton eiendommen ). Halliburton eiendommen har siden 1997 vært leid ut til familieselskapet virksomhet A S for 50 000 kroner i årlig leie (heretter Grunnleieavtalen ). D og de tre arvingene eide opprinnelig 25 av aksjene i virksomhet A S hver. Slik lagmannsretten har forstått det, solgte D 10 av aksjene sine til B og C, som hver fikk overført 5 av aksjene fra sin mor. De resterende 15 av aksjene ble fordelt som gave med lik andel til de tre arvingene. C og B eier i dag 35 av aksjene i virksomhet A S hver, mens A eier 30. virksomhet A S fremfester Halliburton eiendommen til Halliburton for cirka 2, 8 millioner kroner i årlig leie. Boet har fått eiendommen vurdert til å ha en verdi mellom 41 og 47 millioner kroner ved salg. Det er uavklart hvordan verdiene som ligger i Halliburton eiendommen skal håndteres under skiftebehandlingen, og det er tvist mellom arvingene om hvorvidt avtalen mellom boet og virksomhet A S kan sies opp. Bostyrer begjærte 11 mai 2022 avholdelse av skiftesamling i et forsøk på å løse noen av uenighetene mellom arvingene. Tingretten avholdt skiftesamling 16 august 2022 A anmodet før skiftesamlingen og under skiftesamlingen om at boet tingretten regulerte leien i Grunnleieavtalen opp til markedspris. Det fremgår av rettsboken at det ikke ble enighet mellom partene om dette. I etterkant av skiftesamlingen tok tingretten i brev 29 august 2022 stilling til en rekke problemstillinger. Hva gjaldt kravet om oppregulering av leien for Halliburton eiendommen, avsa tingretten slik beslutning: I brev av 09/08/2022 har advokat Carlsen på vegne av A anført at bostyrer retten er forpliktet til å oppregulere den årlige festeavgiften. Retten finner ikke grunn til å pålegge bostyrer dette. A har rettidig anket tingrettens avgjørelse. B og C har inngitt felles tilsvar. Bostyrer har gitt en redegjørelse i forbindelse med anken. Partene har deretter inngitt ett ytterligere prosesskriv hver. Lagmannsretten finner saken tilstrekkelig opplyst og klar til avgjørelse. Partenes påstander og grunnlaget for disse A har i korte trekk gjort gjeldende: Tingrettens avgjørelse er en beslutning, og lagmannsrettens kompetanse reguleres derfor av tvisteloven 29 3 tredje ledd. Avgjørelsen og saksbehandlingen er åpenbart uforsvarlig og urimelig. Hvem som er parter for lagmannsretten, må avgjøres etter de alminnelige reglene om dette, jamfør H R 2002 1680 1 avsnitt 32 B og C har motsatt seg kravet om oppregulering, og må gjøres til parter i ankesaken, jamfør tvisteloven 29 8 første ledd andre punktum, jamfør skifteloven 22 andre ledd første punktum. Det fremgår av Grunnleieavtalen punkt 5 at leien er gjenstand for regulering minst hvert 5 år (første gang i 1999) eller så ofte alle parter nedenfor ønsker det. Leien på 50 000 kroner har ikke vært regulert siden avtalen ble inngått i 1997 virksomhet A S fremfester Halliburton eiendommen for 2, 8 millioner kroner. Grunnleieavtalen representerer ikke markedsmessig leie. Tingretten har tilsidesatt sin plikt til skjøtte bomassen på en økonomisk forsvarlig måte, jamfør skifteloven 15, jamfør H R 2003 616 1 Avgjørelsen, bevisbedømmelsen, subsumsjonen og den skjønnsmessige avveiningen fremstår som vilkårlig. At beslutningen ikke er begrunnet, er åpenbart uforsvarlig og urimelig. Hensynet til forsvarlig saksbehandling tilsier at tingretten skulle begrunnet avgjørelsen. Beslutningen har stor økonomisk betydning for loddeierne. Boet er ikke modent for slutning, da A har reist søksmål mot virksomhet A S med krav om at Grunnleieavtalen er oppsigelig. I mellomtiden påføres boet et betydelig økonomisk tap ved at leien ikke er oppregulert. Når det fremgår uttrykkelig av Grunnleieavtalen at det er adgang til å regulere leien, fremstår beslutningen som påfallende og lite skjønnsom. virksomhet A S bestrider heller ikke at det er avtalt en rett til å regulere leien. Bostyrers syn om at spørsmålet hører hjemme i den pågående tvisten om oppsigelse av Grunnleieavtalen, er ikke riktig. Utgangspunktet er at det er boet, ikke loddeier, som har rett til å ta ut søksmål om rettskrav mot tredjemann til fordel for boet, jamfør tvisteloven 2 1 første ledd bokstav e, jamfør 2 5 For det tilfellet at boet ikke forfølger kravet, har loddeier en subsidiær rett til å forfølge det. A krevde at tingretten skulle treffe en administrativ avgjørelse om å fremsette krav om oppregulering og kravet ble behandlet under skiftesamlingen. Det er ikke tvilsomt at tingretten i brev 29 august 2022 traff avgjørelse om å ikke fremsette slikt krav. Det er lagt ned slik påstand: 1. Tingrettens beslutning oppheves. 