Strafferett  Kroppskrenkelse  Straffeloven § 268 og § 271
A er født 00/00/1979 og bor i sted. Ved tiltalebeslutning av 12 desember 2021, utferdiget av statsadvokat Jørn Henning Bremnes ved Troms og Finnmark statsadvokatembeter er han satt under tiltale ved Vestre Finnmark tingrett for overtredelse av I Straffeloven 268 første leddfor uberettiget å ha skaffet seg adgang til en annens hus. Grunnlag: Lørdag 18 juli 2020 cirka klokka 0530 i adresse tok han seg uberettiget inn i boligen til B ved å knuse et vindu i tilknytning til ytterdøren. I I Straffeloven 271for å ha øvet vold mot en annen person eller på annen måte krenket ham fysisk. Grunnlag: Til tid og på sted som beskrevet under post I slo han B en eller flere ganger i ansiktet. Hovedforhandling ble holdt 8 april 2022 Tiltalte møtte og erkjente seg skyldig etter post I og ikke skyldig etter post I I. Retten mottok forklaring fra fornærmede og to vitner, og det ble foretatt slik dokumentasjon som framgår av rettsboken. Aktor la ned påstand om at tiltalte dømmes i samsvar med tiltalebeslutningen til betinget fengsel i 45 dager med en prøvetid på 2 år. Videre la aktor ned påstand om at tiltalte idømmes sakskostnader etter rettens skjønn. Forsvarer la ned påstand om at tiltalte frifinnes for post I I, subsidiært at han anses på mildeste måte. Rettens vurdering Beviskravet For at en tiltalt i en straffesak skal kunne straffes for sine handlinger, må de objektive og subjektive vilkårene for skyld være bevist utover enhver rimelig tvil. Prinsippet er formulert av Høyesterett til å gjelde bevisresultatet som sådan, jamfør Rt 2005 1353 avsnitt 14 Dette innebærer at all rimelig tvil om hva som faktisk har skjedd skal komme tiltalte til gode. Det samme gjelder ved vurderingen av omstendigheter knyttet til straffutmålingen. Det er likevel ikke slik at alle forhold må være bevist utover enhver rimelig tvil. Om dette har Høyesterett uttalt i ovennevnte dom: Bevisbedømmelsen beror ofte på en vurdering av flere momenter som hver for seg kan ha ulik bevisstyrke. Det kreves ikke at hvert enkelt moment skal være bevist utover enhver rimelig tvil, så lenge det etter en samlet vurdering av momentene ikke er rimelig tvil om konklusjonen. Retten står dermed fritt i sin bevisvurdering og synet på hvor avgjørende hvert enkelte bevis er. Ved den nærmere bevisvurderingen har retten tatt utgangspunkt i tiltaltes forklaring. Forklaringen til tiltalte er så blitt holdt opp imot sakens øvrige bevis, herunder forklaringen til fornærmede og vitnene, samt de ulike dokumentene som ble fremlagt for retten. Retten har foretatt en vurdering av de samlede bevis som er ført under hovedforhandlingen, jamfør straffeprosessloven 305Retten bemerker også at det er påtalemyndigheten har bevisbyrden Skyldspørsmålet Retten har kommet til at tiltalte dømmes i tråd med tiltalen. Hva gjelder tiltalens post I finner retten det bevist utover enhver rimelig tvil at tiltalte tok seg inn fornærmedes hus lørdag 18 juli 2020 cirka klokka 0530 ved å knuse vinduet i tilknytningen til ytterdøren. Det vises herunder til at tiltalte har erkjent straffeskyld for forholdet og de fremlagte bildene som viser den knuste ruten. For at vilkåret om uberettiget adgang skal være oppfylt, må rommet huset stedet som vedkommende tar seg inn i være låst, avstengt eller klart markert som privat eller stengt for uvedkommende. I vår sak er det uomtvistet at de objektive vilkårene for skyld foreligger, og det vises til tiltaltes forklaring om han tok seg inn i fornærmedes hus ved å slå gjennom vinduet ved døren og dernest åpnet døren fra innsiden. Tiltalte og fornærmede er uenige om skadeomfanget på vinduet, da tiltalte mente at det allerede var en sprekk i vinduet når han slo det inn, mens fornærmede mente at vinduet besto av tre lag glass og var intakt. Da tiltalte har erkjent at han knuste vinduet ved å slå knyttneven gjennom, er det ikke nødvendig for retten å ta stilling til hvorvidt vinduet var noe ødelagt fra før. Retten finner etter dette at de objektive vilkårene etter straffeloven 268 første ledd foreligger. Skyldkravet er forsett, jamfør straffeloven 21 og 22 Retten finner det hevet utover enhver rimelig tvil at tiltalte har handlet med nødvendig forsett. Hva gjelder tiltalens post I I finner retten det bevist utover enhver rimelig tvil at tiltalte slo fornærmede i ansiktet etter at han hadde tatt seg inn på soverommet hans. Retten legger til grunn at tiltalte i det minste slo fornærmede to ganger i ansiktet med knyttet neve. Tiltalte har ikke erkjent straffeskyld for post I I, og uttalte at han kun tok seg inn i fornærmedes hus