Strafferett  Straffeloven § 40, § 65, § 83, § 157, § 263, § 271 og § 272  Straffeprosessloven § 147
Ved tiltalebeslutning utferdiget av Agder statsadvokatembeter 27 januar 2021 ble C, født 00/00/1985, satt under tiltale ved Kristiansand tingrett (nå Agder tingrett): til opprettholdelse av dom på psykisk helsevern i medhold av straffeloven 65Ved Kristiansand tingretts dom av 27 februar 2018 ble han dømt til tvungent psykisk helsevern. C har ved brev av 17 august 2020 begjært opphør av reaksjonen i medhold av straffeloven 65 andre ledd. 1. Påtalemyndigheten motsetter seg domfeltes opphørsbegjæring og vil i opphørssaken nedlegge påstand om at det tvungne helsevernet videreføres. 2. Uavhengig av punkt 1, fremmes med dette selvstendig sak om at det tvungne helsevernet videreføres, jf straffeloven 65 Ved tilleggstiltalebeslutning utferdiget av Agder statsadvokatembeter 28 januar 2021 ble C satt under tiltale ved Kristiansand tingrett for overtredelse av: I Straffeloven 157 første ledd, jamfør annet leddfor ved vold, trusler, skadeverk eller annen rettsstridig atferd overfor en aktør i rettsvesenet eller noen av hans nærmeste å ha opptrådt slik at det er egnet til å påvirke aktøren til å foreta eller unnlate en handling, et arbeid eller en tjeneste i forbindelse med en straffesak eller en sivil sak. Med aktør i rettsvesenet menes den soma) er fornærmet i en straffesak, har anmeldt et straffbart forhold eller anlagt søksmål i en sivil sak, b) har avgitt forklaring for politiet, påtalemyndigheten, domstolen, kriminalomsorgen eller Gjenopptakelseskommisjonen, c) arbeider eller utfører tjeneste for et organ som nevnt i bokstav b, d) er fast eller oppnevnt forsvarer, bistandsadvokat eller prosessfullmektig, ellere) vurderer å foreta en slik handling eller å påta seg et slikt arbeid eller en slik tjeneste Grunnlag: I tiden etter onsdag 5 august 2020 i adresse1 og eller andre steder i landet, via meldinger på sosiale medier, ba han gjentatte ganger D om å endre sin forklaring til politiet om forholdet i post V I, grunnlag b og post V. I I Straffeloven 254for ved innesperring, bortføring eller på annen måte rettsstridig å ha fratatt noen friheten. Grunnlag: Mandag 5 august 2020 cirka klokka 1930 i adresse2, mens han forholdt seg som omtalt i post V I, grunnlag b og post V, hindret han sammen med A at E kunne forlate stedet ved å fortelle henne at hun ikke fikk lov til å forlate stedet og at hun ikke fikk lov til å benytte telefonen sin, ved fysisk å sperre døren og ved hele tiden å holde seg nær henne og vokte henne, eller medvirket til dette. I II Vegtrafikkloven 31 første ledd, jamfør 24 første ledd første punktumfor å ha ført motorvogn uten å inneha gyldig førerkort, eventuelt gyldig kompetansebevis, for vedkommende gruppe av motorvogner. Grunnlag: a)Tirsdag 2 juni 2020, ca klokka 2020 i adresse3, førte han motorsykkel med registreringsnummer kjennemerke til tross for at han ikke hadde gyldig førerkort for vedkommende gruppe av motorvogner. b)Tirsdag 2 juni 2020, ca klokka 2105 i adresse3, førte han motorsykkel med registreringsnummer kjennemerke til tross for at han ikke hadde gyldig førerkort for vedkommende gruppe av motorvogner. I V Straffeloven 272, jamfør 271for å ha øvet vold mot en annen person eller på annen måte krenket ham fysisk. Kroppskrenkelsen er grov fordi det særlig legges vekt på at den har hatt til følge sterk smerte, skade eller død, og for øvrig om dena) har skjedd uten foranledning og har karakter av overfall, b) er begått mot en forsvarsløs person, c) har karakter av mishandling, d) er begått av flere i fellesskap, e) er motivert av fornærmedes hudfarge, nasjonale eller etniske opprinnelse, religion, livssyn, homofile orientering eller nedsatte funksjonsevne, ellerf) er forøvd ved bruk av kniv eller annet særlig farlig redskap. Grunnlag: Torsdag 11 juni 2020, ca klokka 2340 i adresse4, slo han F i hodet en gang med knyttet hånd. Handlingen var uprovosert. V Straffeloven 271for å ha øvet vold mot en annen person eller på annen måte krenket ham fysisk. Grunnlag: Onsdag 5 august 2020 cirka klokka 1930 i adresse2 tok han seg sammen med A inn i boligen til D, og slo ham gjentatte ganger med knyttede hender i hodet og eller andre sted på kroppen. V I Straffeloven 263for i ord eller handling å ha truet med straffbar atferd under slike omstendigheter at trusselen var egnet til å fremkalle alvorlig frykt. Grunnlag: a)Søndag 5 juli 2020, ca klokka 0110 i adresse5, etter å ha forholdt seg som omtalt i post V II, tok han tak i vekter Gs t skjorte, tok bilde av vekterbeviset hans samt vekterbeviset til kollega H samtidig som han uttalte til dem: uansett hva som kom til å skje, kom han til å finne dem, æ skal finne dere, dere skal vekk, dere skal vekk fra denne jord, og til H: ber du meg om å holde kjeft, dette glemmer jeg aldri eller liknende Uttalelsene og handlingene var egnet til å fremkalle alvorlig frykt. b)Onsdag 5 august 2020, ca klokka 1930 i adresse2, i forbindelse med at han forholdt seg som omtalt i post V rettet han gjentatte ganger en startpistol mot D. Handlingen var egnet til å fremkalle alvorlig frykt. V II Straffeloven 181 første leddfor ved slagsmål, støy eller annen utilbørlig atferd å ha forstyrreta) den alminnelige fred og orden, b) lovlig ferdsel, c) omgivelsenes nattero, ellerd) omgivelsene på et sted hvor han uberettiget forblir tross pålegg om å fjerne seg Grunnlag: Søndag 5 juli 2020, ca klokka 0130 i adresse5, oppførte han seg aggressivt mot vekter G ved Mc Donalds og kastet mat på han og nektet å forlate stedet. V II I Straffeloven 155 For ved vold, trusler, skadeverk eller annen rettsstridig adferd å ha påvirket en offentlig tjenesteperson til å foreta eller unnlate å foreta en tjenestehandling eller hindret en slik handling, eller søkt å oppnå dette, eller gjengjeldt en tjenestehandling. Grunnlag: Den 5 august 2020 cirka klokka 2000 i adresse2, idet politibetjent I og politibetjent J var i ferd med å pågripe ham for forholdene i post V I, grunnlag b, og det var brukt pepperspray mot ham, truet han politibetjent I idet han uttalte at han skulle ødelegge synet til politibetjent I på en verre måte enn det han hadde ødelagt. Kort tid etter, idet politibetjent K og politibetjent L også var kommet til stedet og de skulle innsette han i cellebil for transport forsøkte han å sparke politibetjent L. I X Legemiddelloven 31 annet ledd, jamfør 24a første leddfor uten lovlig adkomst å ha brukt stoff som etter forskrift med hjemmel i straffeloven 234 første ledd er regnet som dopingmiddel Grunnlag: Den 12 juni 2020, i sted1 og eller andre steder i landet, inntok han det anabolandrogene steroidet drostanolon. Tingretten avsa den 12 mai 2021 dom med slik domsslutning: 1. Tvungent psykisk helsevern mot C, født 00/00/1985, opprettholdes, jf straffeloven 65 jf 622C, født 00/00/1985, dømmes for overtredelse av straffeloven 157 første ledd bokstav a, jf annet ledd straffeloven 254 straffeloven 272 jf 271 straffeloven 271 straffeloven 263 (2 to tilfeller) straffeloven 155 straffeloven 181 vegtrafikkloven 31 første ledd jf 24 første ledd første punktum (2 to tilfeller) legemiddelloven 31 annet ledd jf 24 a første leddtil fengsel i 1 ett år og 6 seks måneder, jf straffeloven 79 bokstav a og b. Varetekt kommer til fradrag med 4 fire dager jamfør straffeloven 2005 833C, født 00/00/1985, dømmes til innen 2 to uker fra dommens forkynnelse å betale oppreisningserstatning til D med 25 000 tjuefemtusen kroner. 4. Sakskostnader idømmes ikke. C (C) har anket dommen. Anken retter seg i henhold til støtteskriv 26 mai 2021 mot bevisvurderingen under skyldspørsmålet for så vidt gjelder tilleggstiltalens poster I, I I, V og V I b og avgjørelsen av straffespørsmålet, herunder spørsmålet om opprettholdelse av dom på tvungent psykisk helsevern. Anken er henvist til ankeforhandling. Det er ikke begjært ny behandling av det sivile rettskravet i domsslutningens punkt 3Første del av ankeforhandlingen 14 til 16 desember 2021 Første del av ankeforhandlingen ble holdt i Kristiansand 14 til 16 desember 2021 Siktede erkjente seg ikke skyldig i de forhold som er gjenstand for anken over skyldspørsmålet. Rettens leder reiste under ankeforhandlingen spørsmål om C som alternativ til eventuell opprettholdelse av tvungent psykisk helsevern og fengselsstraff for nye lovbrudd, burde dømmes til forvaring for de nye lovbruddene han måtte bli endelig dømt for. Dette hadde ikke vært vurdert tidligere, og partene var ikke forberedt på det. Retten konstaterte at spørsmålet om forvaring derfor ikke kunne behandles forsvarlig innenfor rammen av denne ankeforhandlingen. Vibeke Lie, spesialist i psykiatri, og Hans Ole Korsgaard, spesialist i psykiatri og barne og ungdomspsykiatri, er oppnevnt som rettspsykiatrisk sakkyndige for lagmannsretten. De var også oppnevnt for tingretten. De avga rettspsykiatrisk erklæring til tingretten 5 november 2020 Erklæringen ble dokumentert. Hans Ole Korsgaard møtte under hele ankeforhandlingen og avga forklaring etter at den øvrige bevisførselen var avsluttet. Vibeke Lie ga en supplerende forklaring ved fjernavhør. I uttalelse 2 desember 2020 fant Den rettsmedisinske kommisjon ikke vesentlige mangler ved de sakkyndiges erklæring. Kommisjonen bemerket imidlertid i en kommentar at dersom observanden ble funnet skyldig i noen av de påklagede forhold som skal ha skjedd i 2020, antok kommisjonen at kriteriene til diagnose F60. 2 Dyssosial personlighetsforstyrrelse kunne være oppfylt. I sin muntlige forklaring etter at den øvrige bevisførselen var avsluttet, uttalte Korsgaard at han fant at siktede med sikkerhet kunne diagnostiseres med Dyssosial personlighetsforstyrrelse. I den rettspsykiatriske erklæringen 5 november 2020 hadde de sakkyndige uttalt at siktede hadde tydelige dyssosiale trekk, men at han ikke tilfredsstilte diagnosekriteriene for noen personlighetsforstyrrelse fullt ut. Han ble imidlertid fortsatt ansett å tilfredsstille kriteriene for diagnosen F98. 8 Oppmerksomhetsforstyrrelse uten hyperaktivitet. Korsgaard uttalte at han etter at erklæringen ble avgitt, har endret oppfatning om diagnosen. Dette er uavhengig av om han blir funnet skyldig i noen av de nye forholdene han er tiltalt for. Vibeke Lie ga deretter en kort forklaring ved fjernavhør. Hun sa seg enig med Korsgaard i at siktede har diagnosen Dyssosial personlighetsforstyrrelse. Lagmannsretten bemerker at i henhold til straffeprosessloven 147 andre ledd skal en sakkyndig som under hovedforhandlingen gir uttalelser som avviker eller på vesentlige punkter utfyller den skriftlige erklæringen som er avgitt, straks sende kommisjonen et referat av sin muntlige forklaring. Ved denne vurderingen er det blant annet relevant hvor sentralt utsagnet er i forhold til sakens sentrale bevistema. Hvorvidt siktede har diagnosen Dyssosial personlighetsforstyrrelse er et spørsmål av betydning for vurderingen av gjentakelsesfaren som vilkår både for å opprettholde tvunget psykisk helsevern etter straffeloven 65 og for forvaring etter 40 De sakkyndiges endrede oppfatning avvek derfor etter lagmannsrettens oppfatning fra den skriftlige erklæringen på et punkt av så vidt stor betydning at det ville være riktig at de sakkyndige sendte kommisjonen et referat av sin muntlige forklaring hvor de redegjorde for grunnlaget for den diagnostiske vurderingen. Kommisjonens uttalelse måtte foreligge før saken ble opptatt til doms. Lagmannsretten besluttet at de sakkyndige samtidig skulle avgi en oppdatert tilleggserklæring som også ville gi retten grunnlag for å vurdere spørsmålet om siktede burde dømmes til forvaring. Lagmannsretten fant det ikke nødvendig i tillegg å be om at det ble foretatt personundersøkelse av C, jamfør straffeloven 40 femte ledd. Lagmannsretten besluttet at behandlingen av straffespørsmålet av disse grunner skulle utsettes til et nytt rettsmøte. Lagmannsretten besluttet at behandlingen av skyldspørsmålet for forholdene i tilleggstiltalen skulle fullføres, med sikte på at ankeforhandlingen kunne fortsette og dom avsies når retten hadde mottatt en tilleggserklæring fra de sakkyndige som var godkjent av Den rettsmedisinske kommisjon. Retten tok sikte på at det ikke ville være nødvendig å gjenta noe av bevisførselen vedrørende skyldspørsmålet for disse forholdene. Partene var innforstått med at man gikk frem på denne måten. Ankeforhandlingen ble avsluttet etter at behandlingen av skyldspørsmålet var gjennomført 16 desember 2021 Rettens medlemmer holdt umiddelbart deretter rådslagning og foreløpig avstemning over skyldspørsmålet for tilleggstiltalens poster I, I I, V og V I b. Retten leder utarbeidet på dette grunnlaget et utkast til avgjørelsen av skyldspørsmålet som ble sendt rettens øvrige medlemmer 21 desember 2021 Avgjørelsen av skyldspørsmålet er i samsvar med utkastet. Annen del av ankeforhandlingen 27 januar 2022 I henhold til lagmannsrettens mandat utarbeidet de sakkyndige en tilleggserklæring 17 januar 2022 De fant at C med sikkerhet har diagnosen F60. 2 Dyssosial personlighetsforstyrrelse. Erklæringen ble godkjent av Den rettsmedisinske kommisjon uten merknader 23 januar 2022Ankeforhandlingen fortsatte i Kristiansand 27 januar 2022Meddommer Kjersti Fossing hadde gyldig forfall til rettsmøtet. Lagmannsretten besluttet i medhold av domstolloven 15 første ledd å fortsette ankeforhandlingen uten henne. Siktede var til stede og ga en kort forklaring. De rettspsykiatrisk sakkyndige deltok begge. Hans Ole Korsgaard var til stede i retten, mens Vibeke Lie deltok via videolink. De fastholdt konklusjonene i tilleggserklæringen. Etter anmodning fra lagmannsretten avga politioverbetjent M fra Kripos forklaring om politiets kjennskap til M C klubben motorsykkelklubb. Det var enighet om at det ikke er nødvendig å gjenta noe av forhandlingene vedrørende skyldspørsmålet. Aktor nedla påstand om at C skulle dømmes til forvaring med en tidsramme på tre år med fradrag av fire dager for varetekt, og at tvunget psykiske helsevern skulle opphøre fra det tidspunkt en dom på forvaring var rettskraftig. Forsvareren nedla påstand om at C skulle frifinnes for forholdene i tilleggstiltalens poster I, I I, V og V I b, at han for øvrig skulle anses på mildeste måte, og at tvungent psykisk helsevern skulle opphøre. Lagmannsrettens bemerkninger: 1 Skyldspørsmålet Lagmannsretten bemerker innledningsvis at det etter straffeprosessloven 35 første ledd kreves fem stemmer for å kjenne tiltalte skyldig. At ett av rettens medlemmer har forfall, endrer ikke kravet til stemmetall. Lagmannsretten bemerker imidlertid at det ikke har hatt betydning for skyldspørsmålet at en meddommer fikk forfall. Post V og V I b Lagmannsretten behandler først tilleggstiltalens poster V og V I b om vold og trusler mot D. Forholdene er i henhold til tiltalen begått samtidig ved 1930 tiden onsdag 5 august 2020Forholdet i post I I om frihetsberøvelse av E er etter tiltalen også begått ved samme anledning. Lagmannsrettens behandling av disse tre postene må ses i sammenheng. Om C er skyldig i frihetsberøvelse av E, reiser imidlertid enkelte særlige spørsmål, og rettens medlemmer har ulik oppfatning om skyldspørsmålet for dette forholdet. Lagmannsretten har enstemmig funnet C skyldig etter tiltalen i overtredelser av straffeloven 271 (post V) og av straffeloven 263 (post V I b). Skyldspørsmålet er dermed avgjort på samme måte som i tingretten, og lagmannsretten kan i det vesentlige slutte seg til tingrettens bevisvurdering. Lagmannsretten finner bevist: Sammen med A oppsøkte C fornærmede D på Ds bopel i sted2. De kjørte fra Kristiansand i Cs bil. De forklarte senest for lagmannsretten at en tredjemann de ikke vil navngi, kjørte bilen. Det er uten betydning for saken om så er tilfelle. Verken C eller A kjente D på forhånd. Lagmannsretten finner bevist at formålet med turen var at C skulle ta opp med D at denne hadde et uoppgjort mellomværende med en felles bekjent, som nå er avgått ved døden. Han omtales i dommen som B. Identiteten fremgår av rettsboken. Fornærmede skyldte penger til B. Siktede har forklart at han skulle å bistå med å finne en løsning på uoverensstemmelsen mellom D og B. Han hadde vært i kontakt med D på S MS i forkant av besøket, men det var ikke avtalt noe bestemt tidspunkt. Siktede var påvirket av alkohol etter å ha drukket øl og whisky. Blodprøve tatt senere samme dag kl 2150 viste en påvirkning på 0, 93 promille alkohol i blodet. Da C ankom, var D hjemme sammen med sin kjæreste, E. D ville først ikke åpne, men C ropte høyt og banket hardt på døren. Etter at E hadde gått ut på terrassen, åpnet D døren. Siktede og A presset seg straks inn gjennom døren. Siktede tok opp en pistol han hadde stukket ned i bukselinningen bak. Han rettet den mot magen til D og stakk den så tilbake samme sted. I ettertid er det konstatert at det var en startpistol. Den ser til forveksling ut som en vanlig pistol, og D ble svært redd. A holdt et grillspyd i hånden. Det tilhørte D. A fant det utenfor. Umiddelbart etter at de var kommet inn, gikk C sammen med A til angrep på D og tildelte ham flere slag med knyttet neve i hodet og ansiktet. Deretter roet situasjonen seg noe, og C fortalte hvorfor de var kommet. Siktede satte seg etter hvert i sofaen sammen med D. Han tok flere ganger pistolen frem under samtalen. Mens dette pågikk, var A i hovedsak beskjeftiget med å vokte på E. Det kommer lagmannsretten tilbake til nedenfor i tilknytning til post I I. Politiet rykket ut etter å være varslet av naboer som var alarmert av bråk og rop om hjelp fra leiligheten til D. Politibetjentene I og J var først på stedet. D kom først ut og advarte dem om at C hadde en pistol. C gjemte startpistolen i sofaen før han gikk ut til politiet. Han etterkom ikke ordren om å vise hendene, og tjenestemennene følte seg truet. Under pågripelsen satte C seg kraftig til motverge, og politiet brukte pepperspray for å få kontroll på ham. C ble i tingretten dømt for overtredelse av straffeloven 155 i henhold til tilleggstiltalens post V II I for å ha truet politibetjent I med å ødelegge synet hans og ved å forsøke å sparke en annen politibetjent slik det er beskrevet i grunnlaget for post V II I. Denne avgjørelsen er ikke påanket. Ved å forholde seg som beskrevet, har C gjort seg skyldig i overtredelser av straffeloven 271 om kroppskrenkelse og 263 om alvorlig trussel mot D, slik det er beskrevet i post V og V I b. Det er ikke tvil om at trusselen med pistol var egnet til å fremkalle alvorlig frykt. C handlet med forsett. C og A har begge benektet at det ble brukt vold eller ble fremsatt noen trusler mot D. De hadde så vidt begynt på en hyggelig samtale da politiet plutselig dukket opp. Disse forklaringene kan settes ut av betraktning som helt uten troverdighet. Lagmannsretten har, som tingretten, lagt særlig vekt på forklaringene til D og E. De forklarte seg begge også for lagmannsretten og bar tydelig preg av at de er svært redde for C og det kriminelle miljøet han tilhører, med tilknytning til M C klubben motorsykkelklubb. D forklarte at han kort tid før ankeforhandlingen mottok trusler fra dette miljøet. Lagmannsretten ser ikke bort fra at de har utsatt seg for risiko ved å opprettholde sine forklaringer. At de skulle ha fremsatt falske anklager mot C, kan man se bort fra. Vitneforklaringene fra de fornærmede underbygges av bevismomenter som funnet av pistolen i sofaen og grillspydet som skal ha blitt brukt, og av naboenes observasjoner som ledet til at politiet ble varslet. At det ikke ble funnet D NA fra C på skjeftet til pistolen, er i lys av det samlede bevisbildet ikke egnet til å skape rimelig tvil. Lagmannsretten legger også en viss vekt på at C flere ganger er domfelt for lignende forhold tidligere, som også omfatter bruk av skytevåpen. Post I ILagmannsrettens medlemmer har ulikt syn på skyldspørsmålet for post I I om frihetsberøvelse av E. Flertallet, som består av rettens to fagdommere og meddommerne Ekeland, Ufsvatn og Mellemstrand, er som tingretten kommet til at C er skyldig i dette lovbruddet og legger til grunn: Da C sammen med A kom til Ds bolig, var også E til stede som nevnt ovenfor under post V og V I b. Hun var Ds kjæreste. Hun ble redd da det ble banket hardt på døren og ropt på D. Hun gikk ut på terrassen før D åpnet. Han ble da angrepet og utsatt for vold slik det er beskrevet ovenfor under post V og V I b. E så dette og fikk panikk. Hun ropte ikke drep ham eller lignende og gråt. D ba flere ganger C om at hun måtte få gå, men det ble avslått. A passet på henne og hindret henne i å forlate stedet. C forsøkte å roe henne ned, uten at det hjalp. Hun fikk lov til å gå ut på trappen, men ble hele tiden voktet av A og fikk beskjed av C om at hun ikke måtte bruke telefonen. Kort tid etter kom politiet. Flertallet er kommet til at C sammen med A hindret E i å forlate leiligheten og rettsstridig berøvet henne friheten etter straffeloven 254 Frihetsberøvelsen varte opp mot 15 minutter. Det er i nedre sjikt av anvendelsesområdet for straffebudet. E ble heller ikke fysisk hindret i å forlate leiligheten, men virkningen var den samme. Hvor lenge frihetsberøvelsen ville ha vart om ikke om ikke politiet hadde kommet så raskt til stede, er uvisst. Det var C som ledet an under aksjonen mot D. Det var nødvendig at E ikke fikk tilkalt hjelp. Selv om A var den som voktet på E mens C snakket med D, er flertallet ikke i tvil om at A handlet i forståelse med C. Grunnlaget for tiltalen omfatter også medvirkning, selv om straffeloven 15 ikke er referert innledningsvis. Etter flertallets oppfatning har C og A handlet i fellesskap, og C er ansvarlig som gjerningsmann, ikke bare som medvirker. Han handlet med forsett. Mindretallet meddommer Hageland er enig med flertallet i at E ble utsatt for frihetsberøvelse som rammes av straffeloven 254 Han finner likevel, etter sin vurdering av hendelsesforløpet, at det knytter seg rimelig tvil til Cs rolle i dette. Det var A som holdt vakt over E og direkte hindret henne i å forlate stedet. Meddommer Hagelund stemmer for at C frifinnes for dette forholdet. Post I Rettens medlemmer har ulik oppfatning om skyldspørsmålet også for dette forholdet. Lagmannsrettens flertall, som består rettens to fagdommere og meddommerne Ekeland, Ufsvatn og Mellemstrand, er som tingretten kommet til at C er skyldig etter tiltalen i overtredelse av straffeloven 157 første ledd, jamfør annet ledd. Mindretallet meddommer Hageland er kommet til at C ikke er skyldig. Om forståelsen av straffeloven 157, bemerker den samlede lagmannsrett: Straffeloven 157 er et straffebud som har overskriften motarbeiding av rettsvesenet. Bestemmelsen viderefører uten realitetsendring 132 a i straffeloven 1902 Den straffbare handlingen består i at man utøver vold, trusler, skadeverk eller annen rettsstridig atferd overfor en aktør i rettsvesenet eller noen av hans nærmeste. I egenskap av fornærmet etter postene V og V I b, var D en aktør i rettsvesenet etter 157 annet ledd bokstav a. De fornærmede er en gruppe straffebudet særlig tar sikte på å beskytte. Det er ikke gjort gjeldende at C utøvet vold, trusler eller skadeverk. Spørsmålet er om han ved rettsstridig adferd opptrådte på en måte som er beskrevet i alternativene i 157 første ledd bokstav a eller b. I denne saken er det alternativet i bokstav a som er aktuelt. Spørsmålet er derfor om C ved rettsstridig adferd har opptrådt slik at det var egnet til å påvirke aktøren til å foreta eller unnlate en handling, et arbeid eller en tjeneste i forbindelse med en straffesak eller en sivil sak. Egnet til innebærer at det ikke kreves at handlingen faktisk har fått noen av de omtalte virkningene. Det er tilstrekkelig at atferden objektivt sett er av en slik karakter at en gjennomsnittsperson som er i en slik posisjon som straffebudet tar sikte på å verne, ofte vil la seg påvirke til å foreta eller unnlate en handling, et arbeid eller en tjeneste i forbindelse med en straffesak eller en sivil sak, jamfør Ot. prp. nr. 40 (1999 2000) side 107 første spalte. Det springende punktet i denne saken er om C i sin kommunikasjon med D på Instagram etter hendelsene 5 august 2020 opptrådte rettsstridig. I så fall var hans opptreden egnet til å påvirke D til å trekke anmeldelsen mot ham. Disse to vilkårene for straff må ses i sammenheng. Ved vurderingen av om midlet som ble brukt, var rettsstridig i lovens forstand, har det betydning både hvilken relasjon det var mellom partene og hva formålet var med kommunikasjonen. Om hva som menes med rettsstridig adferd, uttalte departementet i forarbeidene til straffeloven 132 a i Ot. prp. nr. 40 (1999 2000) side 106: Av den felles innledningen går det frem at en hvilken som