2. B og C tilpliktes in solidum å erstatte As sakskostnader for lagmannsretten. B og C har i korte trekk gjort gjeldende: Anken er rettet mot skiftemyndighetens administrative avgjørelse under gjennomføring av skiftebehandling. Overprøvingen må begrenses til om avgjørelsen er vilkårlig, åpenbart uforsvarlig eller urimelig. Etter skifteloven 9 skal tingretten behandle spørsmål om gjennomføring av skiftet. Bostyrer skal gjennomføre skiftet. Primærkompetansen ligger hos tingretten, men den praktiske gjennomføringen er i hovedsak overført til bostyrer. Tingrettens hovedfunksjon er å føre tilsyn med bostyrers utøvelse. Etter skifteloven 15 skal boets eiendeler under skiftet skjøtes på hensiktsmessig måte. Bostyrer har ikke funnet det hensiktsmessig at boet som del av skiftebehandlingen bruker tid og ressurser på å fremme krav mot virksomhet A S om oppsigelse av Grunnleieavtalen eller økning av leien. Arvingene er gitt mulighet til å uttale seg om spørsmålene både før og under skiftesamling hvor saken ble drøftet. Bostyrer traff deretter sin forvaltningsbeslutning og begrunnet denne i skiftesamlingen. Bostyrers beslutning imøtekommer ønskene til 2 3 av arveloddene i boet. Mindretallet har krevd at tingretten skulle omgjøre beslutningen. Tingretten har avvist kravet. Flertallet av arvingene mener at bobehandlingen bør konsentreres om å fordele arven så raskt og hensiktsmessig som mulig. virksomhet A S ble stiftet i 1986 og er betrodd oppgaven med å forvalte og utvikle arvelaters eiendom. Arvelaterne og livsarvingene fikk fra stiftelsen av virksomhet A S hver 25 av aksjene. Familien var omforent om at dette var en ønsket måte å organisere videre utvikling av eiendommen og verdifordeling innen familien. Salget av 5 av aksjene til hver av B og C har bakgrunn i ønsket om å sikre fremtidig eierstyring for virksomhet A S i samsvar med Ds forutsetninger. Leieavtalen fra 1997 er mest av historisk interesse. Den viser til to utgåtte avtaler fra 1994 som bare omfatter noe av arealet. Mye er drøftet og avtalt etter 1997 Når leien har blitt stående fast i 22 år er det fordi D har ønsket og avtalt slik løsning med virksomhet A S. Aksjonærene i virksomhet A S er nå uenige om hva som er avtalt med foreldrene og hva som i dag er selskapets rettslige posisjon. Deltakelse i tvist med virksomhet A S om avtalens innhold ligger på siden av skiftemyndighetenes ordinære oppgaver. Dette er spørsmål som i tilfelle bør løses utenfor bobehandlingen. Det er uheldig om boet skal måtte reise sak mot virksomhet A S, som i realiteten eies av arvingene. Bostyrer bør ikke opptre som våpendrager for mindretallets interesser i et konfliktfylt, uoversiktlig og sammensatt saksforhold. Bostyrer er kjent med omfang, kompleksitet og prosessrisiko som utløses ved oppsigelse eller krav om leieøkning på det nivå og med de grunnlag som A forventer. Rettsprosessene vil forsinke oppgjøret, bli kostnadskrevende og kan i verste fall eksponere bostyrer for mulig kritikk og ansvar. 2 3 av kostnadene som pådras vil uunngåelig havne hos arvingene som ikke ønsker sak. B og C ser ikke behov for at boet skal fremme krav om leiejustering før oppsigelsessaken er avgjort. B og C uttaler seg i tilsvar med hjemmel i skifteloven 17 Beslutningen som angripes er truffet av bostyrer og tingretten. Hvem som skal være ankemotpart i sak om hvorvidt bostyrer skiftemyndigheten har handlet uforsvarlig er uklart. Skiftemyndighetene plikter å gjennomføre skiftet og må treffe forvaltningsbeslutninger for å oppfylle sine lovpålagte oppgaver. Arvingene kan uttale seg etter skifteloven 17, men har ingen plikt. Hvis lagmannsretten skulle finne grunnlag for å behandle anken og oppheve bostyrers forvaltningsavgjørelse grunnet myndighetsmisbruk, ville det være feil å pålegge øvrige arvinger sakskostnadsansvar. Det er lagt ned slik påstand: 1. Anken avvises forkastes. 2. A tilpliktes å erstatte B og C sine saksomkostninger for lagmannsretten, foreløpig oppgitt til 9 timer med samlet kr 25 000, inklusive mva. Bostyrer Fredrik Bie har i korte trekk gitt slik redegjørelse i saken: En avklaring av riktig nivå på grunnleien må skje gjennom en partsprosess hvor arvingene opptrer for egen regning og risiko. Det har utviklet seg uvennskap og uenigheter om hvem som skal ha bestemmende innflytelse på familieformuen og hvordan den skal forvaltes. Bostyrer ser det ikke som tvilsomt at det vil bli en tvist mellom arvingene om grunnleiejustering. Boets masse bør ikke eksponeres for slike utgifter. Det vil gi grunnlag for kritikk mot boet uavhengig av hvilken arving som kommer dårlig ut av saken. Saken mot virksomhet A S er en tvist med tredjemann som ikke kan reises som skiftetvist. A kan gis kompetanse til å opptre i eget navn og for egen regning og risiko, og ved dette få avklart spørsmålet om justering av grunnleie til fordel for boet, jamfør H R 1996 115 K. Det er allerede anlagt sak mellom A og virksomhet A S hvor det kreves at avtalen mellom D og virksomhet A S kan sies opp heves. Tematisk bør også spørsmålet om justering av Grunnleieavtalen bli del av den pågående tvisten. Lagmannsrettens vurdering Det er den nå opphevede skifteloven av 1930 som regulerer det offentlige skiftet i saken, da arvelater døde før ikrafttredelsen av den nye arveloven, jamfør arveloven 180 første ledd. Anke over beslutning avgjøres normalt etter skriftlig behandling jamfør skifteloven 22 første ledd, jamfør tvisteloven 29 15 første ledd. Muntlig forhandling er ikke begjært og er ikke nødvendig for en forsvarlig og rettferdig behandling av saken, jamfør tvisteloven 29 15 andre ledd og E MK artikkel 6 nummer 1Om partsforholdet Slik saken står for lagmannsretten har en arving anket over tingrettens beslutning om å ikke pålegge bostyrer å kreve oppregulering av leien i Grunnleieavtalen. De to øvrige arvingene har motsatt seg at boet skal kreve leien endret og har krevd at anken avvises eller forkastes. Lagmannsretten kan ikke se at partsforholdet stiller seg annerledes enn ved annen uenighet mellom parter om en beslutning fattet av tingretten skal oppheves eller ikke. Når B og C forfekter et annet syn på dette enn ankende part, og har gjort dette synet gjeldende i anketilsvar, må de anses som ankemotparter. Det vises til tvisteloven 29 8 første ledd, hvor det følger at den som blir berørt av et krav om endring, skal gjøres til motpart. Det vises også til prinsippet i skifteloven 22 andre ledd. Bestemmelsen i skifteloven 17, som gir loddeierne mulighet til å uttale seg før retten treffer avgjørelse av betydning med hensyn til forvaltningen av boets eiendeler, stiller krav til saksbehandlingen for tingretten. Lagmannsretten kan ikke se at denne bestemmelsen gir loddeierne mulighet til å ta til motmæle mot en anke over tingrettens beslutninger om boforvaltningen, uten å bli gjort til ankemotpart med risiko for å bli ansvarlig for sakskostnader. Anken over tingrettens beslutning Foranlediget av partenes anførsler, bemerkes at det for lagmannsretten ikke fremstår som tvilsomt at tingretten i brev 29 august 2022 traff beslutning om å ikke pålegge bostyrer å oppregulere leien for Grunnleieavtalen. Lagmannsrettens kompetanse til å overprøve beslutninger er begrenset til å prøve om tingretten har bygd på en uriktig generell lovforståelse av hvilke avgjørelser retten kan treffe etter den anvendte bestemmelse, og om avgjørelsen er åpenbart uforsvarlig eller urimelig, jamfør tvisteloven 29 3 tredje ledd. Dette gjelder også ved beslutninger etter skifteloven 15, som lagmannsretten oppfatter er hjemmelen for tingrettens beslutning, jamfør eksempelvis L A 2020 83528Tvisteloven 29 3 tredje ledd første alternativ innebærer at lagmannsretten fullt ut kan prøve tingrettens lovtolkning. Den konkrete anvendelsen av rettsregelen på saksforholdet, selve rettsanvendelsen, kan ikke prøves. I forarbeidene er det lagt til grunn at overprøvingen er ment å være snever. Bestemmelsen er ment som en sikkerhetsventil for tilfeller hvor retten har misoppfattet det rettslige spillerom den aktuelle bestemmelsen gir. Den konkrete vurderingen av hvilken avgjørelse som bør treffes, kan ikke overprøves For vurderingen av om en beslutning er åpenbart uforsvarlig eller urimelig, innebærer kvalifiseringen åpenbart at avgjørelsen må representere et markert avvik fra det rimelige eller forsvarlige. Lagmannsrettens overprøvingsadgang er begrenset til en vilkårlighetskontroll, jamfør Schei m. fl., Tvisteloven kommentarutgave, note 4 til 29 3, Juridika, revidert 1 september 2022 Ordlyden i 29 3 tredje ledd omfatter ikke saksbehandlingen, men det er ikke tvilsomt at alternativet om at avgjørelsen er åpenbart uforsvarlig eller urimelig også omfatter måten avgjørelsen er truffet på, jamfør Skoghøy Tvisteløsning, side 1264, 4 utgave 2022, Juridika. Sentralt ved vurderingen vil være om underinstansen har tilsidesatt grunnleggende regler for forsvarlig saksbehandling. Lagmannsretten antar som nevnt at beslutningen er truffet med hjemmel i skifteloven 15, hvor det fremkommer at tingretten skal dra omsorg for at boets eiendeler under skiftet nyttiggjøres og skjøttes på hensiktsmessig måte. Bestemmelsen legger ansvar på tingretten for boets økonomiske forhold, herunder for vedlikehold og avkastning av aktiva, jamfør H R 2003 616 1 Det innebærer at det er tingretten som utøver eierbeføyelsene på vegne av avdøde, jamfør Unneberg, note 105 til skifteloven 15, rettsdata. no, revidert 19 august 2019 Om det eventuelt skal fremsettes et krav mot tredjepart om regulering av leien er, slik lagmannsretten ser det, en beslutning som tingretten