helst atferd i utgangspunktet rammes, såfremt den er rettsstridig. Men sett i sammenheng med de øvrige vilkårene må det dreie seg om atferd som er egnet til å påvirke en aktør i rettsvesenet i forbindelse med en straffesak eller en sivil sak, eller om en gjengjeldelseshandling.... Selv om handlingen ikke er straffbar, vil den omfattes hvis den likevel er rettsstridig. Begrepet rettsstridig er her brukt i en annen betydning enn som rettsstridsreservasjon. Rettsstridsreservasjoner innskrenker området for det straffbare. I lovforslaget tjener begrepet rettsstridig til å utvide anvendelsesområdet. Også atferd som i seg selv ikke er straffbar etter andre straffebestemmelser, kan være straffbar etter 132 a. Bestemmelsen vil dermed fange opp atferd som i den aktuelle sammenheng er straffverdig, selv om atferden isolert sett ikke er straffbar. Det avgjørende er om atferden i lys av straffebestemmelsens formål fremtrer som uberettiget, slik at det er grunn til å ramme den med straff. I den samlede vurdering av om atferden er rettsstridig må man også se hen til konsekvensene av at handlingen eventuelt anses rettmessig. Straffelovens 222 nå 251 om rettsstridig tvang har en tilsvarende bruk av rettsstridsbegrepet, og praksis om denne bestemmelsen kan gi veiledning i spørsmålet om hvordan begrepet skal forstås i 132 a. Behovet for en samlet vurdering av relasjonen mellom partene, midlet som ble brukt og formålet med adferden illustreres av Høyesteretts dom I H R 2018 1784 A. Førstvoterende uttalte at (avsnitt 44)... ordlyden i straffeloven 157 første ledd rammer ikke rettsstridige handlinger i sin alminnelighet. Det må handle om rettsstridig atferd overfor en aktør i rettsvesenet. Formuleringen er temmelig entydig, og den tilsier at det må stilles krav om at atferden var uberettiget vis vis aktøren. En slik forutsetning har også støtte i sammenhengen med kravet om at atferden må være egnet til å påvirke aktøren. Det er den omstendighet at atferden er rettsstridig overfor aktøren, som medfører at aktøren utsettes for en slik utilbørlig påvirkning som straffebudet skal gi beskyttelse mot, se Rt 2007 439 avsnitt 20 og H R 2017 568 A avsnitt 13 og 16 Den samlede lagmannsrett legger denne rettsoppfatningen til grunn for den konkrete vurderingen av kommunikasjonen mellom C og D. Om den konkrete vurderingen av spørsmålet om Cs straffeskyld, bemerker lagmannsrettens flertall: Det er under ankeforhandlingen ført bevis om utveksling av meldinger i to tråder på Instagram. Den første tråden som er dokumentert ved fotografier av meldinger på Ds mobiltelefon, starter 6 august 2020 klokken 1055 og ble avsluttet 7 august klokken 1530 Det ville føre for langt å sitere det store antallet meldinger i dommen. Flertallet finner å kunne henvise til meldingene inntatt i dokumentutdraget på sidene 391 til 403 som en del av domsgrunnene. Det var D som først henvendte seg til C, som da var pågrepet og satt arrestert. Flertallet oppfatter hovedinnholdet i de første meldingene fra D slik at han er opptatt av å få vite hvorfor han ble angrepet av C og A, at han særlig reagerer på at de ikke lot E forlate leiligheten, og at C synes å ha fått uriktig informasjon av B om dennes mellomværende med D. Men D introduserer i denne tråden av meldinger også at han kan trekke anmeldelsen. C tar i sine meldinger avstand fra at de gjorde E noe. Han hevder at de bare kom for å ta en vennskapelig prat, og at det er feil at D ble truet med våpen og ble banket opp. C oppfordrer D til å trekke den falske anmeldelsen. I meldingen 7 august klokken 1527 skriver C blant annet til slutt: Håper du tar et riktig valg i denne saken. Ingen liker anmeldelser. Hvertfall ikke falske anmeldelser. Han fortsetter med å si at han håper at D får ringt ned og fortalt politiet at anmeldelsen var falsk. D sier etter hvert i en av meldingene at de skal ordne dette og fjerne anmeldelser, men viser til at politiet lagde en egen sak som de ikke kan gjøre noe med. Utvekslingen av meldinger i denne perioden bærer etter lagmannsrettens oppfatning preg av at begge parter synes å være interessert i å klare opp. Det forutsetter, sett fra Cs side, at D skal trekke anmeldelsen, som C konsekvent omtaler som falsk. C kommer ikke med utsagn som kan oppfattes som trusler, og D virker ikke redd eller på defensiven i denne fasen. I sin forklaring for retten sa D at han i virkeligheten var redd for represalier, men at han forsøkte å spille tøff. Den neste tråden av meldinger gjelder kommunikasjon på Instagram 24 august til 30 august 2020 Brukeren brukernavn tilhører C. Denne kommunikasjonen er i henhold til illustrasjonsmappe dok. 05, 09 sikret fra Ds Instagram profil. Som for meldingene 6 og 7 august omtalt ovenfor, anser lagmannsrettens flertall ved henvisning også denne kommunikasjonen som en del av domsgrunnene. Flertallet tilføyer at det i henhold til rapport om trafikkdata, dok. 0508, også ble utvekslet 31 meldinger på S MS. Innholdet er ikke kjent. Det fremgår at C på dette tidspunktet er innlagt på psykiatrisk avdeling, og at han nå har lest politiforklaringen til D som ble avlagt umiddelbart etter hendelsen 5 august. Innholdet i forklaringen er et tema i mange av de følgende meldingene fra C. Flertallet skyter inn at etter dommen i tingretten la C forklaringene fra D og E ut på Instagram. Om han var i besittelse av en kopi av forklaringene allerede på dette tidspunktet, er imidlertid ikke kjent. Tråden starter denne gang med en melding fra C 24 august klokken 1751 Han skriver: Så hva skjer egentlig D? Sitter jo her enda... Trodde du hadde fortalt politiet at alt bare var løgn. Et helhetsinntrykk av kommunikasjonen de neste dagene er at C legger press på D for å få ham til å trekke anmeldelsen og å gå i et nytt avhør for å si at C er uskyldig. Det er tema i mange av meldingene fra C at han sitter for falske anklager, og at han bebreider D for dette. Et eksempel er utsagnet: Se hvor jeg sitter pga løgnene dine. C ber også D kontakte advokaten sin med sikte på at denne skal bidra til at D går i nytt avhør. D gir på sin side uttrykk for at han gjør hva han kan for å oppnå dette, men at han ikke lykkes. Et eksempel er meldingen: Har 2 advokater som gjorde alt de kunne for å fø vekk alt å tillåmed forklaringen. Etter flertallets oppfatning er det er viktig for vurderingen av Cs utsagn i meldingene at han i henhold til lagmannsrettens bevisvurdering gjorde seg skyldig i det alvorlige angrepet på D 5 august 2020, omhandlet i tiltalens poster V og V I b. D var kjent med Cs tilknytning til et tungt kriminelt miljø som er kjent blant annet for en streng kodeks for personer som oppfattes som tystere. Uten at det var nødvendig å si det uttrykkelig, var det etter flertallets oppfatning underforstått at det i Cs henvisninger til falske anklager og gjentatte anmodninger om å trekke anmeldelsen og avkrefte forklaringen han tidligere hadde gitt, lå et tilsiktet element av varsel som var egnet til å skremme D. Det lykkes han medicinae Da politiet kort tid senere i september 2020 ønsket å foreta at nytt avhør av D, var han ikke villig til det. Han ønsket i henhold til rapporten fra politibetjent N1 å trekke tilbake det han hadde forklart på stedet. N1s inntrykk var at D fryktet å bli utsatt for represalier. Lagmannsrettens flertall er blitt stående ved at C ved å legge press på D til å trekke tilbake anmeldelsen og dermed selv gjøre seg skyldig i å avgi falsk forklaring til politiet, har påvirket D til å foreta denne handlingen ved et middel som etter en samlet vurdering må anses som rettsstridig. Han har dermed overtrådt straffeloven 157 første ledd, jamfør annet ledd. Overtredelsen er forsettlig. Flertallet tilføyer at det ikke er tvil om hvilket faktum som skal legges til grunn for avgjørelsen. Hvorvidt adferden er å anse som rettsstridig, hører til rettsanvendelsen. Prinsippet om at rimelig tvil skal komme tiltalte til gode i en straffesak, gjelder bevisvurderingen det faktiske forhold som skal legges til grunn for avgjørelsen ikke for rettsanvendelsen. Da bygger retten på det standpunktet som finnes korrekt. Lagmannsrettens mindretall har ikke noe vesentlig å innvende mot flertallets redegjørelse for de utsagn som ble utvekslet mellom C og D. Selv om det etter mindretallets oppfatning er grunn til å kritisere C for å ha forsøkt å overtale D til å trekke anmeldelsen i den siste tråden av meldinger på Instagram, har han etter en samlet vurdering likevel ikke overtrådt grensen for hva som er straffbart som rettsstridig påvirkning. Etter mindretallets oppfatning har det betydning at det var D som først tok kontakt med C og også lanserte som alternativ at han kunne trekke anmeldelsen. Dermed ble dette introdusert som et tema som utgjør en del av bakgrunnen for det som senere skjedde. Ds utsagn i den første tråden av meldinger på Instagram, kan antas å ha skapt en forventning hos C, om enn uberettiget, om at D ville gjøre dette. Det kan bidra til å forklare Cs sterke reaksjon. Mindretallet tilføyer at straffeloven 157 er et strengt straffebud med en strafferamme på fengsel inntil seks år. Det reflekterer at terskelen for hva som regnes som rettsstridig adferd ikke bør være for lav. Straffespørsmålet C blir i ankesaken å dømme i henhold til tilleggstiltalens poster I, I I, V og V I b for overtredelser av straffeloven 157 første ledd, jamfør annet ledd, av straffeloven 254, av straffeloven 271 og av straffeloven 263 Mindretallet legger flertallets avgjørelse av skyldspørsmålet til grunn for avgjørelsen av straffespørsmålet. C skal i henhold til straffeprosessloven 348 første ledd idømmes en fellesstraff som også omfatter straffen for de lovbrudd han endelig er dømt for i tingretten i henhold til tilleggstiltalen. Det dreier seg om to overtredelser av vegtrafikkloven 31, jamfør 24 første ledd første punktum (post I II a og b), av straffeloven 272, jamfør 271 (post I V), av straffeloven 263 (post V I a), av straffeloven 181 første ledd (post V II), av straffeloven 155 (post V II I) og av legemiddelloven 31 annet ledd, jamfør 24a første ledd (post I X). Lagmannsretten er enig med påtalemyndigheten i at C skal dømmes til forvaring etter straffeloven 40 og vil begrunne dette nærmere senere. Det innebærer at tvunget psykisk helsevern i henhold til Kristiansand tingretts dom 27 februar 2018 bringes til opphør fra det tidspunkt dommen på forvaring er rettskraftig. Det er full enighet om at C ikke er og ikke har vært psykotisk i årene han har vært undergitt tvunget psykisk helsevern. Sykehuset har ikke noe egentlig behandlingstilbud til ham. Det er hensynet til samfunnsvernet som har vært bestemmende for hvordan særreaksjonen har vært forvaltet. I det psykiske helsevesenet legger han beslag på knappe ressurser. Når forholdet er at en tidsbestemt fengselsstraff ikke er tilstrekkelig til å verne andres liv, helse eller frihet mot en lovbryter som ikke har en alvorlig psykisk lidelse, er forvaring i anstalt under kriminalomsorgen en riktig reaksjon når vilkårene er oppfylt. En kombinasjon av forlenget tvunget psykisk helsevern og en lengre ubetinget fengselsstraff for nye lovbrudd, som C ble dømt til i tingretten, er etter lagmannsrettens oppfatning en lite ønskelig reaksjon. Lagmannsretten utsatte derfor av eget tiltak ankeforhandlingen, etter å ha forelagt spørsmålet for partene, for å få utredet om C i stedet bør dømmes til forvaring. Alminnelige vilkår for forvaring Spørsmålet er så om vilkårene for forvaring i straffeloven 40 er oppfylt. Bestemmelsen viderefører uten realitetsendringer bestemmelsen i straffeloven 1902 39c. Første til fjerde ledd lyder: Når fengselsstraff ikke anses tilstrekkelig til å verne andres liv, helse eller frihet, kan forvaring i anstalt under kriminalomsorgen idømmes når lovbryteren finnes skyldig i å ha begått eller forsøkt å begå et voldslovbrudd, et seksuallovbrudd, en frihetsberøvelse, en ildspåsettelse eller et annet lovbrudd som krenket andres liv, helse eller frihet, eller utsatte disse rettsgodene for fare og vilkårene i annet eller tredje ledd er oppfylt. Er siktede under 18 år, kan forvaring ikke idømmes, med mindre det foreligger helt ekstraordinære omstendigheter. Var lovbruddet av alvorlig art, må det være en nærliggende fare for at lovbryteren på nytt vil begå et alvorlig lovbrudd som nevnt i første ledd. Var lovbruddet av mindre alvorlig art, måa)lovbryteren tidligere ha begått eller forsøkt å begå et alvorlig lovbrudd som nevnt i første ledd, b)det må antas å være en nær sammenheng mellom det tidligere og det nå begåtte lovbruddet, ogc)faren for tilbakefall til et nytt alvorlig lovbrudd som nevnt i første ledd, må være særlig nærliggende. Ved vurderingen av faren for tilbakefall etter annet og tredje ledd skal det legges vekt på det begåtte lovbruddet sammenholdt særlig med lovbryterens atferd og sosiale og personlige funksjonsevne. For saker som nevnt i annet ledd skal det særlig legges vekt på om lovbryteren tidligere har begått eller forsøkt å begå et alvorlig lovbrudd som nevnt i første ledd I denne saken er 40 tredje ledd det aktuelle grunnlaget for en forvaringsdom. Ingen av forholdene i tilleggstiltalen C dømmes for, anses å være tilstrekkelig alvorlige til at annet ledd kommer til anvendelse. Straffeloven 40 tredje ledd bokstav a tidligere begått alvorlig lovbrudd At lovens vilkåret i 40 tredje ledd bokstav a er oppfylt, er ikke omtvistet. C er flere ganger tidligere dømt for alvorlige lovbrudd som nevnt i første ledd. For å avgjøre om øvrige vilkår for forvaring i 40 tredje ledd bokstav b og c er oppfylt, er det likevel hensiktsmessig å redegjøre forholdsvis grundig for de sakene som etter lagmannsrettens oppfatning vil ha betydning. Ved Kristiansand tingretts dom 7 april 2008 ble C i henhold til tilleggstiltalens post I dømt for overtredelse av straffeloven 1902 266 tredje ledd, jamfør første ledd (utpressing). Grunnlaget er beskrevet slik: I slutten av januar begynnnelsen av februar 2008 i sted3, sa han til fornærmede at han vil selge gjelden han påstår å ha mot fornærmede til noen gale personer el.. og at dersom han ikke betaler så skal han sende folk etter han, og at det ikke nytter å gjemme seg, for han vil finne fornærmede allikevel eller og tvang han ved dette til uberettiget å utlevere seg 25 000 kr i kontanter. Ved samme anledning ble han i henhold til tilleggstiltalens post I I dømt for å forsøke å få fornærmede til å utlevere seg ytterligere 50 000 kroner, men politiet kom til stede og avbrøt dette. Disse forholdene må ses i sammenheng. Forholdet er beskrevet nærmere i dommen på side 11 Det fremgår at C beskyldte fornærmede for å ha noe å gjøre med at politiet foretok en ransaking hos ham, noe som ledet til at politiet fant og beslagla våpen og ammunisjon, blant annet en Kalashnikov A K 47 med magasin, som C ville ha erstatning for. Han ville også ha erstatning for noe narkotika som ble beslaglagt. Ved Agder lagmannsretts dom 1 november 2013 i sak L A 2013 114841 (Lovdata) ble C dømt til fengsel i fire år for overtredelser av straffeloven 1902 229 annet straffalternativ jf 232 (kvalifisert legemsbeskadigelse under særdeles skjerpende omstendigheter), straffeloven 1902 223 første ledd (frihetsberøvelse), straffeloven 1902 132 a første ledd bokstav a, jamfør annet ledd jamfør fjerde ledd første straffalternativ (motarbeidelse av rettsvesenet), straffeloven 1902 266 første ledd jamfør tredje ledd (utpressing) og straffeloven 1902 227 første straffalternativ (trusler). Straffen var en fellesstraff som også omfattet forhold som var endelig avgjort ved Kristiansand tingretts dom 27 mai 2013 Dommen gjaldt blant annet ytterligere n overtredelse av straffeloven 1902 227 første straffalternativ. I dommen på side 15 16 ga lagmannsretten følgende beskrivelse: Mandag 270812 ble fornærmede bedt om å komme hjem til C i adresse6 da det var noe de måtte ordne opp i. Han kom med taxi som C hadde betalt og ankom leiligheten ca kl 1600 Til stede i leiligheten var begge de to tiltalte. Også Cs samboer var i leiligheten, men hun var syk og lå og sov på et soverom. Fornærmede ble ganske snart konfrontert av C med at den amfetamin han hadde levert tilbake var dårlig og manipulert medicinae Begge de tiltalte var hissige og begynte å slå fornærmede. Både de tiltalte og fornærmede hadde inntatt rusmidler. Da fornærmede ankom leiligheten, merket han seg at det lå en pistol og en revolver framme på bordet i stua Fornærmede ble deretter i tiden utover ettermiddagen gjenstand for avhør omkring det tilbakeleverte stoffet. Ved svar som de to andre ikke likte, ble han av begge de to tiltalte gitt elektriske støt fra en elektrosjokkpistol. De benyttet også en ledningsstump fra en knust lampe til å gi ham elektriske støt. Han fikk elektriske støt over hele kroppen også mot ansiktet. Voldshandlingen i form av gjentatte slag med flat hånd mot hodet og kroppen og støtene med elektrosjokkpistolen fortsatte. De to tiltalte tok også fram de foran nevnte håndvåpen. C holdt pistolen, mens N2 holdt revolveren. Fornærmede fikk også holde revolveren i hånda og beskjed om at han senere på kvelden skulle få lov å ta sitt eget liv. Videre rettet N2 revolveren mot ham, både mot hodet og inn i munnen hans. På et tidspunkt spilte N2 en form for russisk rulett hvor han rettet pistolen både mot seg selv og mot fornærmede og trakk av det skarpladde våpenet. Fornærmede opplevde dette som svært skremmende, men oppfattet det likevel slik at N2 hadde kontroll og ikke trakk av mens det var skudd i kammeret. Avhøret av fornærmede fortsatte på kjøkkenet. Fornærmede satt ved kjøkkenbordet på en stol med ryggen mot vinduet og den ene armen på kjøkkenbenken. C stod ca en meter fra ham med pistolen rettet mot ham. Våpenet var ladd, og hanen spent da tiltalte siktet på ham. Pistolen ble rettet både mot hodet og mot munnen, og han ble truet med at han skulle bli skutt. N2 var også til stede på kjøkkenet mens dette pågikk. Tiltalte C ble mer og mer hissig da han ikke fikk de svar han ønsket. Han avfyrte deretter et skudd som traff fornærmede i armen. Det blødde mye, og da fornærmede ble bedt om å løfte armen og ikke klarte dette, fikk han nok et støt med elektrosjokkpistolen av N2. Prosjektilet var gått nesten gjennom armen og lå like innenfor huden på den andre siden av armen. Tiltalte N2 fant fram en kjøkkenkniv, skar med denne et kutt i armen og fjernet prosjektilet med en pinsett eller lignende. Det er ikke fremlagt helt sikre opplysninger om størrelsen på kuttet fornærmede ble påført, idet uttalelsen fra sykehuset ikke beskriver dette nøyaktig før operasjonen. Særlig med bakgrunn i anslaget fra N2 selv, og i lys av fornærmedes forklaring og forklaringen til vitne, legger lagmannsretten til grunn at det i det minste var cirka 2 cm langt og 0, 5 cm dypt. Det ble også knyttet en plastpose rundt fornærmedes overarm, og en annen ble tredd utenpå armen. Han fikk etter dette lov til å forlate leiligheten med beskjed om at de ikke var ferdige med ham, og at han ikke måtte fortelle noen om hva som var skjedd. Det legges til grunn at han var holdt tilbake leiligheten mot sin vilje i minst fem timer. Fornærmede oppsøkte deretter en kamerat vitne som skaffet taxi, og han ble deretter kjørt til sykehuset i Kristiansand. Fornærmede ble innlagt på sykehuset og operert dagen etter. Det ble påvist blant annet et knusningsbrudd like over albuen og funnet metallrester i bløtvevet. Han fikk påsatt en ekstern ramme for fixering av overarmsbruddet. Metallskinnen var påsatt fram til 060213I henhold til dommen hadde C og N2 gjennom flere år vært kamerater med fornærmede i et rusbelastet miljø i Kristiansand. En gang i august 2012 skal fornærmede ha mottatt et parti på cirka 20 gram amfetamin av C, men måtte noe senere levere tilbake 10 gram av dette partiet. I dommen heter det videre på side 16 17: Etter innleggelsen på sykehuset fikk fornærmede besøk av C på sykehuset to ganger. Han meddelte C at han ikke hadde fortalt om årsaken til skaden og bekreftet at han ikke kom til å anmelde dette. Ved det andre besøket understreket C at han ikke måtte fortelle om hendelsen til noen og uttalte også i den forbindelse at dersom fornærmede fortalte noen om det som hadde skjedd, ville neste kule treffe hodet. Lagretten har avgjort at forholdet rammes av straffeloven 132 a. Etter at han kom ut av sykehuset hadde fornærmede og C en god del kontakt. Fornærmede har forklart at han ønsket å prøve å finne ut hva som hadde skjedd og hva som egentlig lå til grunn for Cs truende og aggressive oppførsel. Han ville forsikre seg om at han ikke risikerte noe mer i framtiden. Torsdag 130912 på ettermiddagen oppholdt fornærmede seg på nytt i leiligheten til C i adresse6. På nytt ble han konfrontert med tilbakeleveringen av angivelig infisert amfetamin og også denne gangen ble det rettet en pistol mot ham i forbindelse med utspørringen. Han ble tvunget til å overnatte i leiligheten og ble dagen etter ilagt en bot kr 50000, som han ble pålagt å skaffe fra sin far innen klokka 1200 I motsatt ville han bli tatt av dage. Fornærmede tok kontakt med faren og fortalte at han måtte ha kr 50000, innen en time. Faren hentet fornærmede i bilen og ble fortalt om bakgrunnen for kravet. På grunn av sønnens tilstand og frykt kjørte faren ham til lege, mens han selv tok kontakt med banken for å skaffe pengene. Det tok litt tid å få ut pengene. I mellomtiden hentet faren sønnen igjen. Han overleverte pengene i en konvolutt fra Sparebanken Pluss. Han satte deretter sønnen av ved en bensinstasjon i nærheten av adresse6. Fornærmede overleverte deretter pengene til C. Fornærmede som tidligere hadde bestemt seg for ikke å involvere politiet, anmeldte forholdene 191012 Foranledningen var at C 161012 hadde avfyrt tre revolverskudd utenfor hans bolig. Dette forhold er rettskraftig avgjort ved tingrettens dom. I samråd med blant annet faren fant han det nå nødvendig å gå til politiet for å hindre ytterligere forfølgelse. I begrunnelsen for straffutmålingen uttalte lagmannsretten blant annet: Det er overtredelsen av straffeloven 229 annet straffalternativ, jamfør 232 som er mest alvorlig og har størst vekt ved straffutmålingen. Mens fornærmede ble holdt i leiligheten i flere timer mot sin vilje, ble han utsatt for en rekke voldshandlinger, i form av gjentatte slag mot hodet og kroppen, en rekke elektriske støt med elektrosjokkpistol og lampeledning samt at det i forbindelse med behandlingen ble rettet skarpladde håndvåpen mot ham, herunder i forbindelse med den foran beskrevne form for russisk rullett. Det hele hadde klart karakter av tortur, og hele hendelsesforløpet var utvilsomt en svært sjokkerende og skremmende opplevelse for fornærmede. Det mest alvorlig var utvilsomt at det ble avfyrt pistolskudd mot armen hans som førte til en relativt alvorlig personskade. Et slikt skudd må videre anses som særdeles farlig og hadde et betydelig skadepotensiale. Det anses også svært graverende at gjerningsmennene selv besluttet å skjære ut prosjektilet fra fornærmedes arm i stedet for å sørge for at han fikk legebehandling. Ved Kristiansand tingretts dom 27 februar 2018 ble C dømt til tvungent psykisk helsevern. Det psykiske helsevernet er begjært forlenget i nærværende sak. C ble dømt for en rekke lovbrudd. Mest alvorlig var en overtredelse av straffeloven 328, jamfør 327 (grovt ran). Tingretten ga i dommen på side 7 følgende beskrivelse av forholdet: Tiltalte og fornærmede hadde blitt kjent med hverandre 17 mai 2017 De hadde i perioden fram til slutten av mai hatt mye kontakt. Retten legger til grunn som bevist ut over enhver rimelig tvil, at cirka en uke før den 6 juni 2017 hadde fornærmede og tiltalte vært sammen på hans bopel. På kvelden gikk tiltalte og la seg, mens fornærmede gikk for å ta buss hjem til seg selv. Han rakk ikke bussen og gikk derfor tilbake til tiltaltes leilighet. Da han kom tilbake til leiligheten ble han møtt av tiltalte som slo til fornærmede på kinnet. Han hadde en revolver i handa da han slo. Det var tønna på revolveren som traff fornærmede på kinnet. Tiltalte var sint da han slo fornærmede. Han påsto at fornærmede via sin mobiltelefon hadde hacket seg inn på tiltaltes wi fi konto. Fornærmede måtte derfor gi fra seg sin mobiltelefon. Tiltalte påsto at fornærmede ved bruk av telefonen hadde svindlet ham for kr. 600 700 000 og stjålet dette beløpet av ham. Tiltalte tok revolveren og siktet på fornærmede mens han kom med disse beskyldningene. Fornærmede ble svært redd. Han hadde ikke opplevd tiltalte slik tidligere. På et tidspunkt ladet også tiltalte revolveren, siktet mot blant annet hodet og kneet til fornærmede og sa at han skulle skyte ham. Et par ganger siktet han også mot brystkassen til fornærmede og gjentok at han skulle skyte fornærmede. Fornærmede ble på et noe senere tidspunkt også slått flere ganger. Han ble slått av tiltalte med flat hånd på venstre kinn mens han satt i sofaen samt mens han satt på en stol. I tillegg til å måtte gi fra seg mobiltelefonen sin, måtte fornærmede også gi fra seg en bankkodebrikke samt oppgi sitt passord til sin nettbank og g mail konto. Han måtte også gi fra seg nøkkelen til leilighetsbygget der han bodde. Fornærmede ble videre truet til å undertegne på et gjeldsbrev der han erklærte å være skyldig tiltalte kroner 100 000 Dette skulle angivelig være som sikkerhet for det beløp fornærmede hadde svindlet ham. Fornærmede torde ikke forlate leiligheten som følge av tiltaltes atferd. Først etter halvannet døgn i forbindelse med at tiltalte styrte med noe inne på sitt soverom så han sitt snitt til å gå ut inngangsdøra og deretter løpe fra stedet. Få dager senere, 5 juni 2017, sendte C samme fornærmede en melding hvor han uttalte at han ville massakrere fornærmede om han ikke tok kontakt, For dette ble han dømt etter tiltalens post I II for overtredelse av straffeloven 263Tingretten kom til at C ikke var tilregnelig da han begikk disse handlingene og andre lovbrudd han ble dømt for i saken fra 2018 Det fremgår av dommen at de sakkyndige hadde funnet det mest sannsynlig at C ikke var psykotisk på tidspunktet for det grove ranet. Tingretten var i en slik grad av tvil at retten under henvisning til sin forståelse av beviskravet i Rt 1979 143 fant å møtte legge til grunn at C hadde vært psykotisk i lovens forstand. Det dreier seg da om en i hovedsak rusutløst psykose av begrenset varighet. Etter at dommen på psykisk helsevern ble iverksatt ved at C ble tvangsinnlagt, har verken noen av hans behandlere eller rettsoppnevnte sakkyndige funnet tegn til at han var psykotisk ved innleggelsen eller senere. I nærværende sak er det enighet om at man uten nærmere vurdering må legge til grunn at C på grunn av sin psykiske helsetilstand på gjerningstiden ikke er skyldig i disse lovbruddene. At det ble funnet bevist at han begikk handlingene, og at de øvrige vilkår for straff var til stede, var imidlertid avgjørende for at han på grunn av gjentakelsesfaren ble dømt til tvunget psykisk helsevern. Når lagmannsretten i nærværende sak vurderer om vilkårene for forvaring er oppfylt, inngår også det grove ranet omhandlet i tiltalens post I i dommen 27 februar 2018 i rekken av alvorlige krenkelser av andres liv, helse eller frihet i grunnlaget for forvaring etter straffeloven 40 tredje ledd bokstav a. Straffeloven 40 tredje ledd bokstav b nær sammenheng I henhold til straffeloven 40 tredje ledd bokstav b kreves det også at det må være en nær sammenheng mellom den tidligere og den nå begåtte forbrytelsen. Om forståelsen av dette vilkåret, viser lagmannsretten særlig til Høyesteretts dom H R 2016 2261 A avsnitt 11 til 14: 11) Prosedyren for Høyesterett har særlig knyttet seg til vilkåret om at det må være en nær sammenheng mellom den tidligere og den nå begåtte forbrytelsen. Forarbeidene til bestemmelsen gir ikke mange holdepunkter for forståelsen. I Ot. prp. nr. 87 (1993 1994) heter det at kriteriet innebærer et kvalifisert krav til gjentakelsesfare, se de spesielle merknader til 39c på side 111 Departementet gir en noe mer utfyllende redegjørelse for innholdet i det tilsvarende vilkåret i 39, som gjelder overføring av utilregnelige lovbrytere til tvungent psykisk helsevern. På side 108 uttaler departementet: Det kreves nær sammenheng mellom den tidligere begåtte og den aktuelle handlingen. Det vil det særlig være dersom begge handlingene utspringer fra den samme sinnslidelsen. Spesielt der det er tilfeldigheter som førte til at den aktuelle forbrytelsen ikke ble like alvorlig som den første, vil gjentakelsesfaren være tilstrekkelig indisert. Det er naturlig at sinnslidelsens betydning står i forgrunnen i en vurdering av om det er grunnlag for overføring til tvungent psykisk helsevern. Jeg antar at dette også er forklaringen på at førstvoterende i Rt 2006 1143 avsnitt 13 uttaler at en ytre likhet i lovbryterens atferd ikke kan være avgjørende ved vurderingen av vilkåret nær sammenheng i 39c nummer 2 Slik jeg ser det, kan ikke disse uttalelsene i forarbeider og rettspraksis stå i veien for at det foretas en bredere vurdering under 39c nummer 2 På dette punktet finner jeg støtte i Rt 2006 1153, hvor hovedspørsmålet nettopp var om vilkåret nær sammenheng i 39c nummer 2 var oppfylt. Førstvoterende konstaterer i avsnitt 20 at vilkåret må vurderes på selvstendig grunnlag, uavhengig av om gjentakelsesfaren er særlig nærliggende. Etter å ha vist til avsnittet i Ot. prp. nr. 87 (1993 1994) side 108 som jeg nettopp siterte, drøfter førstvoterende så ytre likheter mellom de to voldsforbrytelsene. Hun reiser deretter spørsmål om hvilken betydning domfeltes avvikende atferd, tvangstrekk og tegn til personlighetsforstyrrelse burde få i vurderingen, se avsnitt 23 Dette besvares slik i avsnitt 24: Etter min mening må vurderingen i utgangspunktet skje på grunnlag av ytre omstendigheter. Men også likhetstrekk knyttet til psykisk avvik ved gjerningspersonen vil etter omstendighetene kunne trekkes inn i vurderingen av om det foreligger en tilstrekkelig nær sammenheng mellom de straffbare handlingene. Jeg forstår dette slik at det må bero på en bred helhetsvurdering om vilkåret nær sammenheng er oppfylt, og at momenter av ulik art kan trekkes inn. I begrepet ytre omstendigheter ligger ikke bare at selve de straffbare handlingene må sammenlignes, men også eksempelvis at det må legges vekt på hvor lang tid som har gått mellom forbrytelsene og på situasjonene de er begått i. Også indre sammenhenger kan tas i betraktning. Hvis de samme psykiske avvik kan forklare begge forbrytelser, trekker det i retning av at vilkåret er oppfylt. Domfeltes motiver og øvrige underliggende årsaker til forbrytelsene er andre elementer i vurderingen. Med dette som bakgrunn vurderer lagmannsretten om vilkåret om nær sammenheng er oppfylt i dette tilfelle. Lagmannsretten finner at det er nær sammenheng mellom de alvorlige integritetskrenkelser C er dømt for tidligere, og de krenkelser han i denne saken dømmes for. Sammenhengen oppfyller uten tvil vilkårene i straffeloven 40 første ledd, jamfør tredje ledd. Lagmannsretten viser til beskrivelsen ovenfor av de handlinger C er dømt for i 2008, 2013 og 2018 Det dreier seg om straffbare handlinger som har sterke likhetstrekk med forhold han dømmes for i vår sak. Lagmannsretten viser til avgjørelsen av skyldspørsmålet for tilleggstiltalens poster I, I I, V og V I b ovenfor. Det dreier seg om vold, frihetsberøvelse og trusler som særlig retter seg mot andre med tilknytning til et rusmiljø, og som bærer et preg av å være represalier eller oppgjør for reelle eller oppkonstruerte krenkelser. Handlingene har til dels vært godt planlagt og er utført sammen med andre. C har uten tilsynelatende motforestillinger vært villig til å utsette ofrene for svært alvorlig vold, til dels med preg av tortur. Bruk av skytevåpen er også en fellesnevner. Angrepet på D omhandlet i post V og V I b er et typisk eksempel. Det er ikke mulig å si hvordan situasjonen hadde utviklet seg dersom politiet ikke hadde kommet til stede så raskt. At C i ettertid ved trusler prøver å skremme fornærmede fra å anmelde forholdet til politiet, er også vanlig. Det lykkes han også medicinae Ikke uten grunn er de fornærmede svært redde for hva de kan bli utsatt for hvis de går til politiet. Å bli oppfattet som tystere i dette miljøet, kan være forbundet med stor personlig risiko. Spesialistene som har vært ansvarlige for gjennomføringen av det tvungne psykiske helsevernet, har, etter at C ble ferdig utredet, ikke vært i tvil om at han har diagnosen F60. 2 Dyssosial personlighetsforstyrrelse. De rettspsykiatrisk sakkyndige fant i sin erklæring til tingretten 5 november 2020 ikke tilstrekkelig grunnlag for å konkludere med at C hadde en alvorlig personlighetsforstyrrelse. Den rettsmedisinske kommisjon hadde som nevnt tidligere en kommentar hvor de stilte spørsmål ved dette. I sin muntlige forklaring for lagmannsretten 16 desember 2021 hadde de sakkyndige som tidligere nevnt, endret oppfatning og var ikke i tvil om at C kvalifiserte til diagnosen. Da var det gått mer enn ett år siden de avga sin erklæring til tingretten. Det forelå vesentlige nye opplysninger i rapporter med vurderinger fra ansvarlige behandlere ved sykehuset og i voldsrisikovurdering H CR 20 den 22 oktober 2021 De sakkyndige fastholdt konklusjonen i tilleggserklæringen 17 januar 2022 som ble godkjent av kommisjonen uten merknader, og senest under ankeforhandlingen 27 januar 2022I henhold til tilleggserklæringen punkt 6 side 23 24 forutsetter diagnosen Dyssosial personlighetsforstyrrelse langvarig observasjon av observanden i tilnærmet rusfrihet. I tillegg må minst tre av følgende seks kriterier foreligge: 1. kald likegyldighet for andres følelser2. markert og vedvarende ansvarsløs holdning og ignorering av sosiale normer, regler og forpliktelser3. manglende evne til å opprettholde varige forhold, men uten vansker med å etablere slike4. meget lav toleranse for frustrasjon, lav terskel for aggressive utbrudd, inklusive voldsbruk5. manglende evne til å oppleve skyldfølelse eller til å lære av erfaringer, særlig straff6. markert tendens til å gi andre skylden, eller til å rasjonalisere den atferden som har brakt pasienten i konflikt med samfunnet. De sakkyndige er enige om at alle de seks tilleggskriteriene er til stede hos C. Det er en vurdering lagmannsretten etter opplysningene i saken ikke har noen grunn til å trekke i tvil. Dette er rotfestede personlighetstrekk som må anses som en vesentlig medvirkende årsak til de mange og alvorlige integritetskrenkelser C i et langt tidsrom har begått. En bred helhetsvurdering som nevnt i H R 2016 2261 A avsnitt 14 leder til den konklusjon at det er en nær sammenheng mellom de tidligere og nå begåtte lovbrudd som oppfyller vilkårene i straffeloven 40 tredje ledd bokstav b. Straffeloven 40 tredje ledd bokstav c faren for tilbakefall særlig nærliggende Et tredje kumulativt vilkår for forvaring etter straffeloven 40 tredje ledd bokstav c er at faren for tilbakefall til et nytt alvorlig lovbrudd som nevnt i første ledd, er særlig nærliggende. Om det tilsvarende kriteriet i straffeloven 1902 39c nummer 2 uttalte departementet i Ot. prp. nr. 87 (1993 1994) side 111 at dette innebærer en kvalifisering av kravet til gjentakelsesfare i nummer 1, der det bare kreves at faren er nærliggende. Om dette sist nevnte begrepet heter det samme sted i proposisjonen: At tilbakefallsfaren må være nærliggende, betyr at den må være kvalifisert og på domstidspunktet vurderes som reell. Kravet til faregraden kan nok variere etter hvor alvorlig den begåtte handlingen er, og etter hvor alvorlige handlinger det er fare for. Lagmannsretten finner at vilkåret er oppfylt. Redegjørelsen lagmannsretten ovenfor har gitt om de straffbare forhold C er dømt for tidligere, viser et tydelig mønster som, sett i sammenheng med hans dyssosiale personlighetsforstyrrelse, gir grunnlag for en slutning om at han med en høy grad av sannsynlighet kommer til å begå samme type lovbrudd i fremtiden, om han ikke undergis fortsatt frihetsberøvelse. Det er svært negativt at de straffbare handlingene C er dømt for i denne saken, begått henholdsvis i juni 2020 (post I II og I V), juli 2020 (post V I a og V II) og 5 august 2020 (postene I I, V og V I b), er begått kort tid etter at han ble overført til tvunget psykisk helsevern uten døgnopphold i regi av D PS. Forholdet i post I er begått etter at han ble tilbakeført til lukket avdeling ved sykehuset. I tillegg til de dommene for alvorlige integritetskrenkelser lagmannsretten har redegjort for, er C dømt en rekke ganger for mindre alvorlige lovbrudd av forskjellig art. Det er opplyst at han er straffedømt til sammen elleve ganger i tidsrommet 2005 2018 Det er bekymringsfullt at han en rekke ganger er dømt for befatning med skytevåpen, Det ble foretatt en H CR 20 voldsrisikovurdering av C ved psykolog N3 i oktober 2021 Fra rapporten datert 21 oktober 2021 refereres: Pasienten har utøvd vold en rekke ganger i livsløpet. Pasienten har fra tidlig ungdom opptrådt antisosialt, og fortsatt i voksen alder. Han har hatt klart store problemer med relasjoner og er ilagt flere kontaktforbud. Adoptivforeldre har i dag bra relasjon til pasienten, men har tidligere mistet omsorgen til barneverntjenesten. Omgangskrets og venner er så vidt vi vet forhenværende eller aktive rusmisbrukere og med i eller sympatisører til kriminelle miljøer. Historien viser problemer med arbeid og utdanning, pasienten er ung ufør. Pasienten har hatt langvarige rusproblemer, men har for det meste avstått fra rusmisbruk etter særreaksjonen. Han har utøvd vold og har fått nye dommer mens han har vært underlagt særreaksjon, disse forholdene kan ha sammenheng med alkoholpåvirkning. Han er diagnostisert F60. 2 Dyssosial personlighetsforstyrrelse og hyperkinetisk forstyrrelse. Tilstedeværelse av voldelige holdninger er dokumentert ved at pasienten har hatt og brukt våpen ved flere anledninger og er dømt for slike forhold; han har vært tilknyttet motorsykkelklubben motorsykkelklubb, som av politiet betegnes kriminell organisasjon. Problemer med respons på behandling og tilsyn er vist ved at pasienten gjentatte ganger har brutt avtaler og vilkår, både i form av behandlings og sikkerhetsregimet vi har praktisert ved sykehuset og før det ved brudd på prøveløslatelsesvilkår. Han har flere ganger brutt kontaktforbud. Han har holdt viktig informasjon om sine bedrifter skjult for faglig ansvarlig for gjennomføring av dommen og latt være å innrømme forhold han senere er dømt for. Pasienten har under nåværende innleggelse opptrådt rolig, ingen voldshendelser inne på sykehuset, foruten trusler fremsatt i sosiale medier. Han viser begrenset innsikt i egen voldsrisiko. I samtaler om tidligere voldsutøvelse, har han benektet alvorlighetsgraden, rasjonalisert egen atferd og benektet involvering i utøvelse av vold før det er fremlagt beviser. Han viser manglende forståelse for at tilknytning til miljø politiet vurderer som kriminelt, har betydning for risiko for framtidig voldsutøvelse; han er sterkt uenig i politiets vurdering av dette miljøet, sier det er sorte får i alle miljø. Han har begrenset forståelse for hvordan rusmisbruk påvirker hans voldsrisiko. Han formidler få tanker, planer, ønsker eller fantasier om å skade andre, men har truet vitne i rettssak våren 2021: Like etter tingrettssaken i april postet han på sosiale medier, navn og personnummer på mann som hadde vitnet mot ham i retten. Han postet deler av sangtekst med tittelen snitches get stitches. Har generell framferd egnet til å virke truende på andre, med kroppsspråk, estetikk (har insistert på å benytte supportereffekter som signaliserer tilhørighet til motorsykkelklubb ) og væremåte. Han underkommuniserer rusmisbrukhistorien sin, og har lite innsikt i at rus kan bli et problem i framtiden. Han har sagt seg villig til å motta rusbehandling annensteds, men ser ikke noen hensikt med det, da han mener det er lenge siden han misbrukte rusmidler. Pasienten er per dags dato innlagt på enhet. Det planlegges forsøk på overføring til tvungent psykisk helsevern uten døgnopphold i løpet av et par måneder, med tilsyn fra ambulant psykisk helsevern (F AC T). Foreldrene til pasienten vil antagelig fortsatt være støttende. Forholdet til hans barns mor bærer preg av ustabilitet og konflikt. Pasientens vennekrets anses å ha negativ innvirkning på pasienten. Så lenge pasienten er innlagt lukket døgnenhet vil han i stor grad samarbeide og vi vil ha kontroll på fysisk voldsutøvelse, foruten den han eventuelt får andre til å utføre på sine vegne. I en periode har vi hatt behov for å treffe vedtak for å hindre tilgang til sosiale medier og telefon, da han har forsøkt å manipulere og true omgivelsene, det har ikke vært aktuelt de siste månedene. Opphør av særreaksjonen vil sannsynligvis medføre at pasienten faller tilbake til sitt kjente nettverk og vi antar han vil fortsette med samme atferd tidligere. Han har i løpet av de tre årene han har vært på dom til tvunget psykisk helsevern ikke tatt overbevisende avstand fra dette nettverket og livsførselen. Pasienten har ved forsøk på utskrivelse til tvang uten døgn fortsatt med sin antisosiale atferd. Når det gjelder problemer med stress og mestring ser vi at han kvier seg for å benytte kollektivtransport, delta i samspill med alvorlig sinnslidende medpasienter, delta i sosiale sammenhenger, bevege seg i offentlige rom. Han blir tydelig frustrert når vi ikke kan oppfylle ønskene hans. Han har anstrengt forhold til smittevernstiltak og har samarbeidet dårlig om dette, han er ikke vaksinert og hevder å være bekymret for bivirkninger. Vi tror mulig tap av samværsrett med barnet vil kunne stresse ham. Pasienten har ingen gode mestringsstrategier ved utløst stress og spør gjentatte ganger, til tross for avslag og advarsler, om avhengighetsskapende medikamenter som kan berolige ham. Under Konklusjon og anbefalinger fremgår det blant annet at: Voldshistorikken er lang og omfattende, rus er fellesnevner i forkant av de mer alvorlige hendelsene han er dømt for. I løpet av siste år har vi erfart at pasienten begår alvorlig vold uten å være påvirket av illegale rusmidler i sterk grad. På generell basis vet vi at tidligere vold predikerer ny. Pasienten har noe forståelse for egen voldsproblematikk, men bagatellisere den. Det viktigste i videre oppfølging må være å begrense muligheten for rusinntak og omgang med kriminelle, samt endring av livsførsel i form av deltakelse i normale sunne aktiviteter med normale lovlydige mennesker. Pasienten har lett tilgang på rus gjennom nettverket sitt, vi anser det nødvendig med strenge kontrolltiltak i form av jevnlige urinprøver for å avdekke rusmisbruk på et tidlig tidspunkt. Ved uteblivelse av kontrolltiltak som urinprøver, tilsyn og avtaler, anser vi risikoen høy for ny vold. Oppførsel på sykehuset viser en viss atferdskontroll og kontroll over aggresjon. Kontakt med datter og foreldre er beskyttende og viktig for pasienten, det kan bidra til å holde ham unna rus og kriminalitet, men har historisk sett ikke gjort det. Det bør også stilles krav til pasienten om å delta i et felleskap der avhold fra rusmidler står sentralt, dette kan være organisasjoner som A larm, Anonyme narkomane, Way Back eller samvær med normale lovlydige folk på annet vis. Før en eventuell utskrivelse fra døgnenhet er det essensielt at politi, ambulant tjeneste som følger opp T UD, pasienten selv og ansvarlige for nåværende regime møtes for å drøfte nødvendige tiltak. Tiltak etter overføring til T UD kan være tilsyn tre ganger per uke, skriftlig avtale med pasienten om hva han har anledning til og ikke, med klart skisserte konsekvenser; en slik avtales effekt avhenger av behandlingsapparatets evne til å binde seg til masten og ikke la seg påvirke av pasientens stadige forespørsler om lemping på regimet eller unntak fra avtalte spilleregler. Det er etter lagmannsrettens oppfatning ikke grunn til å tro at det tvungne psykiske helsevernet har redusert gjentakelsesfaren eller hatt noen positiv effekt ellers. Helsevernet har i all hovedsak vært begrenset til å bestå i innesperring på lukket avdeling av hensyn til samfunnsvernet, selv om han også har hatt permisjoner. Selv har C oppfattet reaksjonen som et overgrep, og han ba om å bli overført til vanlig fengsel. Det er det ikke lenger hjemmel for. Lagmannsretten har forståelse for Cs syn. I denne saken kjemper han for å unngå at det psykiske helsevernet blir forlenget. Spørsmålet om forvaring som alternativ til en ren ubetinget fengselsstraff, har han ikke gitt uttrykk for noe spesielt syn på, men forsvareren har argumentert for at vilkåret om gjentakelsesfare ikke er oppfylt. Gjentakelsesfaren knytter seg til hele spekteret av grove integritetskrenkelser. Dyssosial personlighetsforstyrrelse er et alvorlig psykisk avvik og personlighetstrekk som i liten grad lar seg behandle. Prognosen er derfor ikke god. De rettspsykiatrisk sakkyndige har gitt uttrykk for at gjentakelsesfaren under gitte omstendigheter kan reduseres ved at personen lærer seg bedre adferdskontroll, men at perspektivet kan forventes å være 5 10 år. C har i mange år hatt et alvorlig rusmisbruk. Mange av de alvorlige voldshandlingene han er dømt for, er begått mens han har vært ruset av narkotika eller alkohol. Lagmannsretten er likevel i tvil om hvor avgjørende rusen har vært som faktor, holdt opp mot trekkene ved hans personlighet. Han er også dømt for voldshandlinger med et impulsivt preg, som forholdet i post I V i denne saken, begått i rus, men det er ikke typisk for lovbruddene han har begått, slik de er beskrevet ovenfor. De har snarere et kaldt og kalkulert preg. At han for det meste har holdt seg rusfri mens han har vært undergitt tvunget psykisk helsevern, er det grunn til å tro at kontrollregimet han er undergitt, har bidratt til. Likevel testet han 1 desember 2021, kort tid før ankeforhandlingen, positivt på T HC. Han har ikke vært villig til å motta tilbud om program for rusmestring. Han oppgir å være motivert for å holde seg rusfri særlig av hensyn til kontakten med datteren og ønsket om å få førerkort. Lagmannsretten deler likevel de sakkyndiges tvil på om dette vil være tilstrekkelig, og finner som dem at tilstrekkelig gjentakelsesfare foreligger selv om C ikke faller tilbake til rusmisbruk. Det er også en negativ faktor ved vurderingen av gjentakelsesfaren, som også er omtalt i voldsrisikovurderingen, at C har en tilknytning til M C klubben motorsykkelklubb. Politioverbetjent M fra avdelingen for organisert kriminalitet ved Kripos redegjorde for virksomheten til denne klubben. Det dreier seg i korthet om en såkalt 1 klubb i likhet med mer kjente klubber som Hells Angels, Bandidos og Outlaws M C. Betegnelsen reflekterer at klubbene pretenderer å representere den ene prosent av befolkningen som ikke ønsker å følge samfunnets normer, men følger egne regler som klubbene selv definerer. motorsykkelklubb, eller motorsykkelklubb på språket språk, er en multietnisk europeisk klubb stiftet omkring 1990 i et miljø av innvandrere fra de tidligere land2 koloniene i land1. I land2 er klubben forbudt som ulovlig organisasjon. I Norge har klubben begrenset utbredelse, med avdelinger i Oslo, Stavanger og Kristiansand. Klubben skiller seg fra de andre nevnte 1 klubbene ved at medlemmene i mindre grad viser interesse for M C og i enda større grad assosieres med kriminell virksomhet. Et betydelig antall av de faste medlemmene er domfelt for grove volds og narkotikalovbrudd. C opptrer som tydelig supporter av motorsykkelklubb med effekter som signaliserer tilknytning til klubben. Han vil ikke, heller ikke i sin forklaring for lagmannsretten, markere avstand fra klubben, og det er tydelig uten at han vil si noe nærmere om det at han har en nær tilknytning til miljøet. Det er illevarslende at psykolog N3, som var ansvarlig for behandlingen av C høsten 2020, ble oppsøkt av medlemmer av motorsykkelklubb som opptrådte på en måte han fant truende. En tilknytning til motorsykkelklubb er også beskrevet i forbindelsene med de to tilfellene av kjøring av motorsykkel uten førerkort i tilleggstiltalens poster I II a og b. Polititjenestemannen som observerte kjøringen, forklarte at C ved begge anledningene kom kjørende ut fra lokale som var leid av klubben motorsykkelklubb i klær med motorsykkelklubb sin logo på, uten hjelm. Også da C ble pågrepet 5 juli 2020 i forbindelse med truslene mot vektere og ordensforstyrrelse omhandlet i postene V I a og V II var han iført effekter som signaliserte tilknytning til motorsykkelklubb. Lagmannsrettens konklusjon er at tilbakefallsfaren til alvorlige krenkelser av andres liv, helse eller frihet som nevnt i straffeloven 40 første ledd er særlig nærliggende. Dette vilkåret for forvaring i 40 tredje ledd bokstav c er derfor oppfylt. Tidsbestemt fengselsstraff ikke tilstrekkelig Lagmannsretten konkluderte drøftelsen ovenfor med at alle vilkår for å dømme C til forvaring er oppfylt etter straffeloven 40 første ledd, jamfør tredje ledd bokstav a til c. Det er i tillegg et grunnleggende vilkår for forvaring etter straffeloven 40 første ledd første punktum at en tidsbestemt fengselsstraff ikke er tilstrekkelig til å verne andres liv, helse eller frihet. I tingretten ble C dømt til fengsel i ett år og seks måneder for forholdene i