hadde kompetanse til å fatte med hjemmel i skifteloven 15 Det synes heller ikke å være omstridt mellom partene. Tingrettens beslutning er ubegrunnet. Det gjelder ikke et generelt krav om at beslutninger skal begrunnes, jamfør forutsetningsvis tvisteloven 19 6 fjerde ledd, hvor det fremgår at dommer og kjennelser skal begrunnes. Av tvisteloven 1 1 andre ledd sjette strekpunkt, fremkommer det imidlertid som et generelt prinsipp at viktige avgjørelser skal begrunnes. Det er ikke tvilsomt at visse beslutninger er av en slik karakter at begrunnelse er påkrevet, jamfør H R 2017 776 A avsnitt 28 og Skoghøy Tvisteløsning side 1027, 4 utgave, 2022, Juridika. Kravet til begrunnelse av viktige avgjørelser kan også forankres i Grunnloven 95 første ledd andre punktum og E MK artikkel 6 nummer 1 om rettferdig rettergang. Lagmannsretten har kommet til at begrunnelse her er påkrevd av hensyn til forsvarlig saksbehandling. Spørsmålet om det skal kreves leieregulering gjelder potensielt store verdier, sett hen til at Halliburton eiendommen er verdsatt til mellom 41 og 47 millioner kroner. I tillegg kommer at boet per i dag mottar årlig leie på 50 000 kroner for eiendommen, mens boets leietaker virksomhet A S mottar cirka 2, 8 millioner kroner årlig fra Halliburton gjennom fremfeste. Halliburton eiendommen står også i sentrum for flere av uenighetene mellom arvingene. Tingrettens avgjørelse vil kunne få stor betydning, uansett utfall. Samlet sett medfører disse forholdene at tingretten burde ha begrunnet sin beslutning, slik at det ble synlig både for partene og lagmannsretten hvilke avveininger som er gjort. Når beslutningen har stor betydning for partene, spiller også hensynet til at ankeinstansen skal kunne prøve om beslutningen er vilkårlig inn på hvilke krav som må stilles til tingrettens begrunnelse. Lagmannsretten mener følgelig at måten tingretten har truffet avgjørelsen på er åpenbart uforsvarlig eller urimelig, jamfør tvisteloven 29 3 tredje ledd. Når lagmannsrettens kompetanse er begrenset, er utgangspunktet at tingrettens beslutning oppheves. Etter rettspraksis kan ankeinstansen likevel treffe realitetsavgjørelse dersom den har grunnlag for det, og det ikke er tvil om hva avgjørelsen må gå ut på, jamfør tvisteloven 29 23 fjerde ledd, jamfør eksempelvis L A 2015 174935, L G 2016 42779 og L G 2021 7069 Det er etter lagmannsrettens syn ikke klart hva avgjørelsen må gå ut på. Den begrunnede vurderingen av om det skal kreves leieregulering bør slik lagmannsretten ser det foretas av tingretten, som kjenner saken langt bedre enn lagmannsretten. Følgelig oppheves tingrettens beslutning. Ny behandling finner sted i tingretten, jamfør tvisteloven 29 24 første ledd. Resultatet i ankeomgangen innebærer ikke at det er gitt føringer for utfallet av tingrettens nye behandling, men bare for kravene til begrunnelse ved den nye avgjørelsen, jamfør tvisteloven 29 24 andre ledd andre punktum. Sakskostnader A anses etter dette for å ha vunnet saken og har krav på å få dekket sine nødvendige kostnader for lagmannsretten, jamfør tvisteloven 20 2 første og andre ledd, jamfør 20 5, jamfør skifteloven 22 Lagmannsretten har vurdert om det er grunn til å bruke unntaket i tvisteloven 20 2 tredje ledd, men kan ikke se at tungtveiende grunner gjør det rimelig å frita B og C helt eller delvis, for sakskostnadsansvaret. Selv om det er mangler ved tingrettens saksbehandling som har ført til opphevelsen, har B og C tatt til motmæle mot kravet om opphevelse i ankeomgangen. Det er krevd dekket sakskostnader for lagmannsretten med 60 375 kroner inkludert merverdiavgift Kostnadene anses som nødvendige og kravet tas til følge, jamfør tvisteloven 20 5 I tillegg kommer 7 338 kroner til dekning av ankegebyr. Lagmannsretten finner at B og C skal hefte for sakskostnadene for lagmannsretten i fellesskap, jamfør tvisteloven 20 6 andre ledd. Det vises til at argumentasjon og påstander er sammenfallende. Kjennelsen er enstemmig. S LU TN IN G1. Tingrettens beslutning 29 august 2022 i sak 20 046332 DB O T SR O T ST A oppheves. 2. I sakskostnader for lagmannsretten betaler B og C, n for alle og alle for n, til A 67 713 sekstisyvtusensyvhundreogtretten kroner innen 2 to uker etter forkynnelsen av denne kjennelsen. 