tilleggstiltalen. Påtalemyndigheten mener at dette var er en riktig reaksjon. Det følger av lagmannsrettens begrunnelse for at vilkårene for forvaring er oppfylt, at en fengselsstraff av en lengde som dette, er utilstrekkelig av hensyn til samfunnsvernet. Spørsmålet lagmannsretten må ta stilling til, er imidlertid hvilken tidsramme som bør settes for forvaringen. Det følger av innarbeidet praksis at lengstetiden ved forvaring fastsettes med utgangspunkt i den alternative fengselsstraffen, og at avvik fra denne praksis må begrunnes, se blant annet H R 2019 2070 U avsnitt 16 med henvisninger til H R 2016 2261 A avsnitt 25 og videre til H R 2016 2191 U avsnitt 13 Hensynet til domfelte og til muligheten for en reell etterprøving og kontroll med domstolenes skjønnsutøvelse i forvaringssaker, tilsier at retten angir den alternative fengselsstraffen. Særlig gjelder dette der lengstetiden går vesentlig utover den alternative fengselsstraffen. Forvaring anvendes som regel i så alvorlige saker at den alternative straffen er fengsel i mange år. Da fravikes i praksis ikke utgangspunktet om at lengstetiden fastsettes med utgangspunkt i den alternative fengselsstraffen. Når situasjonen er at gjerningspersonen av hensyn til samfunnsvernet må dømmes til forvaring for lovbrudd som ville medført en fengselsstraff av mer begrenset lengde, kan det på den annen side være nødvendig for å oppnå formålet med særreaksjon å fastsette en lengre tidsramme. Det er få eksempler på dette i høyesterettspraksis. I saken i H R 2016 2261 A, som lagmannsretten flere ganger har vist til ovenfor, ble lengstetiden fastsatt til tre år. Gjerningsmannen ble i den saken bare dømt for n overtredelse av straffeloven 1902 227 første straffalternativ (trussel). Den tidsbestemte straff ville i henhold til dommen avsnitt 24 ligget på om lag fem måneders fengsel. Også i nærværende sak finner lagmannsretten det som påtalemyndigheten nødvendig å fastsette en tidsramme for forvaringen som er vesentlig høyere enn den alternative fengselsstraffen. Lagmannsretten må derfor vurdere hvilken straff som ville være riktig. På vesentlige punkter kan lagmannsretten slutte seg til tingrettens syn på straffutmålingen for lovbruddene C dømmes for i henhold til tilleggstiltalen. Det knytter seg skjerpende omstendigheter til de fleste av disse. Forholdene i postene V II og I X ville bare medført bøtestraff og bli ansett som skjerpende omstendigheter ved utmålingen av fengselsstraffen. Overtredelsen av straffeloven 157 i post I ligger i det nedre sjikt av anvendelsesområdet for straffebudet. Det er imidlertid skjerpende at den rettsstridige påvirkningen var rettet mot den som nettopp hadde vært offer for vold og trusler fra C og hadde som formål å få ham til å trekke anmeldelsen og dermed gi falsk forklaring. Isolert finner lagmannsretten at fengsel i fem måneder ville være en riktig reaksjon. Forholdene i postene I I, V og V I b bør ses i sammenheng. Tingretten la i dommen på side 14 vekt på at C tvang seg inn i Ds hjem, truet ham med startpistol og utøvet omfattende vold mot ham. I tillegg gjorde han seg skyldig i frihetsberøvelse av E. Begge de fornærmede var svært redde og fryktet for sine liv. Handlingen skjedde for å mekle i forbindelse med noe som trolig var et narkotikaoppgjør, og bærer preg av å være utslag av selvjustis i kriminelt miljø. Rettsordenen må reagere strengt på denne type handlinger, og sterke allmennpreventive hensyn gjør seg gjeldende. Lagmannsretten er enig med tingretten i at forholdene samlet kvalifiserer til en straff av fengsel i cirka ti måneder. Den grove kroppskrenkelsen omhandlet i post I V er beskrevet av tingretten i domsgrunnene for skyldspørsmålet på side 11 C tildelte fornærmede et hardt knyttneveslag i hodet. Slaget var helt uprovosert. Fornærmede satt med ryggen til, og slaget kom helt overraskende. Noen forklaring på slaget er ikke gitt, men C hadde inntatt det anabole steroidet omhandlet i post I X. Det er skjerpende at C kort tid etter hendelsen begynte å følge fornærmede på Facebook. Det oppfattet fornærmede som truende. C ble ilagt besøksforbud. Tingretten kom til at straffen for dette lovbruddet ville være i størrelsesorden 75 til 90 dagers fengsel. Det finner lagmannsretten ikke noe å si på. De to tilfellene av kjøring av motorsykkel med kort tids mellomrom omhandlet i post I II a og b, er beskrevet i tingrettens dom på side 10 På grunn av at C er dømt svært mange ganger for kjøring uten førerkort, er lagmannsretten enig med tingretten i at ubetinget fengsel i 45 dager er en passende reaksjon. Ifølge aktor er C til sammen dømt for ni overtredelser i 2006, syv overtredelser i 2008, åtte overtredelser i 2009, tre overtredelser i 2010, to overtredelser i 2012, tre overtredelser i 2013, en overtredelse i 2015 og tre overtredelser i 2018Lagmannsretten er enig med tingretten i at overtredelsen av straffeloven 155 om vold og trusler mot polititjenestemennene omhandlet i post V II I, ville medført ubetinget fengsel i cirka 30 dager. Forholdet ble begått 5 august 2020 i sammenheng med forholdene i postene I I, V og V I b og er beskrevet i tingrettens dom på side 7 og 8For overtredelsen av straffeloven 263 om trussel mot vekterne omhandlet i post V I a, har tingretten, så vidt lagmannsretten kan se, ikke sagt noe nærmere om hva straffen ville være. Forholdet er beskrevet i dommen på side 12 og 13 og står i sammenheng med ordensforstyrrelsen omhandlet i post V II. Det er flere omstendigheter ved lovbruddet som påkaller interesse når man ser dem i sammenheng med øvrige lovbrudd C er dømt for i denne saken og tidligere. Lagmannsretten har særlig festet seg ved at C i etterkant av hendelsen la ut et bilde av vekterbeviset til den ene vekteren på snapchat og spurte om noen visste hvem dette var. Ved pågripelsen var han iført en hettegenser med påskriften identifiserende påskrift, som er et symbol som ofte brukes av personer tilknyttet motorsykkelklubb. Forholdet ville isolert trolig medført en kort fengselsstraff. Etter en samlet vurdering kom tingretten til at en samlet straff på fengsel i ett år og seks måneder ville være en passende straff. Det kan lagmannsretten slutte seg til. Det må legges betydelig vekt på at C flere ganger tidligere er dømt en rekke ganger for lovbrudd som vold, trusler og frihetsberøvelse. Til fradrag i straffen går fire dager for ordinær varetekt. At C ifølge tingretten tilstod de mindre alvorlige forholdene i post I X og delvis post V II, får etter lagmannsrettens oppfatning ikke noe merkbart utslag i straffen. Spørsmålet er imidlertid hvilken betydning det har at C, som følge av de nye straffbare forholdene i denne saken, ble overført tilbake til lukket avdeling på sykehus. Tingretten så det slik i dommen på side 15 at det ikke skulle tas noe hensyn til dette. Tingretten viste til at det ikke er tale om noen ny tvangsplassering eller lignende, men at det psykiske helsevesenet håndhevet dommen på tvunget psykisk helsevern. For lagmannsretten har forsvareren gjort gjeldende at C i medhold av straffeloven 83 har krav på fradrag dag for dag for oppholdet ved lukket avdeling på sykehus etter lovbruddene han er dømt for i denne saken. Det dreier seg først om perioden 12 juni til 25 juni 2020 etter at han ble pågrepet for kroppskrenkelsen i post I V den 11 juni 2020 Etter å være overført til tvunget psykisk helsevern uten døgnopphold 25 juni, ble han på ny lagt inn 9 juli etter å være pågrepet for truslene og ordensforstyrrelsen i postene V I a og V II. Han ble på ny overført til tvungent psykisk helsevern uten døgnopphold 24 juli 2020 Etter å ha blitt pågrepet 5 august 2020 for forholdene i postene I I, V, V I b og V II I, ble han igjen tilbakeført til lukket psykiatrisk avdeling ved sykehus 6 august 2020C klaget til kontrollkommisjonen over vedtaket om overføring 6 august 2020 Ved kontrollkommisjonens vedtak 14 september 2020 førte klagen ikke frem. C krevde ved stevning til Kristiansand tingrett 22 februar 2021 rettslig overprøving av kontrollkommisjonens vedtak, og krevde å bli overført til tvunget psykisk helsevern uten døgnopphold. Ved tingrettens dom 9 juli 2021 ble begjæringen ikke tatt til følge. Cs anke over dommen ble forkastet ved Agder lagmannsretts dom 8 november 2021 (L A 2021 130570). Dommen er rettskraftig etter at Høyesteretts ankeutvalg ved beslutning 22 desember 2021 i H R 2021 2568 U ikke tillot Cs anke fremmet. Etter 6 august 2020 har C vært undergitt tvunget psykisk helsevern ved lukket avdeling ved sykehus, for det meste på sikkerhetsavdelingen. Ifølge lagmannsrettens dom 8 november 2021 var det planlagt at C skulle overføres til tvunget psykisk helsevern uten døgnopphold i desember, men fordi han testet positivt på T HC 1 desember 2021, ble dette omgjort. C har under oppholdet på sykehus hatt perioder med frigang. Lagmannsretten har ikke noen full oversikt over dette. I lagmannsrettens dom 8 november 2021 i den sivile saken ble det opplyst at han da hadde frigang seks timer annenhver dag mellom 0900 og 2100 Han hadde også fått ha en overnatting hos familien med datteren sin, for å kunne følge henne til barnehagen dagen etter. Senere er dette utvidet. Nå har han frigang hver dag i tolv timer og har adgang til overnatting n gang hver uke. Lagmannsretten er ikke kjent med at det har vært problemer med gjennomføringen av denne ordningen. Straffeloven 83 gir regler om varetektsfradrag. Første ledd lyder slik: Den tiden den siktede har vært berøvet friheten i anledning av saken, kommer til fradrag i straffen etter reglene i denne paragraf. Dette gjelder også frihetsberøvelse i utlandet eller i anledning av forhold i saken som den siktede frifinnes for, eller som er henlagt. Spørsmålet er om C har vært berøvet friheten i anledning av saken ved å være undergitt tvunget psykisk helsevern med døgnopphold på lukket psykiatrisk avdeling ved sykehus. I så fall skal det gjøres fradrag i den utmålte straffen tilsvarende det antall dager frihetsberøvelsen har vart, i samsvar med reglene i straffeloven 83 andre ledd følgende. Reglene er obligatoriske og åpner ikke for skjønnsmessige vurderinger av størrelsen på fradraget. Det fremgår av forarbeidene at det med frihetsberøvelse ikke bare menes pågripelse og varetektsfengsling, men at også andre former for berøvelse av friheten, som tvangsinnleggelse på psykiatrisk institusjon som varetektssurrogat, omfattes, jamfør Ot. prp. nr. 90 (2003 2004) side 474 Med varetektssurrogat menes ulike alternativer til varetektsfengsling fastsatt etter reglene i straffeprosessloven 181, jamfør H R 2019 2390 A avsnitt 38 og 39I saken i Rt 1995 64 ble siktede etter å ha vært varetektsfengslet i fire dager på grunn av gjentakelsesfare, innlagt i lukket avdeling ved psykiatrisk sykehus. Det skjedde etter tutorbegjæring fra påtalemyndigheten og var en direkte forlengelse av varetektsoppholdet. Høyesteretts ankeutvalg kom til at siktede hadde krav på fullt fradrag for tiden han var innlagt, jamfør også Rt 2007 333 Lagmannsretten legger til grunn at siktede vil ha krav på fullt fradrag etter straffeloven 83 hvis oppholder skjer under tvang og reelt har preg av varetektssurrogat, jamfør Magnus Matningsdal, Straffeloven, Kommentarutgave, 83, note 3, Juridika, revidert 1 juli 2021For tvangstiltak som ikke formelt er besluttet som varetektsurrogat etter straffeprosesslovens regler, vil imidlertid vilkåret i 83 om at den domfelte har vært berøvet friheten i anledning av saken, få selvstendig betydning, jamfør H R 2019 2390 A avsnitt 43 med henvisning til en uttalelse i forarbeidene i Ot. prp. nr. 90 (2003 2004) side 474 Det heter der: Frihetsberøvelsen må være utholdt i anledning av saken, det vil si i anledning av de forholdene som kommer til pådømmelse i den aktuelle saken. Også frihetsberøvelse i utlandet i anledning av saken gir rett til fradrag, jamfør første ledd annet punktum. Videre gir frihetsberøvelse i anledning av forhold som siktede frifinnes for eller som blir henlagt, rett til fradrag. Det er en forutsetning at frifinnelsen eller henleggelsen gjelder forhold som var del av den aktuelle saken. Dersom frihetsberøvelsen skjedde i forbindelse med en annen sak som ble henlagt eller der siktede ble frifunnet, skal det ikke gjøres fradrag. Hva som regnes som n sak, og hva som anses som flere saker kan by på tvil. Atskillig taler for at det gis fradrag for frihetsberøvelse i saker som ble påtalemessig avgjort samtidig med de forhold som er til pådømmelse. I H R 2019 2390 A avsnitt 44 uttrykte førstvoterende sitt syn på rettstilstanden slik: Jeg leser dette slik at frihetsberøvelsen må være utholdt i den aktuelle saken som står til pådømmelse, og ikke som ledd i en annen straffesak. Vurderingen av hva som er n sak, og hva som er flere saker, må avgjøres konkret, men en retningslinje vil her være om forholdene påtalemessig er avgjort samtidig. Den absolutte karakteren av bestemmelsen om varetektsfradrag, der fullt fradrag skal gis når vilkårene er oppfylt, tilsier etter mitt syn også at det må kreves en klar sammenheng mellom frihetsberøvelsen og de forhold det skal utmåles straff for. Tvangstiltaket må normalt ha karakter av å være et varetektssurrogat. Dommen i 2019 gjaldt spørsmålet om en gutt som var 16 år på gjerningstiden, hadde krav på fradrag i den subsidiære fengselsstraffen i en dom på samfunnsstraff som følge av at han mens saken var under behandling hadde vært tvangsplassert i en barnevernsinstitusjon i syv og en halv måned. Etter å ha redegjort for det rettslige grunnlaget og begrunnelsen for vedtakene om tvangsplassering, kom Høyesterett til at siktede ikke hadde krav på fradrag etter straffeloven 83 Førstvoterende begrunnet standpunktet slik i avsnitt 45: Etter mitt syn har tvangsplasseringen av A ikke skjedd i anledning av saken det nå skal utmåles straff i, slik dette vilkåret må forstås i lys av forarbeidene. Jeg viser til gjennomgangen av bakgrunnen for akuttvedtaket og til den nærmere begrunnelsen for fylkesnemndas vedtak. Riktignok inngår de straffbare forholdene i vår sak i det faktiske grunnlaget for tvangsplasseringen, men vedtaket har en langt bredere og mer sammensatt begrunnelse, der As samlede atferdsproblemer og behovet for å beskytte gutten mot ytterligere skadevirkninger står sentralt. Tiltaket ble også direkte utløst av siktelsen for drapsforsøk, som ikke er en del av saken her. Vedtaket er for øvrig heller ikke begrunnet i kriminalitetsalternativet i 4 24, og det er ikke holdepunkter for noen sammenheng mellom vedtaket om tvangsplassering og fengslingsvilkåret om bevisforspillelsesfare som lå til grunn for varetektsfengslingen av A. Vilkårene for varetektsfradrag etter straffeloven 83 er ut fra dette ikke oppfylt. Etter lagmannsrettens oppfatning har C ikke krav på fradrag i straffen i medhold av straffeloven 83 for tiden han har vært undergitt tvunget psykisk helsevern med døgnopphold. Reelt har nok frihetsberøvelsen langt på vei fungert som et varetektssurrogat som følge av lovbrudd C ble pågrepet for sommeren 2020 Det fremgår av begrunnelsene for vedtakene om overføring til tvunget psykisk helsevern med døgnopphold som ble fremlagt i rettsmøtet 27 januar 2022 I vedtaket 12 juni 2020 heter det: Pas. sitter nå i arresten. Ble pågrepet av politi i går etter å ha slått ned en tilsynelatende tilfeldig person som satt på uteservering i sentrum av Kristiansand. Pas. ønsker ikke å forklare seg til politi, men skal ha uttalt at personen snakket nedlatende til ham. Han skal ha vært aggressiv mot politiet under pågripelsen. Politiet gir også uttrykk for at de er svært bekymret for pas., og hvilke kriminelle handlinger han kan komme til å gjøre. De har en rekke kilder som bekrefter at pas. fortsatt er en del av et kriminelt miljø, og er delaktig i etableringen av en svært voldelig og kriminell M C gruppe i Kristiansand. I vedtaket 9 juli 2020 fremgår det at C igjen var pågrepet blant annet for truslene mot vekterne 5 juli. I vedtaket uttalte overlegen som var faglig ansvarlig for vedtaket blant annet: U. t. informerer pasienten at vi opplever det vanskelig og som et etisk dilemma siden vi vurderer at han ikke har en alvorlig psykisk lidelse, men at vi har ansvar for å ivareta samfunnsvernet da han har en rettskraftig dom. I den forbindelse har u. t. tatt kontakt med statsadvokaten Leif Aleksandersen som er stedfortredder mens Jan Tallaksen er på ferie. I følge statsadvokaten er sykehusets ansvar å ivareta sammfunnsvernet. I vedtaket fremgår det videre at man mener at det er en systemfeil at C bør ivaretas på sykehuset, og at han oppmuntres til å begjære dommen opphørt i samråd med sin advokat. På samme måte forholder det seg med det siste vedtaket 6 august 2020 C satt da pågrepet som følge av vold, trusler og frihetsberøvelse dagen i forveien. I avsnittet om status presens fremgår det at overlegen som svar på Cs spørsmål uttalte: U. t forklarer at siden det finnes en rettskraftig dom og at det er sykehuset som må ta vare på samfunnsvernet, må u. t fatte vedtak om overføring på institusjon selv om det er åpenbart for F AC T teamet at han ikke er psykotisk og ikke har en alvorlig sinnslidelse. Begrunnelsen for overføringen fra uten døgnopphold til med døgnopphold er kort: Pasienten er dømt til behandling. Han har angivelig begått alvorlig lovbrudd og sykehusets har ansvar for å ivareta samfunnsvernet. Lagmannsretten legger til grunn at frihetsberøvelsen C har vært undergitt i form av tunget psykisk helsevern med døgnopphold fra sommeren 2020, har vært gjennomført kun av hensyn til samfunnsvernet; det vil si av hensyn til faren for nye straffbare handlinger. Om ikke denne muligheten hadde foreligget, kan man gå ut fra at C hadde blitt varetektsfengslet på grunn av gjentakelsesfare i medhold av straffeprosessloven 171 nummer 3Lagmannsretten viker likevel tilbake for å anse frihetsberøvelsen foretatt i anledning saken. Vedtakene om innleggelse treffes av helsevesenet som ledd i gjennomføringen av dommen på tvunget psykisk helsevern, og er både formelt og reelt forankret i dommen. Etter flere ganger å ha forsøkt å gi C større frihet, har det vist seg nødvendig av hensyn til samfunnsvernet å holde ham innlagt. Det er i samsvar med formålet med dommen. Selv om det av den grunn ikke har vært behov for å varetektsfengsle ham, er det ikke treffende å si at frihetsberøvelsen er et varetektssurrogat som bør gi C rett til fradrag dag for dag for den tiden han har vært undergitt tvunget psykisk helsevern med døgnomsorg. I lengre perioder har C også hatt adskillig større frihet enn han ville hatt som varetektsinnsatt. Som i H R 2019 2390 A finner lagmannsretten, i motsetning til tingretten, likevel at tvangsplasseringen på lukket avdeling bør tillegges en viss vekt som formildende omstendighet ved straffutmålingen. I den saken inngikk de straffbare forholdene som del av begrunnelsen for fylkesnemndas vedtak. Påtalemyndigheten er også enig i dette og har foreslått at C skal gis et fradrag på fire måneder fra et utgangspunkt på ett år og ti måneders fengsel. Lagmannsretten er enig i dette. En medvirkende årsak er at saksbehandlingstiden i lagmannsretten på grunn av enkelte uheldige omstendigheter har vært for lang. Hvor stor betydning forholdet skal tillegges, får i denne saken mindre betydning enn om C hadde blitt dømt til ubetinget fengselsstraff. I denne saken må han uansett dømmes til forvaring med en lengstetid som er vesentlig lenger enn den alternative fengselsstraffen ville vært. Lagmannsretten kommer tilbake til det nedenfor. Dette innebærer at den alternative straffen i dette tilfellet ville vært fengsel i om lag ett år og to måneder. For fastsettelsen av tidsrammen for forvaring får det i denne saken ikke noen betydning om den alternative fengselsstraffen ville vært halvannet år eller lavere. En straff av denne varigheten er ikke tilstrekkelig til å verne andres liv, helse eller frihet. Utgangspunktet i praksis om en tidsramme for forvaring svarende til lengden av den alternative fengselsstraffen, må fravikes i et tilfelle som dette. Cs tidligere lovbrudd og trekk ved hans personlighet tilsier at faren for nye straffbare handlinger ikke vil være nevneverdig redusert etter så kort tid. Prognosen er som tidligere nevnt ikke spesielt optimistisk, og de de rettspsykiatrisk sakkyndige har pekt på et tidsperspektiv på minst fem år. Lagmannsretten er enig med påtalemyndigheten i at det i denne saken bør fastsettes en lengstetid på tre år. I henhold til straffeloven 43 annet ledd første punktum bør retten som regel fastsette en minstetid for forvaringen. Da kan domfelte ikke prøveløslates etter 44 første ledd før minstetiden er ute. Det er imidlertid ikke obligatorisk å fastsette minstetid, og lagmannsretten er kommet til at det ikke bør gjøres i denne saken. Det følger av 44 fjerde ledd at C, selv om det ikke blir fastsatt minstetid, ikke kan begjære prøveløslatelse før ett år etter at forvaringsdommen er endelig. Lagmannsretten legger vekt på at C siden 2018 har vært undergitt tvunget psykisk helsevern. Forvaringen viderefører en særreaksjon med samme formål. Selv om C overføres til Kriminalomsorgen, er det ikke ønskelig at han undergis et vesentlig strengere regime enn han har hatt. At det ikke fastsettes minstetid, gjør det lettere å innvilge ham permisjoner. Når det er fastsatt minstetid, følger det av forvaringsforskriften (forskrift 3 mai 2004 nummer 481) 11 annet ledd at ordinær permisjon og korttidspermisjon ikke kan innvilges før minst 2 3 av minstetiden er utholdt. Er minstetid ikke fastsatt, kan slik permisjon innvilges når en del av straffen er gjennomført og det, etter en individuell vurdering av domfelte, anses hensiktsmessig som ledd i en planlagt progresjon frem mot løslatelse. Lagmannsrettens konklusjon er at C dømmes til forvaring med en lengstetid på tre år uten fastsettelse av minstetid. Til fradrag går fire dager for varetekt. Saksomkostninger til det offentlige er ikke påstått og blir ikke å idømme. Dommen av avsagt under dissens for så vidt gjelder avgjørelsen av skyldspørsmålet for tilleggstiltalens poster I og I I slik det fremgår av dommen. For øvrig er dommen enstemmig. D OM SS LU TN IN G1. C, født 00/00/1985, dømmes for overtredelser av straffeloven 157 første ledd, jamfør annet ledd, av straffeloven 254, av straffeloven 271 og av straffeloven 263, sammenholdt med straffeloven 79 bokstav a, til en straff av forvaring i 3 tre år uten minstetid. Til fradrag i tidsrammen går 4 fire dager for varetektsfengsel. Straffen er en fellesstraff som inkluderer de straffbare forhold han ble endelig dømt for ved Agder tingretts dom 12 mai 2021 2Tvunget psykisk helsevern idømt ved Kristiansand tingretts dom 27 februar 2018, opphører. 3Saksomkostninger til det offentlige idømmes ikke. En åpenbar skrivefeil i tidsangivelsen i post I I er rettet fra 2019 til 2020 Lagmannsretten bemerker at personen som sammen med C er navngitt i grunnlaget for post I I og V, ved gjengivelsen av tiltalen og i lagmannsrettens dom er anonymisert og her omtales som A. Det skyldes at saken mot ham er blitt henlagt etter bevisets stilling. Det er ikke opplyst hva årsaken var. Han ga forklaring som vitne, og identiteten fremgår av rettsboken. Under henvisning til uskyldspresumsjonen i Grunnloven 96 annet ledd og artikkel 6 nummer 2 i Den europeiske menneskerettskonvensjonen (E MK), har lagmannsretten ikke gitt uttrykk for noe standpunkt til skyldspørsmålet for hans vedkommende. Avgjørelsen i saken mot C må imidlertid treffes etter en selvstendig bevisvurdering hvor det så langt det har betydning for saken ikke representerer noen begrensning at saken mot A ble henlagt. Det skal ikke komme C til skade på noen måte. Når tiltalen mot C gjelder handlinger som etter gjerningsbeskrivelsen er begått i fellesskap med A, lar det seg derfor vanskelig unngå at As rolle i saken omtales i dommen. 1 Tilføyd av Lovdata. 
Ved tiltalebeslutning utferdiget av Agder statsadvokatembeter 27 januar 2021 ble C, født 00/00/1985, satt under tiltale ved Kristiansand tingrett (nå Agder tingrett): til opprettholdelse av dom på psykisk helsevern i medhold av straffeloven 65Ved Kristiansand tingretts dom av 27 februar 2018 ble han dømt til tvungent psykisk helsevern. C har ved brev av 17 august 2020 begjært opphør av reaksjonen i medhold av straffeloven 65 andre ledd. Påtalemyndigheten motsetter seg domfeltes opphørsbegjæring og vil i opphørssaken nedlegge påstand om at det tvungne helsevernet videreføres. Uavhengig av punkt 1, fremmes med dette selvstendig sak om at det tvungne helsevernet videreføres, jf straffeloven 65 Ved tilleggstiltalebeslutning utferdiget av Agder statsadvokatembeter 28 januar 2021 ble C satt under tiltale ved Kristiansand tingrett for overtredelse av: I Straffeloven 157 første ledd, jamfør annet leddfor ved vold, trusler, skadeverk eller annen rettsstridig atferd overfor en aktør i rettsvesenet eller noen av hans nærmeste å ha opptrådt slik at det er egnet til å påvirke aktøren til å foreta eller unnlate en handling, et arbeid eller en tjeneste i forbindelse med en straffesak eller en sivil sak. Med aktør i rettsvesenet menes den soma) er fornærmet i en straffesak, har anmeldt et straffbart forhold eller anlagt søksmål i en sivil sak, b) har avgitt forklaring for politiet, påtalemyndigheten, domstolen, kriminalomsorgen eller Gjenopptakelseskommisjonen, c) arbeider eller utfører tjeneste for et organ som nevnt i bokstav b, d) er fast eller oppnevnt forsvarer, bistandsadvokat eller prosessfullmektig, ellere) vurderer å foreta en slik handling eller å påta seg et slikt arbeid eller en slik tjeneste Grunnlag: I tiden etter onsdag 5 august 2020 i adresse1 og eller andre steder i landet, via meldinger på sosiale medier, ba han gjentatte ganger D om å endre sin forklaring til politiet om forholdet i post V I, grunnlag b og post V. I I Straffeloven 254for ved innesperring, bortføring eller på annen måte rettsstridig å ha fratatt noen friheten. Grunnlag: Mandag 5 august 2020 cirka klokka 1930 i adresse2, mens han forholdt seg som omtalt i post V I, grunnlag b og post V, hindret han sammen med A at E kunne forlate stedet ved å fortelle henne at hun ikke fikk lov til å forlate stedet og at hun ikke fikk lov til å benytte telefonen sin, ved fysisk å sperre døren og ved hele tiden å holde seg nær henne og vokte henne, eller medvirket til dette. I II Vegtrafikkloven 31 første ledd, jamfør 24 første ledd første punktumfor å ha ført motorvogn uten å inneha gyldig førerkort, eventuelt gyldig kompetansebevis, for vedkommende gruppe av motorvogner. Grunnlag: a)Tirsdag 2 juni 2020, ca klokka 2020 i adresse3, førte han motorsykkel med registreringsnummer kjennemerke til tross for at han ikke hadde gyldig førerkort for vedkommende gruppe av motorvogner. b)Tirsdag 2 juni 2020, ca klokka 2105 i adresse3, førte han motorsykkel med registreringsnummer kjennemerke til tross for at han ikke hadde gyldig førerkort for vedkommende gruppe av motorvogner. I V Straffeloven 272, jamfør 271for å ha øvet vold mot en annen person eller på annen måte krenket ham fysisk. Kroppskrenkelsen er grov fordi det særlig legges vekt på at den har hatt til følge sterk smerte, skade eller død, og for øvrig om dena) har skjedd uten foranledning og har karakter av overfall, b) er begått mot en forsvarsløs person, c) har karakter av mishandling, d) er begått av flere i fellesskap, e) er motivert av fornærmedes hudfarge, nasjonale eller etniske opprinnelse, religion, livssyn, homofile orientering eller nedsatte funksjonsevne, ellerf) er forøvd ved bruk av kniv eller annet særlig farlig redskap. Grunnlag: Torsdag 11 juni 2020, ca klokka 2340 i adresse4, slo han F i hodet en gang med knyttet hånd. V Straffeloven 271for å ha øvet vold mot en annen person eller på annen måte krenket ham fysisk. Grunnlag: Onsdag 5 august 2020 cirka klokka 1930 i adresse2 tok han seg sammen med A inn i boligen til D, og slo ham gjentatte ganger med knyttede hender i hodet og eller andre sted på kroppen. V I Straffeloven 263for i ord eller handling å ha truet med straffbar atferd under slike omstendigheter at trusselen var egnet til å fremkalle alvorlig frykt. Grunnlag: a)Søndag 5 juli 2020, ca klokka 0110 i adresse5, etter å ha forholdt seg som omtalt i post V II, tok han tak i vekter Gs t skjorte, tok bilde av vekterbeviset hans samt vekterbeviset til kollega H samtidig som han uttalte til dem: uansett hva som kom til å skje, kom han til å finne dem, æ skal finne dere, dere skal vekk, dere skal vekk fra denne jord, og til H: ber du meg om å holde kjeft, dette glemmer jeg aldri eller liknende Uttalelsene og handlingene var egnet til å fremkalle alvorlig frykt. b)Onsdag 5 august 2020, ca klokka 1930 i adresse2, i forbindelse med at han forholdt seg som omtalt i post V rettet han gjentatte ganger en startpistol mot D. Handlingen var egnet til å fremkalle alvorlig frykt. V II Straffeloven 181 første leddfor ved slagsmål, støy eller annen utilbørlig atferd å ha forstyrreta) den alminnelige fred og orden, b) lovlig ferdsel, c) omgivelsenes nattero, ellerd) omgivelsene på et sted hvor han uberettiget forblir tross pålegg om å fjerne seg Grunnlag: Søndag 5 juli 2020, ca klokka 0130 i adresse5, oppførte han seg aggressivt mot vekter G ved Mc Donalds og kastet mat på han og nektet å forlate stedet. V II I Straffeloven 155 For ved vold, trusler, skadeverk eller annen rettsstridig adferd å ha påvirket en offentlig tjenesteperson til å foreta eller unnlate å foreta en tjenestehandling eller hindret en slik handling, eller søkt å oppnå dette, eller gjengjeldt en tjenestehandling. Grunnlag: Den 5 august 2020 cirka klokka 2000 i adresse2, idet politibetjent I og politibetjent J var i ferd med å pågripe ham for forholdene i post V I, grunnlag b, og det var brukt pepperspray mot ham, truet han politibetjent I idet han uttalte at han skulle ødelegge synet til politibetjent I på en verre måte enn det han hadde ødelagt. Kort tid etter, idet politibetjent K og politibetjent L også var kommet til stedet og de skulle innsette han i cellebil for transport forsøkte han å sparke politibetjent L. I X Legemiddelloven 31 annet ledd, jamfør 24a første leddfor uten lovlig adkomst å ha brukt stoff som etter forskrift med hjemmel i straffeloven 234 første ledd er regnet som dopingmiddel Grunnlag: Den 12 juni 2020, i sted1 og eller andre steder i landet, inntok han det anabolandrogene steroidet drostanolon. Tingretten avsa den 12 mai 2021 dom med slik domsslutning: 1. Tvungent psykisk helsevern mot C, født 00/00/1985, opprettholdes, jf straffeloven 65 jf 622C, født 00/00/1985, dømmes for overtredelse av straffeloven 157 første ledd bokstav a, jf annet ledd straffeloven 254 straffeloven 272 jf 271 straffeloven 271 straffeloven 263 (2 to tilfeller) straffeloven 155 straffeloven 181 vegtrafikkloven 31 første ledd jf 24 første ledd første punktum (2 to tilfeller) legemiddelloven 31 annet ledd jf 24 a første leddtil fengsel i 1 ett år og 6 seks måneder, jf straffeloven 79 bokstav a og b. Varetekt kommer til fradrag med 4 fire dager jamfør straffeloven 2005 833C, født 00/00/1985, dømmes til innen 2 to uker fra dommens forkynnelse å betale oppreisningserstatning til D med 25 000 tjuefemtusen kroner. C (C) har anket dommen. Anken retter seg i henhold til støtteskriv 26 mai 2021 mot bevisvurderingen under skyldspørsmålet for så vidt gjelder tilleggstiltalens poster I, I I, V og V I b og avgjørelsen av straffespørsmålet, herunder spørsmålet om opprettholdelse av dom på tvungent psykisk helsevern. Anken er henvist til ankeforhandling. Det er ikke begjært ny behandling av det sivile rettskravet i domsslutningens punkt 3Første del av ankeforhandlingen 14 til 16 desember 2021 Første del av ankeforhandlingen ble holdt i Kristiansand 14 til 16 desember 2021 Siktede erkjente seg ikke skyldig i de forhold som er gjenstand for anken over skyldspørsmålet. Rettens leder reiste under ankeforhandlingen spørsmål om C som alternativ til eventuell opprettholdelse av tvungent psykisk helsevern og fengselsstraff for nye lovbrudd, burde dømmes til forvaring for de nye lovbruddene han måtte bli endelig dømt for. Dette hadde ikke vært vurdert tidligere, og partene var ikke forberedt på det. Retten konstaterte at spørsmålet om forvaring derfor ikke kunne behandles forsvarlig innenfor rammen av denne ankeforhandlingen. Vibeke Lie, spesialist i psykiatri, og Hans Ole Korsgaard, spesialist i psykiatri og barne og ungdomspsykiatri, er oppnevnt som rettspsykiatrisk sakkyndige for lagmannsretten. De var også oppnevnt for tingretten. De avga rettspsykiatrisk erklæring til tingretten 5 november 2020 Erklæringen ble dokumentert. Hans Ole Korsgaard møtte under hele ankeforhandlingen og avga forklaring etter at den øvrige bevisførselen var avsluttet. Vibeke Lie ga en supplerende forklaring ved fjernavhør. I uttalelse 2 desember 2020 fant Den rettsmedisinske kommisjon ikke vesentlige mangler ved de sakkyndiges erklæring. Kommisjonen bemerket imidlertid i en kommentar at dersom observanden ble funnet skyldig i noen av de påklagede forhold som skal ha skjedd i 2020, antok kommisjonen at kriteriene til diagnose F60. 2 Dyssosial personlighetsforstyrrelse kunne være oppfylt. I sin muntlige forklaring etter at den øvrige bevisførselen var avsluttet, uttalte Korsgaard at han fant at siktede med sikkerhet kunne diagnostiseres med Dyssosial personlighetsforstyrrelse. I den rettspsykiatriske erklæringen 5 november 2020 hadde de sakkyndige uttalt at siktede hadde tydelige dyssosiale trekk, men at han ikke tilfredsstilte diagnosekriteriene for noen personlighetsforstyrrelse fullt ut. Han ble imidlertid fortsatt ansett å tilfredsstille kriteriene for diagnosen F98. 8 Oppmerksomhetsforstyrrelse uten hyperaktivitet. Korsgaard uttalte at han etter at erklæringen ble avgitt, har endret oppfatning om diagnosen. Dette er uavhengig av om han blir funnet skyldig i noen av de nye forholdene han er tiltalt for. Vibeke Lie ga deretter en kort forklaring ved fjernavhør. Hun sa seg enig med Korsgaard i at siktede har diagnosen Dyssosial personlighetsforstyrrelse. Lagmannsretten bemerker at i henhold til straffeprosessloven 147 andre ledd skal en sakkyndig som under hovedforhandlingen gir uttalelser som avviker eller på vesentlige punkter utfyller den skriftlige erklæringen som er avgitt, straks sende kommisjonen et referat av sin muntlige forklaring. Ved denne vurderingen er det blant annet relevant hvor sentralt utsagnet er i forhold til sakens sentrale bevistema. Hvorvidt siktede har diagnosen Dyssosial personlighetsforstyrrelse er et spørsmål av betydning for vurderingen av gjentakelsesfaren som vilkår både for å opprettholde tvunget psykisk helsevern etter straffeloven 65 og for forvaring etter 40 De sakkyndiges endrede oppfatning avvek derfor etter lagmannsrettens oppfatning fra den skriftlige erklæringen på et punkt av så vidt stor betydning at det ville være riktig at de sakkyndige sendte kommisjonen et referat av sin muntlige forklaring hvor de redegjorde for grunnlaget for den diagnostiske vurderingen. Kommisjonens uttalelse måtte foreligge før saken ble opptatt til doms. Lagmannsretten besluttet at de sakkyndige samtidig skulle avgi en oppdatert tilleggserklæring som også ville gi retten grunnlag for å vurdere spørsmålet om siktede burde dømmes til forvaring. Lagmannsretten fant det ikke nødvendig i tillegg å be om at det ble foretatt personundersøkelse av C, jamfør straffeloven 40 femte ledd. Lagmannsretten besluttet at behandlingen av straffespørsmålet av disse grunner skulle utsettes til et nytt rettsmøte. Lagmannsretten besluttet at behandlingen av skyldspørsmålet for forholdene i tilleggstiltalen skulle fullføres, med sikte på at ankeforhandlingen kunne fortsette og dom avsies når retten hadde mottatt en tilleggserklæring fra de sakkyndige som var godkjent av Den rettsmedisinske kommisjon. Retten tok sikte på at det ikke ville være nødvendig å gjenta noe av bevisførselen vedrørende skyldspørsmålet for disse forholdene. Partene var innforstått med at man gikk frem på denne måten. Ankeforhandlingen ble avsluttet etter at behandlingen av skyldspørsmålet var gjennomført 16 desember 2021 Rettens medlemmer holdt umiddelbart deretter rådslagning og foreløpig avstemning over skyldspørsmålet for tilleggstiltalens poster I, I I, V og V I b. Retten leder utarbeidet på dette grunnlaget et utkast til avgjørelsen av skyldspørsmålet som ble sendt rettens øvrige medlemmer 21 desember 2021 Avgjørelsen av skyldspørsmålet er i samsvar med utkastet. Annen del av ankeforhandlingen 27 januar 2022 I henhold til lagmannsrettens mandat utarbeidet de sakkyndige en tilleggserklæring 17 januar 2022 De fant at C med sikkerhet har diagnosen F60. Erklæringen ble godkjent av Den rettsmedisinske kommisjon uten merknader 23 januar 2022Ankeforhandlingen fortsatte i Kristiansand 27 januar 2022Meddommer Kjersti Fossing hadde gyldig forfall til rettsmøtet. Lagmannsretten besluttet i medhold av domstolloven 15 første ledd å fortsette ankeforhandlingen uten henne. Siktede var til stede og ga en kort forklaring. De rettspsykiatrisk sakkyndige deltok begge. Hans Ole Korsgaard var til stede i retten, mens Vibeke Lie deltok via videolink. De fastholdt konklusjonene i tilleggserklæringen. Etter anmodning fra lagmannsretten avga politioverbetjent M fra Kripos forklaring om politiets kjennskap til M C klubben motorsykkelklubb. Det var enighet om at det ikke er nødvendig å gjenta noe av forhandlingene vedrørende skyldspørsmålet. Aktor nedla påstand om at C skulle dømmes til forvaring med en tidsramme på tre år med fradrag av fire dager for varetekt, og at tvunget psykiske helsevern skulle opphøre fra det tidspunkt en dom på forvaring var rettskraftig. Forsvareren nedla påstand om at C skulle frifinnes for forholdene i tilleggstiltalens poster I, I I, V og V I b, at han for øvrig skulle anses på mildeste måte, og at tvungent psykisk helsevern skulle opphøre. Lagmannsrettens bemerkninger: 1 Skyldspørsmålet Lagmannsretten bemerker innledningsvis at det etter straffeprosessloven 35 første ledd kreves fem stemmer for å kjenne tiltalte skyldig. At ett av rettens medlemmer har forfall, endrer ikke kravet til stemmetall. Lagmannsretten bemerker imidlertid at det ikke har hatt betydning for skyldspørsmålet at en meddommer fikk forfall. Post V og V I b Lagmannsretten behandler først tilleggstiltalens poster V og V I b om vold og trusler mot D. Forholdene er i henhold til tiltalen begått samtidig ved 1930 tiden onsdag 5 august 2020Forholdet i post I I om frihetsberøvelse av E er etter tiltalen også begått ved samme anledning. Lagmannsrettens behandling av disse tre postene må ses i sammenheng. Om C er skyldig i frihetsberøvelse av E, reiser imidlertid enkelte særlige spørsmål, og rettens medlemmer har ulik oppfatning om skyldspørsmålet for dette forholdet. Lagmannsretten har enstemmig funnet C skyldig etter tiltalen i overtredelser av straffeloven 271 (post V) og av straffeloven 263 (post V I b). Skyldspørsmålet er dermed avgjort på samme måte som i tingretten, og lagmannsretten kan i det vesentlige slutte seg til tingrettens bevisvurdering. Lagmannsretten finner bevist: Sammen med A oppsøkte C fornærmede D på Ds bopel i sted2. De kjørte fra Kristiansand i Cs bil. De forklarte senest for lagmannsretten at en tredjemann de ikke vil navngi, kjørte bilen. Det er uten betydning for saken om så er tilfelle. Verken C eller A kjente D på forhånd. Lagmannsretten finner bevist at formålet med turen var at C skulle ta opp med D at denne hadde et uoppgjort mellomværende med en felles bekjent, som nå er avgått ved døden. Han omtales i dommen som B. Identiteten fremgår av rettsboken. Fornærmede skyldte penger til B. Siktede har forklart at han skulle å bistå med å finne en løsning på uoverensstemmelsen mellom D og B. Han hadde vært i kontakt med D på S MS i forkant av besøket, men det var ikke avtalt noe bestemt tidspunkt. Siktede var påvirket av alkohol etter å ha drukket øl og whisky. Blodprøve tatt senere samme dag kl 2150 viste en påvirkning på 0, 93 promille alkohol i blodet. Da C ankom, var D hjemme sammen med sin kjæreste, E. D ville først ikke åpne, men C ropte høyt og banket hardt på døren. Etter at E hadde gått ut på terrassen, åpnet D døren. Siktede og A presset seg straks inn gjennom døren. Siktede tok opp en pistol han hadde stukket ned i bukselinningen bak. Han rettet den mot magen til D og stakk den så tilbake samme sted. I ettertid er det konstatert at det var en startpistol. Den ser til forveksling ut som en vanlig pistol, og D ble svært redd. A holdt et grillspyd i hånden. A fant det utenfor. Umiddelbart etter at de var kommet inn, gikk C sammen med A til angrep på D og tildelte ham flere slag med knyttet neve i hodet og ansiktet. Deretter roet situasjonen seg noe, og C fortalte hvorfor de var kommet. Siktede satte seg etter hvert i sofaen sammen med D. Han tok flere ganger pistolen frem under samtalen. Mens dette pågikk, var A i hovedsak beskjeftiget med å vokte på E. Det kommer lagmannsretten tilbake til nedenfor i tilknytning til post I I. Politiet rykket ut etter å være varslet av naboer som var alarmert av bråk og rop om hjelp fra leiligheten til D. Politibetjentene I og J var først på stedet. D kom først ut og advarte dem om at C hadde en pistol. C gjemte startpistolen i sofaen før han gikk ut til politiet. Han etterkom ikke ordren om å vise hendene, og tjenestemennene følte seg truet. Under pågripelsen satte C seg kraftig til motverge, og politiet brukte pepperspray for å få kontroll på ham. C ble i tingretten dømt for overtredelse av straffeloven 155 i henhold til tilleggstiltalens post V II I for å ha truet politibetjent I med å ødelegge synet hans og ved å forsøke å sparke en annen politibetjent slik det er beskrevet i grunnlaget for post V II I. Denne avgjørelsen er ikke påanket. Ved å forholde seg som beskrevet, har C gjort seg skyldig i overtredelser av straffeloven 271 om kroppskrenkelse og 263 om alvorlig trussel mot D, slik det er beskrevet i post V og V I b. Det er ikke tvil om at trusselen med pistol var egnet til å fremkalle alvorlig frykt. C handlet med forsett. C og A har begge benektet at det ble brukt vold eller ble fremsatt noen trusler mot D. De hadde så vidt begynt på en hyggelig samtale da politiet plutselig dukket opp. Disse forklaringene kan settes ut av betraktning som helt uten troverdighet. Lagmannsretten har, som tingretten, lagt særlig vekt på forklaringene til D og E. De forklarte seg begge også for lagmannsretten og bar tydelig preg av at de er svært redde for C og det kriminelle miljøet han tilhører, med tilknytning til M C klubben motorsykkelklubb. D forklarte at han kort tid før ankeforhandlingen mottok trusler fra dette miljøet. Lagmannsretten ser ikke bort fra at de har utsatt seg for risiko ved å opprettholde sine forklaringer. At de skulle ha fremsatt falske anklager mot C, kan man se bort fra. Vitneforklaringene fra de fornærmede underbygges av bevismomenter som funnet av pistolen i sofaen og grillspydet som skal ha blitt brukt, og av naboenes observasjoner som ledet til at politiet ble varslet. At det ikke ble funnet D NA fra C på skjeftet til pistolen, er i lys av det samlede bevisbildet ikke egnet til å skape rimelig tvil. Lagmannsretten legger også en viss vekt på at C flere ganger er domfelt for lignende forhold tidligere, som også omfatter bruk av skytevåpen. Post I ILagmannsrettens medlemmer har ulikt syn på skyldspørsmålet for post I I om frihetsberøvelse av E. Flertallet, som består av rettens to fagdommere og meddommerne Ekeland, Ufsvatn og Mellemstrand, er som tingretten kommet til at C er skyldig i dette lovbruddet og legger til grunn: Da C sammen med A kom til Ds bolig, var også E til stede som nevnt ovenfor under post V og V I b. Hun var Ds kjæreste. Hun ble redd da det ble banket hardt på døren og ropt på D. Hun gikk ut på terrassen før D åpnet. Han ble da angrepet og utsatt for vold slik det er beskrevet ovenfor under post V og V I b. E så dette og fikk panikk. Hun ropte ikke drep ham eller lignende og gråt. D ba flere ganger C om at hun måtte få gå, men det ble avslått. A passet på henne og hindret henne i å forlate stedet. C forsøkte å roe henne ned, uten at det hjalp. Hun fikk lov til å gå ut på trappen, men ble hele tiden voktet av A og fikk beskjed av C om at hun ikke måtte bruke telefonen. Kort tid etter kom politiet. Flertallet er kommet til at C sammen med A hindret E i å forlate leiligheten og rettsstridig berøvet henne friheten etter straffeloven 254 Frihetsberøvelsen varte opp mot 15 minutter. Det er i nedre sjikt av anvendelsesområdet for straffebudet. E ble heller ikke fysisk hindret i å forlate leiligheten, men virkningen var den samme. Hvor lenge frihetsberøvelsen ville ha vart om ikke om ikke politiet hadde kommet så raskt til stede, er uvisst. Det var C som ledet an under aksjonen mot D. Det var nødvendig at E ikke fikk tilkalt hjelp. Selv om A var den som voktet på E mens C snakket med D, er flertallet ikke i tvil om at A handlet i forståelse med C. Grunnlaget for tiltalen omfatter også medvirkning, selv om straffeloven 15 ikke er referert innledningsvis. Etter flertallets oppfatning har C og A handlet i fellesskap, og C er ansvarlig som gjerningsmann, ikke bare som medvirker. Han handlet med forsett. Mindretallet meddommer Hageland er enig med flertallet i at E ble utsatt for frihetsberøvelse som rammes av straffeloven 254 Han finner likevel, etter sin vurdering av hendelsesforløpet, at det knytter seg rimelig tvil til Cs rolle i dette. Det var A som holdt vakt over E og direkte hindret henne i å forlate stedet. Meddommer Hagelund stemmer for at C frifinnes for dette forholdet. Post I Rettens medlemmer har ulik oppfatning om skyldspørsmålet også for dette forholdet. Lagmannsrettens flertall, som består rettens to fagdommere og meddommerne Ekeland, Ufsvatn og Mellemstrand, er som tingretten kommet til at C er skyldig etter tiltalen i overtredelse av straffeloven 157 første ledd, jamfør annet ledd. Mindretallet meddommer Hageland er kommet til at C ikke er skyldig. Om forståelsen av straffeloven 157, bemerker den samlede lagmannsrett: Straffeloven 157 er et straffebud som har overskriften motarbeiding av rettsvesenet. Bestemmelsen viderefører uten realitetsendring 132 a i straffeloven 1902 Den straffbare handlingen består i at man utøver vold, trusler, skadeverk eller annen rettsstridig atferd overfor en aktør i rettsvesenet eller noen av hans nærmeste. I egenskap av fornærmet etter postene V og V I b, var D en aktør i rettsvesenet etter 157 annet ledd bokstav a. De fornærmede er en gruppe straffebudet særlig tar sikte på å beskytte. Det er ikke gjort gjeldende at C utøvet vold, trusler eller skadeverk. Spørsmålet er om han ved rettsstridig adferd opptrådte på en måte som er beskrevet i alternativene i 157 første ledd bokstav a eller b. I denne saken er det alternativet i bokstav a som er aktuelt. Spørsmålet er derfor om C ved rettsstridig adferd har opptrådt slik at det var egnet til å påvirke aktøren til å foreta eller unnlate en handling, et arbeid eller en tjeneste i forbindelse med en straffesak eller en sivil sak. Egnet til innebærer at det ikke kreves at handlingen faktisk har fått noen av de omtalte virkningene. Det er tilstrekkelig at atferden objektivt sett er av en slik karakter at en gjennomsnittsperson som er i en slik posisjon som straffebudet tar sikte på å verne, ofte vil la seg påvirke til å foreta eller unnlate en handling, et arbeid eller en tjeneste i forbindelse med en straffesak eller en sivil sak, jamfør Ot. nr. 40 (1999 2000) side 107 første spalte. Det springende punktet i denne saken er om C i sin kommunikasjon med D på Instagram etter hendelsene 5 august 2020 opptrådte rettsstridig. I så fall var hans opptreden egnet til å påvirke D til å trekke anmeldelsen mot ham. Disse to vilkårene for straff må ses i sammenheng. Ved vurderingen av om midlet som ble brukt, var rettsstridig i lovens forstand, har det betydning både hvilken relasjon det var mellom partene og hva formålet var med kommunikasjonen. Om hva som menes med rettsstridig adferd, uttalte departementet i forarbeidene til straffeloven 132 a i Ot. nr. 40 (1999 2000) side 106: Av den felles innledningen går det frem at en hvilken som helst atferd i utgangspunktet rammes, såfremt den er rettsstridig. Men sett i sammenheng med de øvrige vilkårene må det dreie seg om atferd som er egnet til å påvirke en aktør i rettsvesenet i forbindelse med en straffesak eller en sivil sak, eller om en gjengjeldelseshandling.... Selv om handlingen ikke er straffbar, vil den omfattes hvis den likevel er rettsstridig. Begrepet rettsstridig er her brukt i en annen betydning enn som rettsstridsreservasjon. Rettsstridsreservasjoner innskrenker området for det straffbare. I lovforslaget tjener begrepet rettsstridig til å utvide anvendelsesområdet. Også atferd som i seg selv ikke er straffbar etter andre straffebestemmelser, kan være straffbar etter 132 a. Bestemmelsen vil dermed fange opp atferd som i den aktuelle sammenheng er straffverdig, selv om atferden isolert sett ikke er straffbar. Det avgjørende er om atferden i lys av straffebestemmelsens formål fremtrer som uberettiget, slik at det er grunn til å ramme den med straff. I den samlede vurdering av om atferden er