Saken gjelder anke over tingrettens beslutning under offentlig skifte av dødsbo. Sakens bakgrunn Stavanger tingrett åpnet 23 mars 2020 offentlig skifte i dødsboet etter D, som døde 12 mars 2020 Hun satt i uskiftet bo, og etterlot seg tre sønner, A, B og C, som utgjør arvingene i boet. For enkelhetens skyld omtales både avdøde og arvingene ved fornavn. Offentlig skifte ble åpnet etter begjæring fra A. Advokat Fredrik Bie ble oppnevnt som bostyrer. Det er betydelige verdier i boet, herunder flere faste eiendommer. Det foreligger et langvarig motsetningsforhold mellom arvingene og det er stor uenighet om flere spørsmål. En av konfliktene dreier seg om en næringseiendom (heretter Halliburton eiendommen ). Halliburton eiendommen har siden 1997 vært leid ut til familieselskapet virksomhet A S for 50 000 kroner i årlig leie (heretter Grunnleieavtalen ). D og de tre arvingene eide opprinnelig 25 av aksjene i virksomhet A S hver. Slik lagmannsretten har forstått det, solgte D 10 av aksjene sine til B og C, som hver fikk overført 5 av aksjene fra sin mor. De resterende 15 av aksjene ble fordelt som gave med lik andel til de tre arvingene. C og B eier i dag 35 av aksjene i virksomhet A S hver, mens A eier 30. virksomhet A S fremfester Halliburton eiendommen til Halliburton for cirka 2, 8 millioner kroner i årlig leie. Boet har fått eiendommen vurdert til å ha en verdi mellom 41 og 47 millioner kroner ved salg. Det er uavklart hvordan verdiene som ligger i Halliburton eiendommen skal håndteres under skiftebehandlingen, og det er tvist mellom arvingene om hvorvidt avtalen mellom boet og virksomhet A S kan sies opp. Bostyrer begjærte 11 mai 2022 avholdelse av skiftesamling i et forsøk på å løse noen av uenighetene mellom arvingene. Tingretten avholdt skiftesamling 16 august 2022 A anmodet før skiftesamlingen og under skiftesamlingen om at boet tingretten regulerte leien i Grunnleieavtalen opp til markedspris. Det fremgår av rettsboken at det ikke ble enighet mellom partene om dette. I etterkant av skiftesamlingen tok tingretten i brev 29 august 2022 stilling til en rekke problemstillinger. Hva gjaldt kravet om oppregulering av leien for Halliburton eiendommen, avsa tingretten slik beslutning: I brev av 09/08/2022 har advokat Carlsen på vegne av A anført at bostyrer retten er forpliktet til å oppregulere den årlige festeavgiften. Retten finner ikke grunn til å pålegge bostyrer dette. A har rettidig anket tingrettens avgjørelse. B og C har inngitt felles tilsvar. Bostyrer har gitt en redegjørelse i forbindelse med anken. Partene har deretter inngitt ett ytterligere prosesskriv hver. Lagmannsretten finner saken tilstrekkelig opplyst og klar til avgjørelse. Partenes påstander og grunnlaget for disse A har i korte trekk gjort gjeldende: Tingrettens avgjørelse er en beslutning, og lagmannsrettens kompetanse reguleres derfor av tvisteloven 29 3 tredje ledd. Avgjørelsen og saksbehandlingen er åpenbart uforsvarlig og urimelig. Hvem som er parter for lagmannsretten, må avgjøres etter de alminnelige reglene om dette, jamfør H R 2002 1680 1 avsnitt 32 B og C har motsatt seg kravet om oppregulering, og må gjøres til parter i ankesaken, jamfør tvisteloven 29 8 første ledd andre punktum, jamfør skifteloven 22 andre ledd første punktum. Det fremgår av Grunnleieavtalen punkt 5 at leien er gjenstand for regulering minst hvert 5 år (første gang i 1999) eller så ofte alle parter nedenfor ønsker det. Leien på 50 000 kroner har ikke vært regulert siden avtalen ble inngått i 1997 virksomhet A S fremfester Halliburton eiendommen for 2, 8 millioner kroner. Grunnleieavtalen representerer ikke markedsmessig leie. Tingretten har tilsidesatt sin plikt til skjøtte bomassen på en økonomisk forsvarlig måte, jamfør skifteloven 15, jamfør H R 2003 616 1 Avgjørelsen, bevisbedømmelsen, subsumsjonen og den skjønnsmessige avveiningen fremstår som vilkårlig. At beslutningen ikke er begrunnet, er åpenbart uforsvarlig og urimelig. Hensynet til forsvarlig saksbehandling tilsier at tingretten skulle begrunnet avgjørelsen. Beslutningen har stor økonomisk betydning for loddeierne. Boet er ikke modent for slutning, da A har reist søksmål mot virksomhet A S med krav om at Grunnleieavtalen er oppsigelig. I mellomtiden påføres boet et betydelig økonomisk tap ved at leien ikke er oppregulert. Når det fremgår uttrykkelig av Grunnleieavtalen at det er adgang til å regulere leien, fremstår beslutningen som påfallende og lite skjønnsom. virksomhet A S bestrider heller ikke at det er avtalt en rett til å regulere leien. Bostyrers syn om at spørsmålet hører hjemme i den pågående tvisten om oppsigelse av Grunnleieavtalen, er ikke riktig. Utgangspunktet er at det er boet, ikke loddeier, som har rett til å ta ut søksmål om rettskrav mot tredjemann til fordel for boet, jamfør tvisteloven 2 1 første ledd bokstav e, jamfør 2 5 For det tilfellet at boet ikke forfølger kravet, har loddeier en subsidiær rett til å forfølge det. A krevde at tingretten skulle treffe en administrativ avgjørelse om å fremsette krav om oppregulering og kravet ble behandlet under skiftesamlingen. Det er ikke tvilsomt at tingretten i brev 29 august 2022 traff avgjørelse om å ikke