rettsstridig må man også se hen til konsekvensene av at handlingen eventuelt anses rettmessig. Straffelovens 222 nå 251 om rettsstridig tvang har en tilsvarende bruk av rettsstridsbegrepet, og praksis om denne bestemmelsen kan gi veiledning i spørsmålet om hvordan begrepet skal forstås i 132 a. Behovet for en samlet vurdering av relasjonen mellom partene, midlet som ble brukt og formålet med adferden illustreres av Høyesteretts dom I H R 2018 1784 A. Førstvoterende uttalte at (avsnitt 44)... ordlyden i straffeloven 157 første ledd rammer ikke rettsstridige handlinger i sin alminnelighet. Det må handle om rettsstridig atferd overfor en aktør i rettsvesenet. Formuleringen er temmelig entydig, og den tilsier at det må stilles krav om at atferden var uberettiget vis vis aktøren. En slik forutsetning har også støtte i sammenhengen med kravet om at atferden må være egnet til å påvirke aktøren. Det er den omstendighet at atferden er rettsstridig overfor aktøren, som medfører at aktøren utsettes for en slik utilbørlig påvirkning som straffebudet skal gi beskyttelse mot, se Rt 2007 439 avsnitt 20 og H R 2017 568 A avsnitt 13 og 16 Den samlede lagmannsrett legger denne rettsoppfatningen til grunn for den konkrete vurderingen av kommunikasjonen mellom C og D. Om den konkrete vurderingen av spørsmålet om Cs straffeskyld, bemerker lagmannsrettens flertall: Det er under ankeforhandlingen ført bevis om utveksling av meldinger i to tråder på Instagram. Den første tråden som er dokumentert ved fotografier av meldinger på Ds mobiltelefon, starter 6 august 2020 klokken 1055 og ble avsluttet 7 august klokken 1530 Det ville føre for langt å sitere det store antallet meldinger i dommen. Flertallet finner å kunne henvise til meldingene inntatt i dokumentutdraget på sidene 391 til 403 som en del av domsgrunnene. Det var D som først henvendte seg til C, som da var pågrepet og satt arrestert. Flertallet oppfatter hovedinnholdet i de første meldingene fra D slik at han er opptatt av å få vite hvorfor han ble angrepet av C og A, at han særlig reagerer på at de ikke lot E forlate leiligheten, og at C synes å ha fått uriktig informasjon av B om dennes mellomværende med D. Men D introduserer i denne tråden av meldinger også at han kan trekke anmeldelsen. C tar i sine meldinger avstand fra at de gjorde E noe. Han hevder at de bare kom for å ta en vennskapelig prat, og at det er feil at D ble truet med våpen og ble banket opp. C oppfordrer D til å trekke den falske anmeldelsen. I meldingen 7 august klokken 1527 skriver C blant annet til slutt: Håper du tar et riktig valg i denne saken. Hvertfall ikke falske anmeldelser. Han fortsetter med å si at han håper at D får ringt ned og fortalt politiet at anmeldelsen var falsk. D sier etter hvert i en av meldingene at de skal ordne dette og fjerne anmeldelser, men viser til at politiet lagde en egen sak som de ikke kan gjøre noe med. Utvekslingen av meldinger i denne perioden bærer etter lagmannsrettens oppfatning preg av at begge parter synes å være interessert i å klare opp. Det forutsetter, sett fra Cs side, at D skal trekke anmeldelsen, som C konsekvent omtaler som falsk. C kommer ikke med utsagn som kan oppfattes som trusler, og D virker ikke redd eller på defensiven i denne fasen. I sin forklaring for retten sa D at han i virkeligheten var redd for represalier, men at han forsøkte å spille tøff. Den neste tråden av meldinger gjelder kommunikasjon på Instagram 24 august til 30 august 2020 Brukeren brukernavn tilhører C. Denne kommunikasjonen er i henhold til illustrasjonsmappe dok. 05, 09 sikret fra Ds Instagram profil. Som for meldingene 6 og 7 august omtalt ovenfor, anser lagmannsrettens flertall ved henvisning også denne kommunikasjonen som en del av domsgrunnene. Flertallet tilføyer at det i henhold til rapport om trafikkdata, dok. 0508, også ble utvekslet 31 meldinger på S MS. Innholdet er ikke kjent. Det fremgår at C på dette tidspunktet er innlagt på psykiatrisk avdeling, og at han nå har lest politiforklaringen til D som ble avlagt umiddelbart etter hendelsen 5 august. Innholdet i forklaringen er et tema i mange av de følgende meldingene fra C. Flertallet skyter inn at etter dommen i tingretten la C forklaringene fra D og E ut på Instagram. Om han var i besittelse av en kopi av forklaringene allerede på dette tidspunktet, er imidlertid ikke kjent. Tråden starter denne gang med en melding fra C 24 august klokken 1751 Han skriver: Så hva skjer egentlig D? Sitter jo her enda... Trodde du hadde fortalt politiet at alt bare var løgn. Et helhetsinntrykk av kommunikasjonen de neste dagene er at C legger press på D for å få ham til å trekke anmeldelsen og å gå i et nytt avhør for å si at C er uskyldig. Det er tema i mange av meldingene fra C at han sitter for falske anklager, og at han bebreider D for dette. Et eksempel er utsagnet: Se hvor jeg sitter pga løgnene dine. C ber også D kontakte advokaten sin med sikte på at denne skal bidra til at D går i nytt avhør. D gir på sin side uttrykk for at han gjør hva han kan for å oppnå dette, men at han ikke lykkes. Et eksempel er meldingen: Har 2 advokater som gjorde alt de kunne for å fø vekk alt å tillåmed forklaringen. Etter flertallets oppfatning er det er viktig for vurderingen av Cs utsagn i meldingene at han i henhold til lagmannsrettens bevisvurdering gjorde seg skyldig i det alvorlige angrepet på D 5 august 2020, omhandlet i tiltalens poster V og V I b. D var kjent med Cs tilknytning til et tungt kriminelt miljø som er kjent blant annet for en streng kodeks for personer som oppfattes som tystere. Uten at det var nødvendig å si det uttrykkelig, var det etter flertallets oppfatning underforstått at det i Cs henvisninger til falske anklager og gjentatte anmodninger om å trekke anmeldelsen og avkrefte forklaringen han tidligere hadde gitt, lå et tilsiktet element av varsel som var egnet til å skremme D. Det lykkes han medicinae Da politiet kort tid senere i september 2020 ønsket å foreta at nytt avhør av D, var han ikke villig til det. Han ønsket i henhold til rapporten fra politibetjent N1 å trekke tilbake det han hadde forklart på stedet. N1s inntrykk var at D fryktet å bli utsatt for represalier. Lagmannsrettens flertall er blitt stående ved at C ved å legge press på D til å trekke tilbake anmeldelsen og dermed selv gjøre seg skyldig i å avgi falsk forklaring til politiet, har påvirket D til å foreta denne handlingen ved et middel som etter en samlet vurdering må anses som rettsstridig. Han har dermed overtrådt straffeloven 157 første ledd, jamfør annet ledd. Flertallet tilføyer at det ikke er tvil om hvilket faktum som skal legges til grunn for avgjørelsen. Hvorvidt adferden er å anse som rettsstridig, hører til rettsanvendelsen. Prinsippet om at rimelig tvil skal komme tiltalte til gode i en straffesak, gjelder bevisvurderingen det faktiske forhold som skal legges til grunn for avgjørelsen ikke for rettsanvendelsen. Da bygger retten på det standpunktet som finnes korrekt. Lagmannsrettens mindretall har ikke noe vesentlig å innvende mot flertallets redegjørelse for de utsagn som ble utvekslet mellom C og D. Selv om det etter mindretallets oppfatning er grunn til å kritisere C for å ha forsøkt å overtale D til å trekke anmeldelsen i den siste tråden av meldinger på Instagram, har han etter en samlet vurdering likevel ikke overtrådt grensen for hva som er straffbart som rettsstridig påvirkning. Etter mindretallets oppfatning har det betydning at det var D som først tok kontakt med C og også lanserte som alternativ at han kunne trekke anmeldelsen. Dermed ble dette introdusert som et tema som utgjør en del av bakgrunnen for det som senere skjedde. Ds utsagn i den første tråden av meldinger på Instagram, kan antas å ha skapt en forventning hos C, om enn uberettiget, om at D ville gjøre dette. Det kan bidra til å forklare Cs sterke reaksjon. Mindretallet tilføyer at straffeloven 157 er et strengt straffebud med en strafferamme på fengsel inntil seks år. Det reflekterer at terskelen for hva som regnes som rettsstridig adferd ikke bør være for lav. Straffespørsmålet C blir i ankesaken å dømme i henhold til tilleggstiltalens poster I, I I, V og V I b for overtredelser av straffeloven 157 første ledd, jamfør annet ledd, av straffeloven 254, av straffeloven 271 og av straffeloven 263 Mindretallet legger flertallets avgjørelse av skyldspørsmålet til grunn for avgjørelsen av straffespørsmålet. C skal i henhold til straffeprosessloven 348 første ledd idømmes en fellesstraff som også omfatter straffen for de lovbrudd han endelig er dømt for i tingretten i henhold til tilleggstiltalen. Det dreier seg om to overtredelser av vegtrafikkloven 31, jamfør 24 første ledd første punktum (post I II a og b), av straffeloven 272, jamfør 271 (post I V), av straffeloven 263 (post V I a), av straffeloven 181 første ledd (post V II), av straffeloven 155 (post V II I) og av legemiddelloven 31 annet ledd, jamfør 24a første ledd (post I X). Lagmannsretten er enig med påtalemyndigheten i at C skal dømmes til forvaring etter straffeloven 40 og vil begrunne dette nærmere senere. Det innebærer at tvunget psykisk helsevern i henhold til Kristiansand tingretts dom 27 februar 2018 bringes til opphør fra det tidspunkt dommen på forvaring er rettskraftig. Det er full enighet om at C ikke er og ikke har vært psykotisk i årene han har vært undergitt tvunget psykisk helsevern. Sykehuset har ikke noe egentlig behandlingstilbud til ham. Det er hensynet til samfunnsvernet som har vært bestemmende for hvordan særreaksjonen har vært forvaltet. I det psykiske helsevesenet legger han beslag på knappe ressurser. Når forholdet er at en tidsbestemt fengselsstraff ikke er tilstrekkelig til å verne andres liv, helse eller frihet mot en lovbryter som ikke har en alvorlig psykisk lidelse, er forvaring i anstalt under kriminalomsorgen en riktig reaksjon når vilkårene er oppfylt. En kombinasjon av forlenget tvunget psykisk helsevern og en lengre ubetinget fengselsstraff for nye lovbrudd, som C ble dømt til i tingretten, er etter lagmannsrettens oppfatning en lite ønskelig reaksjon. Lagmannsretten utsatte derfor av eget tiltak ankeforhandlingen, etter å ha forelagt spørsmålet for partene, for å få utredet om C i stedet bør dømmes til forvaring. Alminnelige vilkår for forvaring Spørsmålet er så om vilkårene for forvaring i straffeloven 40 er oppfylt. Bestemmelsen viderefører uten realitetsendringer bestemmelsen i straffeloven 1902 39c. Første til fjerde ledd lyder: Når fengselsstraff ikke anses tilstrekkelig til å verne andres liv, helse eller frihet, kan forvaring i anstalt under kriminalomsorgen idømmes når lovbryteren finnes skyldig i å ha begått eller forsøkt å begå et voldslovbrudd, et seksuallovbrudd, en frihetsberøvelse, en ildspåsettelse eller et annet lovbrudd som krenket andres liv, helse eller frihet, eller utsatte disse rettsgodene for fare og vilkårene i annet eller tredje ledd er oppfylt. Er siktede under 18 år, kan forvaring ikke idømmes, med mindre det foreligger helt ekstraordinære omstendigheter. Var lovbruddet av alvorlig art, må det være en nærliggende fare for at lovbryteren på nytt vil begå et alvorlig lovbrudd som nevnt i første ledd. Var lovbruddet av mindre alvorlig art, måa)lovbryteren tidligere ha begått eller forsøkt å begå et alvorlig lovbrudd som nevnt i første ledd, b)det må antas å være en nær sammenheng mellom det tidligere og det nå begåtte lovbruddet, ogc)faren for tilbakefall til et nytt alvorlig lovbrudd som nevnt i første ledd, må være særlig nærliggende. Ved vurderingen av faren for tilbakefall etter annet og tredje ledd skal det legges vekt på det begåtte lovbruddet sammenholdt særlig med lovbryterens atferd og sosiale og personlige funksjonsevne. For saker som nevnt i annet ledd skal det særlig legges vekt på om lovbryteren tidligere har begått eller forsøkt å begå et alvorlig lovbrudd som nevnt i første ledd I denne saken er 40 tredje ledd det aktuelle grunnlaget for en forvaringsdom. Ingen av forholdene i tilleggstiltalen C dømmes for, anses å være tilstrekkelig alvorlige til at annet ledd kommer til anvendelse. Straffeloven 40 tredje ledd bokstav a tidligere begått alvorlig lovbrudd At lovens vilkåret i 40 tredje ledd bokstav a er oppfylt, er ikke omtvistet. C er flere ganger tidligere dømt for alvorlige lovbrudd som nevnt i første ledd. For å avgjøre om øvrige vilkår for forvaring i 40 tredje ledd bokstav b og c er oppfylt, er det likevel hensiktsmessig å redegjøre forholdsvis grundig for de sakene som etter lagmannsrettens oppfatning vil ha betydning. Ved Kristiansand tingretts dom 7 april 2008 ble C i henhold til tilleggstiltalens post I dømt for overtredelse av straffeloven 1902 266 tredje ledd, jamfør første ledd (utpressing). Grunnlaget er beskrevet slik: I slutten av januar begynnnelsen av februar 2008 i sted3, sa han til fornærmede at han vil selge gjelden han påstår å ha mot fornærmede til noen gale personer el.. og at dersom han ikke betaler så skal han sende folk etter han, og at det ikke nytter å gjemme seg, for han vil finne fornærmede allikevel eller og tvang han ved dette til uberettiget å utlevere seg 25 000 kr i kontanter. Ved samme anledning ble han i henhold til tilleggstiltalens post I I dømt for å forsøke å få fornærmede til å utlevere seg ytterligere 50 000 kroner, men politiet kom til stede og avbrøt dette. Disse forholdene må ses i sammenheng. Forholdet er beskrevet nærmere i dommen på side 11 Det fremgår at C beskyldte fornærmede for å ha noe å gjøre med at politiet foretok en ransaking hos ham, noe som ledet til at politiet fant og beslagla våpen og ammunisjon, blant annet en Kalashnikov A K 47 med magasin, som C ville ha erstatning for. Han ville også ha erstatning for noe narkotika som ble beslaglagt. Ved Agder lagmannsretts dom 1 november 2013 i sak L A 2013 114841 (Lovdata) ble C dømt til fengsel i fire år for overtredelser av straffeloven 1902 229 annet straffalternativ jf 232 (kvalifisert legemsbeskadigelse under særdeles skjerpende omstendigheter), straffeloven 1902 223 første ledd (frihetsberøvelse), straffeloven 1902 132 a første ledd bokstav a, jamfør annet ledd jamfør fjerde ledd første straffalternativ (motarbeidelse av rettsvesenet), straffeloven 1902 266 første ledd jamfør tredje ledd (utpressing) og straffeloven 1902 227 første straffalternativ (trusler). Straffen var en fellesstraff som også omfattet forhold som var endelig avgjort ved Kristiansand tingretts dom 27 mai 2013 Dommen gjaldt blant annet ytterligere n overtredelse av straffeloven 1902 227 første straffalternativ. I dommen på side 15 16 ga lagmannsretten følgende beskrivelse: Mandag 270812 ble fornærmede bedt om å komme hjem til C i adresse6 da det var noe de måtte ordne opp i. Han kom med taxi som C hadde betalt og ankom leiligheten ca kl 1600 Til stede i leiligheten var begge de to tiltalte. Også Cs samboer var i leiligheten, men hun var syk og lå og sov på et soverom. Fornærmede ble ganske snart konfrontert av C med at den amfetamin han hadde levert tilbake var dårlig og manipulert medicinae Begge de tiltalte var hissige og begynte å slå fornærmede. Både de tiltalte og fornærmede hadde inntatt rusmidler. Da fornærmede ankom leiligheten, merket han seg at det lå en pistol og en revolver framme på bordet i stua Fornærmede ble deretter i tiden utover ettermiddagen gjenstand for avhør omkring det tilbakeleverte stoffet. Ved svar som de to andre ikke likte, ble han av begge de to tiltalte gitt elektriske støt fra en elektrosjokkpistol. De benyttet også en ledningsstump fra en knust lampe til å gi ham elektriske støt. Han fikk elektriske støt over hele kroppen også mot ansiktet. Voldshandlingen i form av gjentatte slag med flat hånd mot hodet og kroppen og støtene med elektrosjokkpistolen fortsatte. De to tiltalte tok også fram de foran nevnte håndvåpen. C holdt pistolen, mens N2 holdt revolveren. Fornærmede fikk også holde revolveren i hånda og beskjed om at han senere på kvelden skulle få lov å ta sitt eget liv. Videre rettet N2 revolveren mot ham, både mot hodet og inn i munnen hans. På et tidspunkt spilte N2 en form for russisk rulett hvor han rettet pistolen både mot seg selv og mot fornærmede og trakk av det skarpladde våpenet. Fornærmede opplevde dette som svært skremmende, men oppfattet det likevel slik at N2 hadde kontroll og ikke trakk av mens det var skudd i kammeret. Avhøret av fornærmede fortsatte på kjøkkenet. Fornærmede satt ved kjøkkenbordet på en stol med ryggen mot vinduet og den ene armen på kjøkkenbenken. C stod ca en meter fra ham med pistolen rettet mot ham. Våpenet var ladd, og hanen spent da tiltalte siktet på ham. Pistolen ble rettet både mot hodet og mot munnen, og han ble truet med at han skulle bli skutt. N2 var også til stede på kjøkkenet mens dette pågikk. Tiltalte C ble mer og mer hissig da han ikke fikk de svar han ønsket. Han avfyrte deretter et skudd som traff fornærmede i armen. Det blødde mye, og da fornærmede ble bedt om å løfte armen og ikke klarte dette, fikk han nok et støt med elektrosjokkpistolen av N2. Prosjektilet var gått nesten gjennom armen og lå like innenfor huden på den andre siden av armen. Tiltalte N2 fant fram en kjøkkenkniv, skar med denne et kutt i armen og fjernet prosjektilet med en pinsett eller lignende. Det er ikke fremlagt helt sikre opplysninger om størrelsen på kuttet fornærmede ble påført, idet uttalelsen fra sykehuset ikke beskriver dette nøyaktig før operasjonen. Særlig med bakgrunn i anslaget fra N2 selv, og i lys av fornærmedes forklaring og forklaringen til vitne, legger lagmannsretten til grunn at det i det minste var cirka 2 cm langt og 0, 5 cm dypt. Det ble også knyttet en plastpose rundt fornærmedes overarm, og en annen ble tredd utenpå armen. Han fikk etter dette lov til å forlate leiligheten med beskjed om at de ikke var ferdige med ham, og at han ikke måtte fortelle noen om hva som var skjedd. Det legges til grunn at han var holdt tilbake leiligheten mot sin vilje i minst fem timer. Fornærmede oppsøkte deretter en kamerat vitne som skaffet taxi, og han ble deretter kjørt til sykehuset i Kristiansand. Fornærmede ble innlagt på sykehuset og operert dagen etter. Det ble påvist blant annet et knusningsbrudd like over albuen og funnet metallrester i bløtvevet. Han fikk påsatt en ekstern ramme for fixering av overarmsbruddet. Metallskinnen var påsatt fram til 060213I henhold til dommen hadde C og N2 gjennom flere år vært kamerater med fornærmede i et rusbelastet miljø i Kristiansand. En gang i august 2012 skal fornærmede ha mottatt et parti på cirka 20 gram amfetamin av C, men måtte noe senere levere tilbake 10 gram av dette partiet. I dommen heter det videre på side 16 17: Etter innleggelsen på sykehuset fikk fornærmede besøk av C på sykehuset to ganger. Han meddelte C at han ikke hadde fortalt om årsaken til skaden og bekreftet at han ikke kom til å anmelde dette. Ved det andre besøket understreket C at han ikke måtte fortelle om hendelsen til noen og uttalte også i den forbindelse at dersom fornærmede fortalte noen om det som hadde skjedd, ville neste kule treffe hodet. Lagretten har avgjort at forholdet rammes av straffeloven 132 a. Etter at han kom ut av sykehuset hadde fornærmede og C en god del kontakt. Fornærmede har forklart at han ønsket å prøve å finne ut hva som hadde skjedd og hva som egentlig lå til grunn for Cs truende og aggressive oppførsel. Han ville forsikre seg om at han ikke risikerte noe mer i framtiden. Torsdag 130912 på ettermiddagen oppholdt fornærmede seg på nytt i leiligheten til C i adresse6. På nytt ble han konfrontert med tilbakeleveringen av angivelig infisert amfetamin og også denne gangen ble det rettet en pistol mot ham i forbindelse med utspørringen. Han ble tvunget til å overnatte i leiligheten og ble dagen etter ilagt en bot kr 50000, som han ble pålagt å skaffe fra sin far innen klokka 1200 I motsatt ville han bli tatt av dage. Fornærmede tok kontakt med faren og fortalte at han måtte ha kr 50000, innen en time. Faren hentet fornærmede i bilen og ble fortalt om bakgrunnen for kravet. På grunn av sønnens tilstand og frykt kjørte faren ham til lege, mens han selv tok kontakt med banken for å skaffe pengene. Det tok litt tid å få ut pengene. I mellomtiden hentet faren sønnen igjen. Han overleverte pengene i en konvolutt fra Sparebanken Pluss. Han satte deretter sønnen av ved en bensinstasjon i nærheten av adresse6. Fornærmede overleverte deretter pengene til C. Fornærmede som tidligere hadde bestemt seg for ikke å involvere politiet, anmeldte forholdene 191012 Foranledningen var at C 161012 hadde avfyrt tre revolverskudd utenfor hans bolig. Dette forhold er rettskraftig avgjort ved tingrettens dom. I samråd med blant annet faren fant han det nå nødvendig å gå til politiet for å hindre ytterligere forfølgelse. I begrunnelsen for straffutmålingen uttalte lagmannsretten blant annet: Det er overtredelsen av straffeloven 229 annet straffalternativ, jamfør 232 som er mest alvorlig og har størst vekt ved straffutmålingen. Mens fornærmede ble holdt i leiligheten i flere timer mot sin vilje, ble han utsatt for en rekke voldshandlinger, i form av gjentatte slag mot hodet og kroppen, en rekke elektriske støt med elektrosjokkpistol og lampeledning samt at det i forbindelse med behandlingen ble rettet skarpladde håndvåpen mot ham, herunder i forbindelse med den foran beskrevne form for russisk rullett. Det hele hadde klart karakter av tortur, og hele hendelsesforløpet var utvilsomt en svært sjokkerende og skremmende opplevelse for fornærmede. Det mest alvorlig var utvilsomt at det ble avfyrt pistolskudd mot armen hans som førte til en relativt alvorlig personskade. Et slikt skudd må videre anses som særdeles farlig og hadde et betydelig skadepotensiale. Det anses også svært graverende at gjerningsmennene selv besluttet å skjære ut prosjektilet fra fornærmedes arm i stedet for å sørge for at han fikk legebehandling. Ved Kristiansand tingretts dom 27 februar 2018 ble C dømt til tvungent psykisk helsevern. Det psykiske helsevernet er begjært forlenget i nærværende sak. C ble dømt for en rekke lovbrudd. Mest alvorlig var en overtredelse av straffeloven 328, jamfør 327 (grovt ran). Tingretten ga i dommen på side 7 følgende beskrivelse av forholdet: Tiltalte og fornærmede hadde blitt kjent med hverandre 17 mai 2017 De hadde i perioden fram til slutten av mai hatt mye kontakt. Retten legger til grunn som bevist ut over enhver rimelig tvil, at cirka en uke før den 6 juni 2017 hadde fornærmede og tiltalte vært sammen på hans bopel. På kvelden gikk tiltalte og la seg, mens fornærmede gikk for å ta buss hjem til seg selv. Han rakk ikke bussen og gikk derfor tilbake til tiltaltes leilighet. Da han kom tilbake til leiligheten ble han møtt av tiltalte som slo til fornærmede på kinnet. Han hadde en revolver i handa da han slo. Det var tønna på revolveren som traff fornærmede på kinnet. Tiltalte var sint da han slo fornærmede. Han påsto at fornærmede via sin mobiltelefon hadde hacket seg inn på tiltaltes wi fi konto. Fornærmede måtte derfor gi fra seg sin mobiltelefon. Tiltalte påsto at fornærmede ved bruk av telefonen hadde svindlet ham for kr. 600 700 000 og stjålet dette beløpet av ham. Tiltalte tok revolveren og siktet på fornærmede mens han kom med disse beskyldningene. Fornærmede ble svært redd. Han hadde ikke opplevd tiltalte slik tidligere. På et tidspunkt ladet også tiltalte revolveren, siktet mot blant annet hodet og kneet til fornærmede og sa at han skulle skyte ham. Et par ganger siktet han også mot brystkassen til fornærmede og gjentok at han skulle skyte fornærmede. Fornærmede ble på et noe senere tidspunkt også slått flere ganger. Han ble slått av tiltalte med flat hånd på venstre kinn mens han satt i sofaen samt mens han satt på en stol. I tillegg til å måtte gi fra seg mobiltelefonen sin, måtte fornærmede også gi fra seg en bankkodebrikke samt oppgi sitt passord til sin nettbank og g mail konto. Han måtte også gi fra seg nøkkelen til leilighetsbygget der han bodde. Fornærmede ble videre truet til å undertegne på et gjeldsbrev der han erklærte å være skyldig tiltalte kroner 100 000 Dette skulle angivelig være som sikkerhet for det beløp fornærmede hadde svindlet ham. Fornærmede torde ikke forlate leiligheten som følge av tiltaltes atferd. Først etter halvannet døgn i forbindelse med at tiltalte styrte med noe inne på sitt soverom så han sitt snitt til å gå ut inngangsdøra og deretter løpe fra stedet. Få dager senere, 5 juni 2017, sendte C samme fornærmede en melding hvor han uttalte at han ville massakrere fornærmede om han ikke tok kontakt, For dette ble han