fremsette slikt krav. Det er lagt ned slik påstand: 1. B og C tilpliktes in solidum å erstatte As sakskostnader for lagmannsretten. B og C har i korte trekk gjort gjeldende: Anken er rettet mot skiftemyndighetens administrative avgjørelse under gjennomføring av skiftebehandling. Overprøvingen må begrenses til om avgjørelsen er vilkårlig, åpenbart uforsvarlig eller urimelig. Etter skifteloven 9 skal tingretten behandle spørsmål om gjennomføring av skiftet. Bostyrer skal gjennomføre skiftet. Primærkompetansen ligger hos tingretten, men den praktiske gjennomføringen er i hovedsak overført til bostyrer. Tingrettens hovedfunksjon er å føre tilsyn med bostyrers utøvelse. Etter skifteloven 15 skal boets eiendeler under skiftet skjøtes på hensiktsmessig måte. Bostyrer har ikke funnet det hensiktsmessig at boet som del av skiftebehandlingen bruker tid og ressurser på å fremme krav mot virksomhet A S om oppsigelse av Grunnleieavtalen eller økning av leien. Arvingene er gitt mulighet til å uttale seg om spørsmålene både før og under skiftesamling hvor saken ble drøftet. Bostyrer traff deretter sin forvaltningsbeslutning og begrunnet denne i skiftesamlingen. Bostyrers beslutning imøtekommer ønskene til 2 3 av arveloddene i boet. Mindretallet har krevd at tingretten skulle omgjøre beslutningen. Tingretten har avvist kravet. Flertallet av arvingene mener at bobehandlingen bør konsentreres om å fordele arven så raskt og hensiktsmessig som mulig. virksomhet A S ble stiftet i 1986 og er betrodd oppgaven med å forvalte og utvikle arvelaters eiendom. Arvelaterne og livsarvingene fikk fra stiftelsen av virksomhet A S hver 25 av aksjene. Familien var omforent om at dette var en ønsket måte å organisere videre utvikling av eiendommen og verdifordeling innen familien. Salget av 5 av aksjene til hver av B og C har bakgrunn i ønsket om å sikre fremtidig eierstyring for virksomhet A S i samsvar med Ds forutsetninger. Leieavtalen fra 1997 er mest av historisk interesse. Den viser til to utgåtte avtaler fra 1994 som bare omfatter noe av arealet. Mye er drøftet og avtalt etter 1997 Når leien har blitt stående fast i 22 år er det fordi D har ønsket og avtalt slik løsning med virksomhet A S. Aksjonærene i virksomhet A S er nå uenige om hva som er avtalt med foreldrene og hva som i dag er selskapets rettslige posisjon. Deltakelse i tvist med virksomhet A S om avtalens innhold ligger på siden av skiftemyndighetenes ordinære oppgaver. Dette er spørsmål som i tilfelle bør løses utenfor bobehandlingen. Det er uheldig om boet skal måtte reise sak mot virksomhet A S, som i realiteten eies av arvingene. Bostyrer bør ikke opptre som våpendrager for mindretallets interesser i et konfliktfylt, uoversiktlig og sammensatt saksforhold. Bostyrer er kjent med omfang, kompleksitet og prosessrisiko som utløses ved oppsigelse eller krav om leieøkning på det nivå og med de grunnlag som A forventer. Rettsprosessene vil forsinke oppgjøret, bli kostnadskrevende og kan i verste fall eksponere bostyrer for mulig kritikk og ansvar. 2 3 av kostnadene som pådras vil uunngåelig havne hos arvingene som ikke ønsker sak. B og C ser ikke behov for at boet skal fremme krav om leiejustering før oppsigelsessaken er avgjort. B og C uttaler seg i tilsvar med hjemmel i skifteloven 17 Beslutningen som angripes er truffet av bostyrer og tingretten. Hvem som skal være ankemotpart i sak om hvorvidt bostyrer skiftemyndigheten har handlet uforsvarlig er uklart. Skiftemyndighetene plikter å gjennomføre skiftet og må treffe forvaltningsbeslutninger for å oppfylle sine lovpålagte oppgaver. Arvingene kan uttale seg etter skifteloven 17, men har ingen plikt. Hvis lagmannsretten skulle finne grunnlag for å behandle anken og oppheve bostyrers forvaltningsavgjørelse grunnet myndighetsmisbruk, ville det være feil å pålegge øvrige arvinger sakskostnadsansvar. Det er lagt ned slik påstand: 1. A tilpliktes å erstatte B og C sine saksomkostninger for lagmannsretten, foreløpig oppgitt til 9 timer med samlet kr 25 000, inklusive mva. Bostyrer Fredrik Bie har i korte trekk gitt slik redegjørelse i saken: En avklaring av riktig nivå på grunnleien må skje gjennom en partsprosess hvor arvingene opptrer for egen regning og risiko. Det har utviklet seg uvennskap og uenigheter om hvem som skal ha bestemmende innflytelse på familieformuen og hvordan den skal forvaltes. Bostyrer ser det ikke som tvilsomt at det vil bli en tvist mellom arvingene om grunnleiejustering. Boets masse bør ikke eksponeres for slike utgifter. Det vil gi grunnlag for kritikk mot boet uavhengig av hvilken arving som kommer dårlig ut av saken. Saken mot virksomhet A S er en tvist med tredjemann som ikke kan reises som skiftetvist. A kan gis kompetanse til å opptre i eget navn og for egen regning og risiko, og ved dette få avklart spørsmålet om justering av grunnleie til fordel for boet, jamfør H R 1996 115 K. Det er allerede anlagt sak mellom A og virksomhet A S hvor det kreves at avtalen mellom D og virksomhet A S kan sies opp heves. Tematisk bør også spørsmålet om justering av Grunnleieavtalen bli del av den pågående tvisten. Lagmannsrettens vurdering Det er den nå opphevede skifteloven av 1930 som regulerer det offentlige skiftet i saken, da arvelater døde før ikrafttredelsen av den nye arveloven, jamfør arveloven 180 første ledd. Anke over beslutning avgjøres normalt etter skriftlig behandling jamfør skifteloven 22 første ledd, jamfør tvisteloven 29 15 første ledd. Muntlig forhandling er ikke begjært og er ikke nødvendig for en forsvarlig og rettferdig behandling av saken, jamfør tvisteloven 29 15 andre ledd og E MK artikkel 6 nummer 1Om partsforholdet Slik saken står for lagmannsretten har en arving anket over tingrettens beslutning om å ikke pålegge bostyrer å kreve oppregulering av leien i Grunnleieavtalen. De to øvrige arvingene har motsatt seg at boet skal kreve leien endret og har krevd at anken avvises eller forkastes. Lagmannsretten kan ikke se at partsforholdet stiller seg annerledes enn ved annen uenighet mellom parter om en beslutning fattet av tingretten skal oppheves eller ikke. Når B og C forfekter et annet syn på dette enn ankende part, og har gjort dette synet gjeldende i anketilsvar, må de anses som ankemotparter. Det vises til tvisteloven 29 8 første ledd, hvor det følger at den som blir berørt av et krav om endring, skal gjøres til motpart. Det vises også til prinsippet i skifteloven 22 andre ledd. Bestemmelsen i skifteloven 17, som gir loddeierne mulighet til å uttale seg før retten treffer avgjørelse av betydning med hensyn til forvaltningen av boets eiendeler, stiller krav til saksbehandlingen for tingretten. Lagmannsretten kan ikke se at denne bestemmelsen gir loddeierne mulighet til å ta til motmæle mot en anke over tingrettens beslutninger om boforvaltningen, uten å bli gjort til ankemotpart med risiko for å bli ansvarlig for sakskostnader. Anken over tingrettens beslutning Foranlediget av partenes anførsler, bemerkes at det for lagmannsretten ikke fremstår som tvilsomt at tingretten i brev 29 august 2022 traff beslutning om å ikke pålegge bostyrer å oppregulere leien for Grunnleieavtalen. Lagmannsrettens kompetanse til å overprøve beslutninger er begrenset til å prøve om tingretten har bygd på en uriktig generell lovforståelse av hvilke avgjørelser retten kan treffe etter den anvendte bestemmelse, og om avgjørelsen er åpenbart uforsvarlig eller urimelig, jamfør tvisteloven 29 3 tredje ledd. Dette gjelder også ved beslutninger etter skifteloven 15, som lagmannsretten oppfatter er hjemmelen for tingrettens beslutning, jamfør eksempelvis L A 2020 83528Tvisteloven 29 3 tredje ledd første alternativ innebærer at lagmannsretten fullt ut kan prøve tingrettens lovtolkning. Den konkrete anvendelsen av rettsregelen på saksforholdet, selve rettsanvendelsen, kan ikke prøves. I forarbeidene er det lagt til grunn at overprøvingen er ment å være snever. Bestemmelsen er ment som en sikkerhetsventil for tilfeller hvor retten har misoppfattet det rettslige spillerom den aktuelle bestemmelsen gir. Den konkrete vurderingen av hvilken avgjørelse som bør treffes, kan ikke overprøves For vurderingen av om en beslutning er åpenbart uforsvarlig eller urimelig, innebærer kvalifiseringen åpenbart at avgjørelsen må representere et markert avvik fra det rimelige eller forsvarlige. Lagmannsrettens overprøvingsadgang er begrenset til en vilkårlighetskontroll, jamfør Schei m. fl., Tvisteloven kommentarutgave, note 4 til 29 3, Juridika, revidert 1 september 2022 Ordlyden i 29 3 tredje ledd omfatter ikke saksbehandlingen, men det er ikke tvilsomt at alternativet om at avgjørelsen er åpenbart uforsvarlig eller urimelig også omfatter måten avgjørelsen er truffet på, jamfør Skoghøy Tvisteløsning, side 1264, 4 utgave 2022, Juridika. Sentralt ved vurderingen vil være om underinstansen har tilsidesatt grunnleggende regler for forsvarlig saksbehandling. Lagmannsretten antar som nevnt at beslutningen er truffet med hjemmel i skifteloven 15, hvor det fremkommer at tingretten skal dra omsorg for at boets eiendeler under skiftet nyttiggjøres og skjøttes på hensiktsmessig måte. Bestemmelsen legger ansvar på tingretten for boets økonomiske forhold, herunder for vedlikehold og avkastning av aktiva, jamfør H R 2003 616 1 Det innebærer at det er tingretten som utøver eierbeføyelsene på vegne av avdøde, jamfør Unneberg, note 105 til skifteloven 15, rettsdata. no, revidert 19 