dømt etter tiltalens post I II for overtredelse av straffeloven 263Tingretten kom til at C ikke var tilregnelig da han begikk disse handlingene og andre lovbrudd han ble dømt for i saken fra 2018 Det fremgår av dommen at de sakkyndige hadde funnet det mest sannsynlig at C ikke var psykotisk på tidspunktet for det grove ranet. Tingretten var i en slik grad av tvil at retten under henvisning til sin forståelse av beviskravet i Rt 1979 143 fant å møtte legge til grunn at C hadde vært psykotisk i lovens forstand. Det dreier seg da om en i hovedsak rusutløst psykose av begrenset varighet. Etter at dommen på psykisk helsevern ble iverksatt ved at C ble tvangsinnlagt, har verken noen av hans behandlere eller rettsoppnevnte sakkyndige funnet tegn til at han var psykotisk ved innleggelsen eller senere. I nærværende sak er det enighet om at man uten nærmere vurdering må legge til grunn at C på grunn av sin psykiske helsetilstand på gjerningstiden ikke er skyldig i disse lovbruddene. At det ble funnet bevist at han begikk handlingene, og at de øvrige vilkår for straff var til stede, var imidlertid avgjørende for at han på grunn av gjentakelsesfaren ble dømt til tvunget psykisk helsevern. Når lagmannsretten i nærværende sak vurderer om vilkårene for forvaring er oppfylt, inngår også det grove ranet omhandlet i tiltalens post I i dommen 27 februar 2018 i rekken av alvorlige krenkelser av andres liv, helse eller frihet i grunnlaget for forvaring etter straffeloven 40 tredje ledd bokstav a. Straffeloven 40 tredje ledd bokstav b nær sammenheng I henhold til straffeloven 40 tredje ledd bokstav b kreves det også at det må være en nær sammenheng mellom den tidligere og den nå begåtte forbrytelsen. Om forståelsen av dette vilkåret, viser lagmannsretten særlig til Høyesteretts dom H R 2016 2261 A avsnitt 11 til 14: 11) Prosedyren for Høyesterett har særlig knyttet seg til vilkåret om at det må være en nær sammenheng mellom den tidligere og den nå begåtte forbrytelsen. Forarbeidene til bestemmelsen gir ikke mange holdepunkter for forståelsen. nr. 87 (1993 1994) heter det at kriteriet innebærer et kvalifisert krav til gjentakelsesfare, se de spesielle merknader til 39c på side 111 Departementet gir en noe mer utfyllende redegjørelse for innholdet i det tilsvarende vilkåret i 39, som gjelder overføring av utilregnelige lovbrytere til tvungent psykisk helsevern. På side 108 uttaler departementet: Det kreves nær sammenheng mellom den tidligere begåtte og den aktuelle handlingen. Det vil det særlig være dersom begge handlingene utspringer fra den samme sinnslidelsen. Spesielt der det er tilfeldigheter som førte til at den aktuelle forbrytelsen ikke ble like alvorlig som den første, vil gjentakelsesfaren være tilstrekkelig indisert. Det er naturlig at sinnslidelsens betydning står i forgrunnen i en vurdering av om det er grunnlag for overføring til tvungent psykisk helsevern. Jeg antar at dette også er forklaringen på at førstvoterende i Rt 2006 1143 avsnitt 13 uttaler at en ytre likhet i lovbryterens atferd ikke kan være avgjørende ved vurderingen av vilkåret nær sammenheng i 39c nummer 2 Slik jeg ser det, kan ikke disse uttalelsene i forarbeider og rettspraksis stå i veien for at det foretas en bredere vurdering under 39c nummer 2 På dette punktet finner jeg støtte i Rt 2006 1153, hvor hovedspørsmålet nettopp var om vilkåret nær sammenheng i 39c nummer 2 var oppfylt. Førstvoterende konstaterer i avsnitt 20 at vilkåret må vurderes på selvstendig grunnlag, uavhengig av om gjentakelsesfaren er særlig nærliggende. Etter å ha vist til avsnittet i Ot. nr. 87 (1993 1994) side 108 som jeg nettopp siterte, drøfter førstvoterende så ytre likheter mellom de to voldsforbrytelsene. Hun reiser deretter spørsmål om hvilken betydning domfeltes avvikende atferd, tvangstrekk og tegn til personlighetsforstyrrelse burde få i vurderingen, se avsnitt 23 Dette besvares slik i avsnitt 24: Etter min mening må vurderingen i utgangspunktet skje på grunnlag av ytre omstendigheter. Men også likhetstrekk knyttet til psykisk avvik ved gjerningspersonen vil etter omstendighetene kunne trekkes inn i vurderingen av om det foreligger en tilstrekkelig nær sammenheng mellom de straffbare handlingene. Jeg forstår dette slik at det må bero på en bred helhetsvurdering om vilkåret nær sammenheng er oppfylt, og at momenter av ulik art kan trekkes inn. I begrepet ytre omstendigheter ligger ikke bare at selve de straffbare handlingene må sammenlignes, men også eksempelvis at det må legges vekt på hvor lang tid som har gått mellom forbrytelsene og på situasjonene de er begått i. Også indre sammenhenger kan tas i betraktning. Hvis de samme psykiske avvik kan forklare begge forbrytelser, trekker det i retning av at vilkåret er oppfylt. Domfeltes motiver og øvrige underliggende årsaker til forbrytelsene er andre elementer i vurderingen. Med dette som bakgrunn vurderer lagmannsretten om vilkåret om nær sammenheng er oppfylt i dette tilfelle. Lagmannsretten finner at det er nær sammenheng mellom de alvorlige integritetskrenkelser C er dømt for tidligere, og de krenkelser han i denne saken dømmes for. Sammenhengen oppfyller uten tvil vilkårene i straffeloven 40 første ledd, jamfør tredje ledd. Lagmannsretten viser til beskrivelsen ovenfor av de handlinger C er dømt for i 2008, 2013 og 2018 Det dreier seg om straffbare handlinger som har sterke likhetstrekk med forhold han dømmes for i vår sak. Lagmannsretten viser til avgjørelsen av skyldspørsmålet for tilleggstiltalens poster I, I I, V og V I b ovenfor. Det dreier seg om vold, frihetsberøvelse og trusler som særlig retter seg mot andre med tilknytning til et rusmiljø, og som bærer et preg av å være represalier eller oppgjør for reelle eller oppkonstruerte krenkelser. Handlingene har til dels vært godt planlagt og er utført sammen med andre. C har uten tilsynelatende motforestillinger vært villig til å utsette ofrene for svært alvorlig vold, til dels med preg av tortur. Bruk av skytevåpen er også en fellesnevner. Angrepet på D omhandlet i post V og V I b er et typisk eksempel. Det er ikke mulig å si hvordan situasjonen hadde utviklet seg dersom politiet ikke hadde kommet til stede så raskt. At C i ettertid ved trusler prøver å skremme fornærmede fra å anmelde forholdet til politiet, er også vanlig. Det lykkes han også medicinae Ikke uten grunn er de fornærmede svært redde for hva de kan bli utsatt for hvis de går til politiet. Å bli oppfattet som tystere i dette miljøet, kan være forbundet med stor personlig risiko. Spesialistene som har vært ansvarlige for gjennomføringen av det tvungne psykiske helsevernet, har, etter at C ble ferdig utredet, ikke vært i tvil om at han har diagnosen F60. De rettspsykiatrisk sakkyndige fant i sin erklæring til tingretten 5 november 2020 ikke tilstrekkelig grunnlag for å konkludere med at C hadde en alvorlig personlighetsforstyrrelse. Den rettsmedisinske kommisjon hadde som nevnt tidligere en kommentar hvor de stilte spørsmål ved dette. I sin muntlige forklaring for lagmannsretten 16 desember 2021 hadde de sakkyndige som tidligere nevnt, endret oppfatning og var ikke i tvil om at C kvalifiserte til diagnosen. Da var det gått mer enn ett år siden de avga sin erklæring til tingretten. Det forelå vesentlige nye opplysninger i rapporter med vurderinger fra ansvarlige behandlere ved sykehuset og i voldsrisikovurdering H CR 20 den 22 oktober 2021 De sakkyndige fastholdt konklusjonen i tilleggserklæringen 17 januar 2022 som ble godkjent av kommisjonen uten merknader, og senest under ankeforhandlingen 27 januar 2022I henhold til tilleggserklæringen punkt 6 side 23 24 forutsetter diagnosen Dyssosial personlighetsforstyrrelse langvarig observasjon av observanden i tilnærmet rusfrihet. I tillegg må minst tre av følgende seks kriterier foreligge: 1. kald likegyldighet for andres følelser2. markert og vedvarende ansvarsløs holdning og ignorering av sosiale normer, regler og forpliktelser3. manglende evne til å opprettholde varige forhold, men uten vansker med å etablere slike4. meget lav toleranse for frustrasjon, lav terskel for aggressive utbrudd, inklusive voldsbruk5. manglende evne til å oppleve skyldfølelse eller til å lære av erfaringer, særlig straff6. markert tendens til å gi andre skylden, eller til å rasjonalisere den atferden som har brakt pasienten i konflikt med samfunnet. De sakkyndige er enige om at alle de seks tilleggskriteriene er til stede hos C. Det er en vurdering lagmannsretten etter opplysningene i saken ikke har noen grunn til å trekke i tvil. Dette er rotfestede personlighetstrekk som må anses som en vesentlig medvirkende årsak til de mange og alvorlige integritetskrenkelser C i et langt tidsrom har begått. En bred helhetsvurdering som nevnt i H R 2016 2261 A avsnitt 14 leder til den konklusjon at det er en nær sammenheng mellom de tidligere og nå begåtte lovbrudd som oppfyller vilkårene i straffeloven 40 tredje ledd bokstav b. Straffeloven 40 tredje ledd bokstav c faren for tilbakefall særlig nærliggende Et tredje kumulativt vilkår for forvaring etter straffeloven 40 tredje ledd bokstav c er at faren for tilbakefall til et nytt alvorlig lovbrudd som nevnt i første ledd, er særlig nærliggende. Om det tilsvarende kriteriet i straffeloven 1902 39c nummer 2 uttalte departementet i Ot. nr. 87 (1993 1994) side 111 at dette innebærer en kvalifisering av kravet til gjentakelsesfare i nummer 1, der det bare kreves at faren er nærliggende. Om dette sist nevnte begrepet heter det samme sted i proposisjonen: At tilbakefallsfaren må være nærliggende, betyr at den må være kvalifisert og på domstidspunktet vurderes som reell. Kravet til faregraden kan nok variere etter hvor alvorlig den begåtte handlingen er, og etter hvor alvorlige handlinger det er fare for. Lagmannsretten finner at vilkåret er oppfylt. Redegjørelsen lagmannsretten ovenfor har gitt om de straffbare forhold C er dømt for tidligere, viser et tydelig mønster som, sett i sammenheng med hans dyssosiale personlighetsforstyrrelse, gir grunnlag for en slutning om at han med en høy grad av sannsynlighet kommer til å begå samme type lovbrudd i fremtiden, om han ikke undergis fortsatt frihetsberøvelse. Det er svært negativt at de straffbare handlingene C er dømt for i denne saken, begått henholdsvis i juni 2020 (post I II og I V), juli 2020 (post V I a og V II) og 5 august 2020 (postene I I, V og V I b), er begått kort tid etter at han ble overført til tvunget psykisk helsevern uten døgnopphold i regi av D PS. Forholdet i post I er begått etter at han ble tilbakeført til lukket avdeling ved sykehuset. I tillegg til de dommene for alvorlige integritetskrenkelser lagmannsretten har redegjort for, er C dømt en rekke ganger for mindre alvorlige lovbrudd av forskjellig art. Det er opplyst at han er straffedømt til sammen elleve ganger i tidsrommet 2005 2018 Det er bekymringsfullt at han en rekke ganger er dømt for befatning med skytevåpen, Det ble foretatt en H CR 20 voldsrisikovurdering av C ved psykolog N3 i oktober 2021 Fra rapporten datert 21 oktober 2021 refereres: Pasienten har utøvd vold en rekke ganger i livsløpet. Pasienten har fra tidlig ungdom opptrådt antisosialt, og fortsatt i voksen alder. Han har hatt klart store problemer med relasjoner og er ilagt flere kontaktforbud. Adoptivforeldre har i dag bra relasjon til pasienten, men har tidligere mistet omsorgen til barneverntjenesten. Omgangskrets og venner er så vidt vi vet forhenværende eller aktive rusmisbrukere og med i eller sympatisører til kriminelle miljøer. Historien viser problemer med arbeid og utdanning, pasienten er ung ufør. Pasienten har hatt langvarige rusproblemer, men har for det meste avstått fra rusmisbruk etter særreaksjonen. Han har utøvd vold og har fått nye dommer mens han har vært underlagt særreaksjon, disse forholdene kan ha sammenheng med alkoholpåvirkning. Han er diagnostisert F60. 2 Dyssosial personlighetsforstyrrelse og hyperkinetisk forstyrrelse. Tilstedeværelse av voldelige holdninger er dokumentert ved at pasienten har hatt og brukt våpen ved flere anledninger og er dømt for slike forhold; han har vært tilknyttet motorsykkelklubben motorsykkelklubb, som av politiet betegnes kriminell organisasjon. Problemer med respons på behandling og tilsyn er vist ved at pasienten gjentatte ganger har brutt avtaler og vilkår, både i form av behandlings og sikkerhetsregimet vi har praktisert ved sykehuset og før det ved brudd på prøveløslatelsesvilkår. Han har flere ganger brutt kontaktforbud. Han har holdt viktig informasjon om sine bedrifter skjult for faglig ansvarlig for gjennomføring av dommen og latt være å innrømme forhold han senere er dømt for. Pasienten har under nåværende innleggelse opptrådt rolig, ingen voldshendelser inne på sykehuset, foruten trusler fremsatt i sosiale medier. Han viser begrenset innsikt i egen voldsrisiko. I samtaler om tidligere voldsutøvelse, har han benektet alvorlighetsgraden, rasjonalisert egen atferd og benektet involvering i utøvelse av vold før det er fremlagt beviser. Han viser manglende forståelse for at tilknytning til miljø politiet vurderer som kriminelt, har betydning for risiko for framtidig voldsutøvelse; han er sterkt uenig i politiets vurdering av dette miljøet, sier det er sorte får i alle miljø. Han har begrenset forståelse for hvordan rusmisbruk påvirker hans voldsrisiko. Han formidler få tanker, planer, ønsker eller fantasier om å skade andre, men har truet vitne i rettssak våren 2021: Like etter tingrettssaken i april postet han på sosiale medier, navn og personnummer på mann som hadde vitnet mot ham i retten. Han postet deler av sangtekst med tittelen snitches get stitches. Har generell framferd egnet til å virke truende på andre, med kroppsspråk, estetikk (har insistert på å benytte supportereffekter som signaliserer tilhørighet til motorsykkelklubb ) og væremåte. Han underkommuniserer rusmisbrukhistorien sin, og har lite innsikt i at rus kan bli et problem i framtiden. Han har sagt seg villig til å motta rusbehandling annensteds, men ser ikke noen hensikt med det, da han mener det er lenge siden han misbrukte rusmidler. Pasienten er per dags dato innlagt på enhet. Det planlegges forsøk på overføring til tvungent psykisk helsevern uten døgnopphold i løpet av et par måneder, med tilsyn fra ambulant psykisk helsevern (F AC T). Foreldrene til pasienten vil antagelig fortsatt være støttende. Forholdet til hans barns mor bærer preg av ustabilitet og konflikt. Pasientens vennekrets anses å ha negativ innvirkning på pasienten. Så lenge pasienten er innlagt lukket døgnenhet vil han i stor grad samarbeide og vi vil ha kontroll på fysisk voldsutøvelse, foruten den han eventuelt får andre til å utføre på sine vegne. I en periode har vi hatt behov for å treffe vedtak for å hindre tilgang til sosiale medier og telefon, da han har forsøkt å manipulere og true omgivelsene, det har ikke vært aktuelt de siste månedene. Opphør av særreaksjonen vil sannsynligvis medføre at pasienten faller tilbake til sitt kjente nettverk og vi antar han vil fortsette med samme atferd tidligere. Han har i løpet av de tre årene han har vært på dom til tvunget psykisk helsevern ikke tatt overbevisende avstand fra dette nettverket og livsførselen. Pasienten har ved forsøk på utskrivelse til tvang uten døgn fortsatt med sin antisosiale atferd. Når det gjelder problemer med stress og mestring ser vi at han kvier seg for å benytte kollektivtransport, delta i samspill med alvorlig sinnslidende medpasienter, delta i sosiale sammenhenger, bevege seg i offentlige rom. Han blir tydelig frustrert når vi ikke kan oppfylle ønskene hans. Han har anstrengt forhold til smittevernstiltak og har samarbeidet dårlig om dette, han er ikke vaksinert og hevder å være bekymret for bivirkninger. Vi tror mulig tap av samværsrett med barnet vil kunne stresse ham. Pasienten har ingen gode mestringsstrategier ved utløst stress og spør gjentatte ganger, til tross for avslag og advarsler, om avhengighetsskapende medikamenter som kan berolige ham. Under Konklusjon og anbefalinger fremgår det blant annet at: Voldshistorikken er lang og omfattende, rus er fellesnevner i forkant av de mer alvorlige hendelsene han er dømt for. I løpet av siste år har vi erfart at pasienten begår alvorlig vold uten å være påvirket av illegale rusmidler i sterk grad. På generell basis vet vi at tidligere vold predikerer ny. Pasienten har noe forståelse for egen voldsproblematikk, men bagatellisere den. Det viktigste i videre oppfølging må være å begrense muligheten for rusinntak og omgang med kriminelle, samt endring av livsførsel i form av deltakelse i normale sunne aktiviteter med normale lovlydige mennesker. Pasienten har lett tilgang på rus gjennom nettverket sitt, vi anser det nødvendig med strenge kontrolltiltak i form av jevnlige urinprøver for å avdekke rusmisbruk på et tidlig tidspunkt. Ved uteblivelse av kontrolltiltak som urinprøver, tilsyn og avtaler, anser vi risikoen høy for ny vold. Oppførsel på sykehuset viser en viss atferdskontroll og kontroll over aggresjon. Kontakt med datter og foreldre er beskyttende og viktig for pasienten, det kan bidra til å holde ham unna rus og kriminalitet, men har historisk sett ikke gjort det. Det bør også stilles krav til pasienten om å delta i et felleskap der avhold fra rusmidler står sentralt, dette kan være organisasjoner som A larm, Anonyme narkomane, Way Back eller samvær med normale lovlydige folk på annet vis. Før en eventuell utskrivelse fra døgnenhet er det essensielt at politi, ambulant tjeneste som følger opp T UD, pasienten selv og ansvarlige for nåværende regime møtes for å drøfte nødvendige tiltak. Tiltak etter overføring til T UD kan være tilsyn tre ganger per uke, skriftlig avtale med pasienten om hva han har anledning til og ikke, med klart skisserte konsekvenser; en slik avtales effekt avhenger av behandlingsapparatets evne til å binde seg til masten og ikke la seg påvirke av pasientens stadige forespørsler om lemping på regimet eller unntak fra avtalte spilleregler. Det er etter lagmannsrettens oppfatning ikke grunn til å tro at det tvungne psykiske helsevernet har redusert gjentakelsesfaren eller hatt noen positiv effekt ellers. Helsevernet har i all hovedsak vært begrenset til å bestå i innesperring på lukket avdeling av hensyn til samfunnsvernet, selv om han også har hatt permisjoner. Selv har C oppfattet reaksjonen som et overgrep, og han ba om å bli overført til vanlig fengsel. Det er det ikke lenger hjemmel for. Lagmannsretten har forståelse for Cs syn. I denne saken kjemper han for å unngå at det psykiske helsevernet blir forlenget. Spørsmålet om forvaring som alternativ til en ren ubetinget fengselsstraff, har han ikke gitt uttrykk for noe spesielt syn på, men forsvareren har argumentert for at vilkåret om gjentakelsesfare ikke er oppfylt. Gjentakelsesfaren knytter seg til hele spekteret av grove integritetskrenkelser. Dyssosial personlighetsforstyrrelse er et alvorlig psykisk avvik og personlighetstrekk som i liten grad lar seg behandle. Prognosen er derfor ikke god. De rettspsykiatrisk sakkyndige har gitt uttrykk for at gjentakelsesfaren under gitte omstendigheter kan reduseres ved at personen lærer seg bedre adferdskontroll, men at perspektivet kan forventes å være 5 10 år. C har i mange år hatt et alvorlig rusmisbruk. Mange av de alvorlige voldshandlingene han er dømt for, er begått mens han har vært ruset av narkotika eller alkohol. Lagmannsretten er likevel i tvil om hvor avgjørende rusen har vært som faktor, holdt opp mot trekkene ved hans personlighet. Han er også dømt for voldshandlinger med et impulsivt preg, som forholdet i post I V i denne saken, begått i rus, men det er ikke typisk for lovbruddene han har begått, slik de er beskrevet ovenfor. De har snarere et kaldt og kalkulert preg. At han for det meste har holdt seg rusfri mens han har vært undergitt tvunget psykisk helsevern, er det grunn til å tro at kontrollregimet han er undergitt, har bidratt til. Likevel testet han 1 desember 2021, kort tid før ankeforhandlingen, positivt på T HC. Han har ikke vært villig til å motta tilbud om program for rusmestring. Han oppgir å være motivert for å holde seg rusfri særlig av hensyn til kontakten med datteren og ønsket om å få førerkort. Lagmannsretten deler likevel de sakkyndiges tvil på om dette vil være tilstrekkelig, og finner som dem at tilstrekkelig gjentakelsesfare foreligger selv om C ikke faller tilbake til rusmisbruk. Det er også en negativ faktor ved vurderingen av gjentakelsesfaren, som også er omtalt i voldsrisikovurderingen, at C har en tilknytning til M C klubben motorsykkelklubb. Politioverbetjent M fra avdelingen for organisert kriminalitet ved Kripos redegjorde for virksomheten til denne klubben. Det dreier seg i korthet om en såkalt 1 klubb i likhet med mer kjente klubber som Hells Angels, Bandidos og Outlaws M C. Betegnelsen reflekterer at klubbene pretenderer å representere den ene prosent av befolkningen som ikke ønsker å følge samfunnets normer, men følger egne regler som klubbene selv definerer. motorsykkelklubb, eller motorsykkelklubb på språket språk, er en multietnisk europeisk klubb stiftet omkring 1990 i et miljø av innvandrere fra de tidligere land2 koloniene i land1. I land2 er klubben forbudt som ulovlig organisasjon. I Norge har klubben begrenset utbredelse, med avdelinger i Oslo, Stavanger og Kristiansand. Klubben skiller seg fra de andre nevnte 1 klubbene ved at medlemmene i mindre grad viser interesse for M C og i enda større grad assosieres med kriminell virksomhet. Et betydelig antall av de faste medlemmene er domfelt for grove volds og narkotikalovbrudd. C opptrer som tydelig supporter av motorsykkelklubb med effekter som signaliserer tilknytning til klubben. Han vil ikke, heller ikke i sin forklaring for lagmannsretten, markere avstand fra klubben, og det er tydelig uten at han vil si noe nærmere om det at han har en nær tilknytning til miljøet. Det er illevarslende at psykolog N3, som var ansvarlig for behandlingen av C høsten 2020, ble oppsøkt av medlemmer av motorsykkelklubb som opptrådte på en måte han fant truende. En tilknytning til motorsykkelklubb er også beskrevet i forbindelsene med de to tilfellene av kjøring av motorsykkel uten førerkort i tilleggstiltalens poster I II a og b. Polititjenestemannen som observerte kjøringen, forklarte at C ved begge anledningene kom kjørende ut fra lokale som var leid av klubben motorsykkelklubb i klær med motorsykkelklubb sin logo på, uten hjelm. Også da C ble pågrepet 5 juli 2020 i forbindelse med truslene mot vektere og ordensforstyrrelse omhandlet i postene V I a og V II var han iført effekter som signaliserte tilknytning til motorsykkelklubb. Lagmannsrettens konklusjon er at tilbakefallsfaren til alvorlige krenkelser av andres liv, helse eller frihet som nevnt i straffeloven 40 første ledd er særlig nærliggende. Dette vilkåret for forvaring i 40 tredje ledd bokstav c er derfor oppfylt. Tidsbestemt fengselsstraff ikke tilstrekkelig Lagmannsretten konkluderte drøftelsen ovenfor med at alle vilkår for å dømme C til forvaring er oppfylt etter straffeloven 40 første ledd, jamfør tredje ledd bokstav a til c. Det er i tillegg et grunnleggende vilkår for forvaring etter straffeloven 40 første ledd første punktum at en tidsbestemt fengselsstraff ikke er tilstrekkelig til å verne andres liv, helse eller frihet. I tingretten ble C dømt til fengsel i ett år og seks måneder for forholdene i tilleggstiltalen. Påtalemyndigheten mener at dette var er en riktig reaksjon. Det følger av lagmannsrettens begrunnelse for at vilkårene for forvaring er oppfylt, at en fengselsstraff av en lengde som dette, er utilstrekkelig av hensyn til samfunnsvernet. Spørsmålet lagmannsretten må ta stilling til, er imidlertid hvilken tidsramme som bør settes for forvaringen. Det følger av innarbeidet praksis at lengstetiden ved forvaring fastsettes med utgangspunkt i den alternative fengselsstraffen, og at avvik fra denne praksis må begrunnes, se blant annet H R 2019 2070 U avsnitt 16 med henvisninger til H R 2016 2261 A avsnitt 25 og videre til H R 2016 2191 U avsnitt 13 Hensynet til domfelte og til muligheten for en reell etterprøving og kontroll med domstolenes skjønnsutøvelse i forvaringssaker, tilsier at retten angir den alternative fengselsstraffen. Særlig gjelder dette der lengstetiden går vesentlig utover den alternative fengselsstraffen. Forvaring anvendes som regel i så alvorlige saker at den alternative straffen er fengsel i mange år. Da fravikes i praksis ikke utgangspunktet om at lengstetiden fastsettes med utgangspunkt i den alternative