august 2019 Om det eventuelt skal fremsettes et krav mot tredjepart om regulering av leien er, slik lagmannsretten ser det, en beslutning som tingretten hadde kompetanse til å fatte med hjemmel i skifteloven 15 Det synes heller ikke å være omstridt mellom partene. Tingrettens beslutning er ubegrunnet. Det gjelder ikke et generelt krav om at beslutninger skal begrunnes, jamfør forutsetningsvis tvisteloven 19 6 fjerde ledd, hvor det fremgår at dommer og kjennelser skal begrunnes. Av tvisteloven 1 1 andre ledd sjette strekpunkt, fremkommer det imidlertid som et generelt prinsipp at viktige avgjørelser skal begrunnes. Det er ikke tvilsomt at visse beslutninger er av en slik karakter at begrunnelse er påkrevet, jamfør H R 2017 776 A avsnitt 28 og Skoghøy Tvisteløsning side 1027, 4 utgave, 2022, Juridika. Kravet til begrunnelse av viktige avgjørelser kan også forankres i Grunnloven 95 første ledd andre punktum og E MK artikkel 6 nummer 1 om rettferdig rettergang. Lagmannsretten har kommet til at begrunnelse her er påkrevd av hensyn til forsvarlig saksbehandling. Spørsmålet om det skal kreves leieregulering gjelder potensielt store verdier, sett hen til at Halliburton eiendommen er verdsatt til mellom 41 og 47 millioner kroner. I tillegg kommer at boet per i dag mottar årlig leie på 50 000 kroner for eiendommen, mens boets leietaker virksomhet A S mottar cirka 2, 8 millioner kroner årlig fra Halliburton gjennom fremfeste. Halliburton eiendommen står også i sentrum for flere av uenighetene mellom arvingene. Tingrettens avgjørelse vil kunne få stor betydning, uansett utfall. Samlet sett medfører disse forholdene at tingretten burde ha begrunnet sin beslutning, slik at det ble synlig både for partene og lagmannsretten hvilke avveininger som er gjort. Når beslutningen har stor betydning for partene, spiller også hensynet til at ankeinstansen skal kunne prøve om beslutningen er vilkårlig inn på hvilke krav som må stilles til tingrettens begrunnelse. Lagmannsretten mener følgelig at måten tingretten har truffet avgjørelsen på er åpenbart uforsvarlig eller urimelig, jamfør tvisteloven 29 3 tredje ledd. Når lagmannsrettens kompetanse er begrenset, er utgangspunktet at tingrettens beslutning oppheves. Etter rettspraksis kan ankeinstansen likevel treffe realitetsavgjørelse dersom den har grunnlag for det, og det ikke er tvil om hva avgjørelsen må gå ut på, jamfør tvisteloven 29 23 fjerde ledd, jamfør eksempelvis L A 2015 174935, L G 2016 42779 og L G 2021 7069 Det er etter lagmannsrettens syn ikke klart hva avgjørelsen må gå ut på. Den begrunnede vurderingen av om det skal kreves leieregulering bør slik lagmannsretten ser det foretas av tingretten, som kjenner saken langt bedre enn lagmannsretten. Følgelig oppheves tingrettens beslutning. Ny behandling finner sted i tingretten, jamfør tvisteloven 29 24 første ledd. Resultatet i ankeomgangen innebærer ikke at det er gitt føringer for utfallet av tingrettens nye behandling, men bare for kravene til begrunnelse ved den nye avgjørelsen, jamfør tvisteloven 29 24 andre ledd andre punktum. Sakskostnader A anses etter dette for å ha vunnet saken og har krav på å få dekket sine nødvendige kostnader for lagmannsretten, jamfør tvisteloven 20 2 første og andre ledd, jamfør 20 5, jamfør skifteloven 22 Lagmannsretten har vurdert om det er grunn til å bruke unntaket i tvisteloven 20 2 tredje ledd, men kan ikke se at tungtveiende grunner gjør det rimelig å frita B og C helt eller delvis, for sakskostnadsansvaret. Selv om det er mangler ved tingrettens saksbehandling som har ført til opphevelsen, har B og C tatt til motmæle mot kravet om opphevelse i ankeomgangen. Det er krevd dekket sakskostnader for lagmannsretten med 60 375 kroner inkludert merverdiavgift Kostnadene anses som nødvendige og kravet tas til følge, jamfør tvisteloven 20 5 I tillegg kommer 7 338 kroner til dekning av ankegebyr. Lagmannsretten finner at B og C skal hefte for sakskostnadene for lagmannsretten i fellesskap, jamfør tvisteloven 20 6 andre ledd. Det vises til at argumentasjon og påstander er sammenfallende. S LU TN IN G1. Tingrettens beslutning 29 august 2022 i sak 20 046332 DB O T SR O T ST A oppheves. I sakskostnader for lagmannsretten betaler B og C, n for alle og alle for n, til A 67 713 sekstisyvtusensyvhundreogtretten kroner innen 2 to uker etter forkynnelsen av denne kjennelsen.
Lagmannsretten opphevet tingrettens beslutning etter skifteloven 15 Ut fra beslutningens betydning skulle tingretten ha begrunnet beslutningen. Lagmannsretten mente at måten tingretten hadde truffet avgjørelsen på dermed var åpenbart uforsvarlig eller urimelig, jamfør tvisteloven 29 3 tredje ledd. Henvisninger: Skifteloven 15 Tvisteloven 29 3