fengselsstraffen. Når situasjonen er at gjerningspersonen av hensyn til samfunnsvernet må dømmes til forvaring for lovbrudd som ville medført en fengselsstraff av mer begrenset lengde, kan det på den annen side være nødvendig for å oppnå formålet med særreaksjon å fastsette en lengre tidsramme. Det er få eksempler på dette i høyesterettspraksis. I saken i H R 2016 2261 A, som lagmannsretten flere ganger har vist til ovenfor, ble lengstetiden fastsatt til tre år. Gjerningsmannen ble i den saken bare dømt for n overtredelse av straffeloven 1902 227 første straffalternativ (trussel). Den tidsbestemte straff ville i henhold til dommen avsnitt 24 ligget på om lag fem måneders fengsel. Også i nærværende sak finner lagmannsretten det som påtalemyndigheten nødvendig å fastsette en tidsramme for forvaringen som er vesentlig høyere enn den alternative fengselsstraffen. Lagmannsretten må derfor vurdere hvilken straff som ville være riktig. På vesentlige punkter kan lagmannsretten slutte seg til tingrettens syn på straffutmålingen for lovbruddene C dømmes for i henhold til tilleggstiltalen. Det knytter seg skjerpende omstendigheter til de fleste av disse. Forholdene i postene V II og I X ville bare medført bøtestraff og bli ansett som skjerpende omstendigheter ved utmålingen av fengselsstraffen. Overtredelsen av straffeloven 157 i post I ligger i det nedre sjikt av anvendelsesområdet for straffebudet. Det er imidlertid skjerpende at den rettsstridige påvirkningen var rettet mot den som nettopp hadde vært offer for vold og trusler fra C og hadde som formål å få ham til å trekke anmeldelsen og dermed gi falsk forklaring. Isolert finner lagmannsretten at fengsel i fem måneder ville være en riktig reaksjon. Forholdene i postene I I, V og V I b bør ses i sammenheng. Tingretten la i dommen på side 14 vekt på at C tvang seg inn i Ds hjem, truet ham med startpistol og utøvet omfattende vold mot ham. I tillegg gjorde han seg skyldig i frihetsberøvelse av E. Begge de fornærmede var svært redde og fryktet for sine liv. Handlingen skjedde for å mekle i forbindelse med noe som trolig var et narkotikaoppgjør, og bærer preg av å være utslag av selvjustis i kriminelt miljø. Rettsordenen må reagere strengt på denne type handlinger, og sterke allmennpreventive hensyn gjør seg gjeldende. Lagmannsretten er enig med tingretten i at forholdene samlet kvalifiserer til en straff av fengsel i cirka ti måneder. Den grove kroppskrenkelsen omhandlet i post I V er beskrevet av tingretten i domsgrunnene for skyldspørsmålet på side 11 C tildelte fornærmede et hardt knyttneveslag i hodet. Slaget var helt uprovosert. Fornærmede satt med ryggen til, og slaget kom helt overraskende. Noen forklaring på slaget er ikke gitt, men C hadde inntatt det anabole steroidet omhandlet i post I X. Det er skjerpende at C kort tid etter hendelsen begynte å følge fornærmede på Facebook. Det oppfattet fornærmede som truende. C ble ilagt besøksforbud. Tingretten kom til at straffen for dette lovbruddet ville være i størrelsesorden 75 til 90 dagers fengsel. Det finner lagmannsretten ikke noe å si på. De to tilfellene av kjøring av motorsykkel med kort tids mellomrom omhandlet i post I II a og b, er beskrevet i tingrettens dom på side 10 På grunn av at C er dømt svært mange ganger for kjøring uten førerkort, er lagmannsretten enig med tingretten i at ubetinget fengsel i 45 dager er en passende reaksjon. Ifølge aktor er C til sammen dømt for ni overtredelser i 2006, syv overtredelser i 2008, åtte overtredelser i 2009, tre overtredelser i 2010, to overtredelser i 2012, tre overtredelser i 2013, en overtredelse i 2015 og tre overtredelser i 2018Lagmannsretten er enig med tingretten i at overtredelsen av straffeloven 155 om vold og trusler mot polititjenestemennene omhandlet i post V II I, ville medført ubetinget fengsel i cirka 30 dager. Forholdet ble begått 5 august 2020 i sammenheng med forholdene i postene I I, V og V I b og er beskrevet i tingrettens dom på side 7 og 8For overtredelsen av straffeloven 263 om trussel mot vekterne omhandlet i post V I a, har tingretten, så vidt lagmannsretten kan se, ikke sagt noe nærmere om hva straffen ville være. Forholdet er beskrevet i dommen på side 12 og 13 og står i sammenheng med ordensforstyrrelsen omhandlet i post V II. Det er flere omstendigheter ved lovbruddet som påkaller interesse når man ser dem i sammenheng med øvrige lovbrudd C er dømt for i denne saken og tidligere. Lagmannsretten har særlig festet seg ved at C i etterkant av hendelsen la ut et bilde av vekterbeviset til den ene vekteren på snapchat og spurte om noen visste hvem dette var. Ved pågripelsen var han iført en hettegenser med påskriften identifiserende påskrift, som er et symbol som ofte brukes av personer tilknyttet motorsykkelklubb. Forholdet ville isolert trolig medført en kort fengselsstraff. Etter en samlet vurdering kom tingretten til at en samlet straff på fengsel i ett år og seks måneder ville være en passende straff. Det kan lagmannsretten slutte seg til. Det må legges betydelig vekt på at C flere ganger tidligere er dømt en rekke ganger for lovbrudd som vold, trusler og frihetsberøvelse. Til fradrag i straffen går fire dager for ordinær varetekt. At C ifølge tingretten tilstod de mindre alvorlige forholdene i post I X og delvis post V II, får etter lagmannsrettens oppfatning ikke noe merkbart utslag i straffen. Spørsmålet er imidlertid hvilken betydning det har at C, som følge av de nye straffbare forholdene i denne saken, ble overført tilbake til lukket avdeling på sykehus. Tingretten så det slik i dommen på side 15 at det ikke skulle tas noe hensyn til dette. Tingretten viste til at det ikke er tale om noen ny tvangsplassering eller lignende, men at det psykiske helsevesenet håndhevet dommen på tvunget psykisk helsevern. For lagmannsretten har forsvareren gjort gjeldende at C i medhold av straffeloven 83 har krav på fradrag dag for dag for oppholdet ved lukket avdeling på sykehus etter lovbruddene han er dømt for i denne saken. Det dreier seg først om perioden 12 juni til 25 juni 2020 etter at han ble pågrepet for kroppskrenkelsen i post I V den 11 juni 2020 Etter å være overført til tvunget psykisk helsevern uten døgnopphold 25 juni, ble han på ny lagt inn 9 juli etter å være pågrepet for truslene og ordensforstyrrelsen i postene V I a og V II. Han ble på ny overført til tvungent psykisk helsevern uten døgnopphold 24 juli 2020 Etter å ha blitt pågrepet 5 august 2020 for forholdene i postene I I, V, V I b og V II I, ble han igjen tilbakeført til lukket psykiatrisk avdeling ved sykehus 6 august 2020C klaget til kontrollkommisjonen over vedtaket om overføring 6 august 2020 Ved kontrollkommisjonens vedtak 14 september 2020 førte klagen ikke frem. C krevde ved stevning til Kristiansand tingrett 22 februar 2021 rettslig overprøving av kontrollkommisjonens vedtak, og krevde å bli overført til tvunget psykisk helsevern uten døgnopphold. Ved tingrettens dom 9 juli 2021 ble begjæringen ikke tatt til følge. Cs anke over dommen ble forkastet ved Agder lagmannsretts dom 8 november 2021 (L A 2021 130570). Dommen er rettskraftig etter at Høyesteretts ankeutvalg ved beslutning 22 desember 2021 i H R 2021 2568 U ikke tillot Cs anke fremmet. Etter 6 august 2020 har C vært undergitt tvunget psykisk helsevern ved lukket avdeling ved sykehus, for det meste på sikkerhetsavdelingen. Ifølge lagmannsrettens dom 8 november 2021 var det planlagt at C skulle overføres til tvunget psykisk helsevern uten døgnopphold i desember, men fordi han testet positivt på T HC 1 desember 2021, ble dette omgjort. C har under oppholdet på sykehus hatt perioder med frigang. Lagmannsretten har ikke noen full oversikt over dette. I lagmannsrettens dom 8 november 2021 i den sivile saken ble det opplyst at han da hadde frigang seks timer annenhver dag mellom 0900 og 2100 Han hadde også fått ha en overnatting hos familien med datteren sin, for å kunne følge henne til barnehagen dagen etter. Senere er dette utvidet. Nå har han frigang hver dag i tolv timer og har adgang til overnatting n gang hver uke. Lagmannsretten er ikke kjent med at det har vært problemer med gjennomføringen av denne ordningen. Straffeloven 83 gir regler om varetektsfradrag. Første ledd lyder slik: Den tiden den siktede har vært berøvet friheten i anledning av saken, kommer til fradrag i straffen etter reglene i denne paragraf. Dette gjelder også frihetsberøvelse i utlandet eller i anledning av forhold i saken som den siktede frifinnes for, eller som er henlagt. Spørsmålet er om C har vært berøvet friheten i anledning av saken ved å være undergitt tvunget psykisk helsevern med døgnopphold på lukket psykiatrisk avdeling ved sykehus. I så fall skal det gjøres fradrag i den utmålte straffen tilsvarende det antall dager frihetsberøvelsen har vart, i samsvar med reglene i straffeloven 83 andre ledd følgende. Reglene er obligatoriske og åpner ikke for skjønnsmessige vurderinger av størrelsen på fradraget. Det fremgår av forarbeidene at det med frihetsberøvelse ikke bare menes pågripelse og varetektsfengsling, men at også andre former for berøvelse av friheten, som tvangsinnleggelse på psykiatrisk institusjon som varetektssurrogat, omfattes, jamfør Ot. nr. 90 (2003 2004) side 474 Med varetektssurrogat menes ulike alternativer til varetektsfengsling fastsatt etter reglene i straffeprosessloven 181, jamfør H R 2019 2390 A avsnitt 38 og 39I saken i Rt 1995 64 ble siktede etter å ha vært varetektsfengslet i fire dager på grunn av gjentakelsesfare, innlagt i lukket avdeling ved psykiatrisk sykehus. Det skjedde etter tutorbegjæring fra påtalemyndigheten og var en direkte forlengelse av varetektsoppholdet. Høyesteretts ankeutvalg kom til at siktede hadde krav på fullt fradrag for tiden han var innlagt, jamfør også Rt 2007 333 Lagmannsretten legger til grunn at siktede vil ha krav på fullt fradrag etter straffeloven 83 hvis oppholder skjer under tvang og reelt har preg av varetektssurrogat, jamfør Magnus Matningsdal, Straffeloven, Kommentarutgave, 83, note 3, Juridika, revidert 1 juli 2021For tvangstiltak som ikke formelt er besluttet som varetektsurrogat etter straffeprosesslovens regler, vil imidlertid vilkåret i 83 om at den domfelte har vært berøvet friheten i anledning av saken, få selvstendig betydning, jamfør H R 2019 2390 A avsnitt 43 med henvisning til en uttalelse i forarbeidene i Ot. nr. 90 (2003 2004) side 474 Det heter der: Frihetsberøvelsen må være utholdt i anledning av saken, det vil si i anledning av de forholdene som kommer til pådømmelse i den aktuelle saken. Også frihetsberøvelse i utlandet i anledning av saken gir rett til fradrag, jamfør første ledd annet punktum. Videre gir frihetsberøvelse i anledning av forhold som siktede frifinnes for eller som blir henlagt, rett til fradrag. Det er en forutsetning at frifinnelsen eller henleggelsen gjelder forhold som var del av den aktuelle saken. Dersom frihetsberøvelsen skjedde i forbindelse med en annen sak som ble henlagt eller der siktede ble frifunnet, skal det ikke gjøres fradrag. Hva som regnes som n sak, og hva som anses som flere saker kan by på tvil. Atskillig taler for at det gis fradrag for frihetsberøvelse i saker som ble påtalemessig avgjort samtidig med de forhold som er til pådømmelse. I H R 2019 2390 A avsnitt 44 uttrykte førstvoterende sitt syn på rettstilstanden slik: Jeg leser dette slik at frihetsberøvelsen må være utholdt i den aktuelle saken som står til pådømmelse, og ikke som ledd i en annen straffesak. Vurderingen av hva som er n sak, og hva som er flere saker, må avgjøres konkret, men en retningslinje vil her være om forholdene påtalemessig er avgjort samtidig. Den absolutte karakteren av bestemmelsen om varetektsfradrag, der fullt fradrag skal gis når vilkårene er oppfylt, tilsier etter mitt syn også at det må kreves en klar sammenheng mellom frihetsberøvelsen og de forhold det skal utmåles straff for. Tvangstiltaket må normalt ha karakter av å være et varetektssurrogat. Dommen i 2019 gjaldt spørsmålet om en gutt som var 16 år på gjerningstiden, hadde krav på fradrag i den subsidiære fengselsstraffen i en dom på samfunnsstraff som følge av at han mens saken var under behandling hadde vært tvangsplassert i en barnevernsinstitusjon i syv og en halv måned. Etter å ha redegjort for det rettslige grunnlaget og begrunnelsen for vedtakene om tvangsplassering, kom Høyesterett til at siktede ikke hadde krav på fradrag etter straffeloven 83 Førstvoterende begrunnet standpunktet slik i avsnitt 45: Etter mitt syn har tvangsplasseringen av A ikke skjedd i anledning av saken det nå skal utmåles straff i, slik dette vilkåret må forstås i lys av forarbeidene. Jeg viser til gjennomgangen av bakgrunnen for akuttvedtaket og til den nærmere begrunnelsen for fylkesnemndas vedtak. Riktignok inngår de straffbare forholdene i vår sak i det faktiske grunnlaget for tvangsplasseringen, men vedtaket har en langt bredere og mer sammensatt begrunnelse, der As samlede atferdsproblemer og behovet for å beskytte gutten mot ytterligere skadevirkninger står sentralt. Tiltaket ble også direkte utløst av siktelsen for drapsforsøk, som ikke er en del av saken her. Vedtaket er for øvrig heller ikke begrunnet i kriminalitetsalternativet i 4 24, og det er ikke holdepunkter for noen sammenheng mellom vedtaket om tvangsplassering og fengslingsvilkåret om bevisforspillelsesfare som lå til grunn for varetektsfengslingen av A. Vilkårene for varetektsfradrag etter straffeloven 83 er ut fra dette ikke oppfylt. Etter lagmannsrettens oppfatning har C ikke krav på fradrag i straffen i medhold av straffeloven 83 for tiden han har vært undergitt tvunget psykisk helsevern med døgnopphold. Reelt har nok frihetsberøvelsen langt på vei fungert som et varetektssurrogat som følge av lovbrudd C ble pågrepet for sommeren 2020 Det fremgår av begrunnelsene for vedtakene om overføring til tvunget psykisk helsevern med døgnopphold som ble fremlagt i rettsmøtet 27 januar 2022 I vedtaket 12 juni 2020 heter det: Pas. sitter nå i arresten. Ble pågrepet av politi i går etter å ha slått ned en tilsynelatende tilfeldig person som satt på uteservering i sentrum av Kristiansand. ønsker ikke å forklare seg til politi, men skal ha uttalt at personen snakket nedlatende til ham. Han skal ha vært aggressiv mot politiet under pågripelsen. Politiet gir også uttrykk for at de er svært bekymret for pas., og hvilke kriminelle handlinger han kan komme til å gjøre. De har en rekke kilder som bekrefter at pas. fortsatt er en del av et kriminelt miljø, og er delaktig i etableringen av en svært voldelig og kriminell M C gruppe i Kristiansand. I vedtaket 9 juli 2020 fremgår det at C igjen var pågrepet blant annet for truslene mot vekterne 5 juli. I vedtaket uttalte overlegen som var faglig ansvarlig for vedtaket blant annet: U. t. informerer pasienten at vi opplever det vanskelig og som et etisk dilemma siden vi vurderer at han ikke har en alvorlig psykisk lidelse, men at vi har ansvar for å ivareta samfunnsvernet da han har en rettskraftig dom. I den forbindelse har u. t. tatt kontakt med statsadvokaten Leif Aleksandersen som er stedfortredder mens Jan Tallaksen er på ferie. I følge statsadvokaten er sykehusets ansvar å ivareta sammfunnsvernet. I vedtaket fremgår det videre at man mener at det er en systemfeil at C bør ivaretas på sykehuset, og at han oppmuntres til å begjære dommen opphørt i samråd med sin advokat. På samme måte forholder det seg med det siste vedtaket 6 august 2020 C satt da pågrepet som følge av vold, trusler og frihetsberøvelse dagen i forveien. I avsnittet om status presens fremgår det at overlegen som svar på Cs spørsmål uttalte: U. t forklarer at siden det finnes en rettskraftig dom og at det er sykehuset som må ta vare på samfunnsvernet, må u. t fatte vedtak om overføring på institusjon selv om det er åpenbart for F AC T teamet at han ikke er psykotisk og ikke har en alvorlig sinnslidelse. Begrunnelsen for overføringen fra uten døgnopphold til med døgnopphold er kort: Pasienten er dømt til behandling. Han har angivelig begått alvorlig lovbrudd og sykehusets har ansvar for å ivareta samfunnsvernet. Lagmannsretten legger til grunn at frihetsberøvelsen C har vært undergitt i form av tunget psykisk helsevern med døgnopphold fra sommeren 2020, har vært gjennomført kun av hensyn til samfunnsvernet; det vil si av hensyn til faren for nye straffbare handlinger. Om ikke denne muligheten hadde foreligget, kan man gå ut fra at C hadde blitt varetektsfengslet på grunn av gjentakelsesfare i medhold av straffeprosessloven 171 nummer 3Lagmannsretten viker likevel tilbake for å anse frihetsberøvelsen foretatt i anledning saken. Vedtakene om innleggelse treffes av helsevesenet som ledd i gjennomføringen av dommen på tvunget psykisk helsevern, og er både formelt og reelt forankret i dommen. Etter flere ganger å ha forsøkt å gi C større frihet, har det vist seg nødvendig av hensyn til samfunnsvernet å holde ham innlagt. Det er i samsvar med formålet med dommen. Selv om det av den grunn ikke har vært behov for å varetektsfengsle ham, er det ikke treffende å si at frihetsberøvelsen er et varetektssurrogat som bør gi C rett til fradrag dag for dag for den tiden han har vært undergitt tvunget psykisk helsevern med døgnomsorg. I lengre perioder har C også hatt adskillig større frihet enn han ville hatt som varetektsinnsatt. Som i H R 2019 2390 A finner lagmannsretten, i motsetning til tingretten, likevel at tvangsplasseringen på lukket avdeling bør tillegges en viss vekt som formildende omstendighet ved straffutmålingen. I den saken inngikk de straffbare forholdene som del av begrunnelsen for fylkesnemndas vedtak. Påtalemyndigheten er også enig i dette og har foreslått at C skal gis et fradrag på fire måneder fra et utgangspunkt på ett år og ti måneders fengsel. Lagmannsretten er enig i dette. En medvirkende årsak er at saksbehandlingstiden i lagmannsretten på grunn av enkelte uheldige omstendigheter har vært for lang. Hvor stor betydning forholdet skal tillegges, får i denne saken mindre betydning enn om C hadde blitt dømt til ubetinget fengselsstraff. I denne saken må han uansett dømmes til forvaring med en lengstetid som er vesentlig lenger enn den alternative fengselsstraffen ville vært. Lagmannsretten kommer tilbake til det nedenfor. Dette innebærer at den alternative straffen i dette tilfellet ville vært fengsel i om lag ett år og to måneder. For fastsettelsen av tidsrammen for forvaring får det i denne saken ikke noen betydning om den alternative fengselsstraffen ville vært halvannet år eller lavere. En straff av denne varigheten er ikke tilstrekkelig til å verne andres liv, helse eller frihet. Utgangspunktet i praksis om en tidsramme for forvaring svarende til lengden av den alternative fengselsstraffen, må fravikes i et tilfelle som dette. Cs tidligere lovbrudd og trekk ved hans personlighet tilsier at faren for nye straffbare handlinger ikke vil være nevneverdig redusert etter så kort tid. Prognosen er som tidligere nevnt ikke spesielt optimistisk, og de de rettspsykiatrisk sakkyndige har pekt på et tidsperspektiv på minst fem år. Lagmannsretten er enig med påtalemyndigheten i at det i denne saken bør fastsettes en lengstetid på tre år. I henhold til straffeloven 43 annet ledd første punktum bør retten som regel fastsette en minstetid for forvaringen. Da kan domfelte ikke prøveløslates etter 44 første ledd før minstetiden er ute. Det er imidlertid ikke obligatorisk å fastsette minstetid, og lagmannsretten er kommet til at det ikke bør gjøres i denne saken. Det følger av 44 fjerde ledd at C, selv om det ikke blir fastsatt minstetid, ikke kan begjære prøveløslatelse før ett år etter at forvaringsdommen er endelig. Lagmannsretten legger vekt på at C siden 2018 har vært undergitt tvunget psykisk helsevern. Forvaringen viderefører en særreaksjon med samme formål. Selv om C overføres til Kriminalomsorgen, er det ikke ønskelig at han undergis et vesentlig strengere regime enn han har hatt. At det ikke fastsettes minstetid, gjør det lettere å innvilge ham permisjoner. Når det er fastsatt minstetid, følger det av forvaringsforskriften (forskrift 3 mai 2004 nummer 481) 11 annet ledd at ordinær permisjon og korttidspermisjon ikke kan innvilges før minst 2 3 av minstetiden er utholdt. Er minstetid ikke fastsatt, kan slik permisjon innvilges når en del av straffen er gjennomført og det, etter en individuell vurdering av domfelte, anses hensiktsmessig som ledd i en planlagt progresjon frem mot løslatelse. Lagmannsrettens konklusjon er at C dømmes til forvaring med en lengstetid på tre år uten fastsettelse av minstetid. Til fradrag går fire dager for varetekt. Saksomkostninger til det offentlige er ikke påstått og blir ikke å idømme. Dommen av avsagt under dissens for så vidt gjelder avgjørelsen av skyldspørsmålet for tilleggstiltalens poster I og I I slik det fremgår av dommen. For øvrig er dommen enstemmig. D OM SS LU TN IN G1. C, født 00/00/1985, dømmes for overtredelser av straffeloven 157 første ledd, jamfør annet ledd, av straffeloven 254, av straffeloven 271 og av straffeloven 263, sammenholdt med straffeloven 79 bokstav a, til en straff av forvaring i 3 tre år uten minstetid. Til fradrag i tidsrammen går 4 fire dager for varetektsfengsel. Straffen er en fellesstraff som inkluderer de straffbare forhold han ble endelig dømt for ved Agder tingretts dom 12 mai 2021 2Tvunget psykisk helsevern idømt ved Kristiansand tingretts dom 27 februar 2018, opphører. 3Saksomkostninger til det offentlige idømmes ikke. En åpenbar skrivefeil i tidsangivelsen i post I I er rettet fra 2019 til 2020 Lagmannsretten bemerker at personen som sammen med C er navngitt i grunnlaget for post I I og V, ved gjengivelsen av tiltalen og i lagmannsrettens dom er anonymisert og her omtales som A. Det skyldes at saken mot ham er blitt henlagt etter bevisets stilling. Det er ikke opplyst hva årsaken var. Han ga forklaring som vitne, og identiteten fremgår av rettsboken. Under henvisning til uskyldspresumsjonen i Grunnloven 96 annet ledd og artikkel 6 nummer 2 i Den europeiske menneskerettskonvensjonen (E MK), har lagmannsretten ikke gitt uttrykk for noe standpunkt til skyldspørsmålet for hans vedkommende. Avgjørelsen i saken mot C må imidlertid treffes etter en selvstendig bevisvurdering hvor det så langt det har betydning for saken ikke representerer noen begrensning at saken mot A ble henlagt. Det skal ikke komme C til skade på noen måte. Når tiltalen mot C gjelder handlinger som etter gjerningsbeskrivelsen er begått i fellesskap med A, lar det seg derfor vanskelig unngå at As rolle i saken omtales i dommen. 1 Tilføyd av Lovdata.
36 år gammel mann, tidligere domfelt en rekke ganger, var i 2018 dømt til tvunget psykisk helsevern blant annet for ran. Han begjærte opphør av helsevernet. Påtalemyndigheten begjærte forlengelse av helsevernet. Samtidig ble han satt under tiltale for en rekke nye lovbrudd begått mens han var undergitt tvunget psykisk helsevern. Det gjaldt blant annet overtredelse av straffeloven 157, 254, 263 og 271, jamfør 272 Han ble funnet å være tilregnelig på gjerningstiden for disse forholdene. I tingretten ble han dømt til forlengelse av det tvungne psykiske helsevernet til tross for at det var klart at han ikke var psykotisk og heller ikke hadde vært det siden helsevernet ble iverksatt. I tillegg ble han dømt til ubetinget fengsel i 1 år og 6 måneder for de nye lovbruddene. Han anket over avgjørelsen om forlenget psykisk helsevern, over bevisvurderingen under skyldspørsmålet for noen av de nye lovbruddene og over straffutmålingen. Han gjorde blant annet gjeldende at det ikke var adgang til en slik kombinasjon. Under ankeforhandlingen tok lagmannsretten opp spørsmål om siktede heller burde dømmes til forvaring for de nye lovbruddene, mens det psykiske helsevernet opphørte. Ankeforhandlingen ble utsatt for så vidt gjelder reaksjonsspørsmålet av hensyn til behovet for en tilleggserklæring fra de rettspsykiatrisk sakkyndige. Skyldspørsmålet ble ferdig prosedert og domskonferanse gjennomført. Etter at tilleggserklæringen forelå og var godkjent av R MK, ble reaksjonsspørsmålet behandlet. Påtalemyndigheten nedla påstand om forvaring. Ved lagmannsrettens dom ble han dømt for de lovbrudd bevisanken gjaldt til forvaring i 3 år uten minstetid. Den alternative fengselsstraffen ville vært om lag 1 år og 6 måneder. Han fikk ikke fradrag i straffen for tiden han hadde vært undergitt tvunget psykisk helsevern i anstalt, selv om alternativet ville vært varetekt. Henvisninger: Straffeloven 157, 254, 263, 271, 272 Straffeprosessloven 147 Straffeloven 40, 65, 83