for å snakke med ham og at han aldri gikk over dørterskelen til fornærmedes soverom. Tiltalte var opprørt og lei seg over at fornærmede dagen i forveien hadde sendt et bilde av sitt blottlagte underliv, et såkalt dickpic, til hans samboer. Fornærmede uttalte i retten at han ikke hadde sendt noe bilde tiltaltes samboer, men retten oppfattet det imidlertid slik at fornærmede ikke kunne utelukke at det var sendt et slikt bilde. Retten legger etter dette til grunn at fornærmede sendte et nakenbilde til tiltaltes samboer dagen i forveien, og at dette var grunnen til at tiltalte tok seg inn i fornærmedes hus. Tiltalte har forklart at han var lei seg og skuffet over fornærmedes oppførsel. Tiltaltes samboer, C, forklarte at tiltalte ikke var sint på fornærmede men lei seg over hans oppførsel mot henne. Retten fester ikke lit til forklaringene til verken tiltalte eller C på dette punktet. Dersom det var tilfelle at tiltalte kun var lei seg og ønsket å snakke med fornærmede, er det klart at han kunne ventet med dette til neste dag og i alle fall ikke brutt seg inn hos fornærmedes. Videre vises det til vitneforklaringen til D som beskrev at hun hørte sinte mannsstemmer fra huset annenetasje og at tiltalte måtte holdes tilbake av C for å unngå å gå inn i huset igjen. Retten har lagt avgjørende vekt på fornærmedes forklaring, og de bildebevis som er fremlagt for retten herunder bilder av blodspor på fornærmedes soverom og skader på fornærmede i form av en blåveis under øyet og på øret. Fornærmede forklarte at han våknet av at tiltalte slo ham i ansiktet med knyttet neve, at han ble tildelt flere slag og til slutt klarte å sparke tiltalte bort. Da han så seg i speilet oppdaget han at ansiktet hans var fullt av blod, men blodet var ikke hans og måtte ha tilhørt tiltalte. Hva gjelder blodsporene i huset mener retten at disse må komme fra tiltalte, og det vises til tiltaltes forklaring om at han som følge innbruddet fikk et sår på hånden. Tiltalte forklarte også at han går på blodfortynnende medisiner, og dette kan forklare mengden med blod i huset til tross for at såret på hånden må anses som noe beskjedent. Retten finner etter dette at de objektive vilkårene etter straffeloven 271 første ledd foreligger. Skyldkravet er forsett, jamfør straffeloven 21 og 22 Retten finner det hevet utover enhver rimelig tvil at tiltalte har handlet med nødvendig forsett. Straffutmåling Det skal utmåles en felles straff for et tilfelle av kroppskrenkelse og uberettiget adgang til hus, jamfør straffeloven 79 bokstav a). For de tilfeller det skal utmåles en felles straff har Høyesterett i H R 2017 1282 A avsnitt 75 uttalt at straffeloven 79 bokstav a) fastslår straffskjerpelsesprinsippet. Dette innebærer at det skal tas utgangspunkt i det mest alvorlige lovbruddet, og at det deretter skal gis et tillegg i straffen for de øvrige overtredelsene. Det bærende for straffutmålingen er tiltalens post I I (kroppskrenkelsen), som straffes med bot eller fengsel inntil 1 år. Post I (uberettiget adgang) ville isolert sett medført en kortere betinget straff. Det er straffeskjerpende at tiltalte har tatt seg inn i fornærmedes hjem, et sted alle har rett til å føle seg trygge. Videre må det anses som noe formildende at partene i lengre tid har vært gode venner, og at det således ikke var en fremmed tiltalte brøt seg inn hos. Hva gjelder straffenivået for kroppskrenkelser vises det til Ot. prp. nr. 22 (2008 2009) på side 174 175 hvor det fremgår at straffenivået for uprovoserte kroppskrenkelser varierer fra 20 30 dager fengsel til 120 dager fengsel avhengig av omstendighetene i den enkelte sak, og at de typiske overtredelsene er fengsel i 30 45 dager. Etter rettens syn medfører de konkrete omstendighetene i saken at straffen må settes i det normalsjiktet av det som forarbeidene angir at følger av rettspraksis. Selve voldsutøvelsen i saken ikke er av den mest alvorlige, og den er heller ikke direkte uprovosert. Det er likevel skjerpende at volden har skjedd i fornærmedes eget hjem hvor han har enhver rett til å føle seg trygg. Retten er ikke enig med aktoratet at hendelsen ligger tett opp mot grov kroppskrenkelse, og mener at fornærmede ikke kan karakteriseres som en forsvarsløs person til tross for at han sov da han ble tildelt det første slaget. Det har heller ikke av betydning at fornærmedes mor bodde i en sokkelleilighet i tilknytning til huset og hørte at partene kranglet. Retten finner med dette at overtredelse av tiltalens post I I isolert sett ville medført fengsel i 35 dager (saml. L H 2014 114841), og at en samlet straff for post I og I I vil ligge på omlag 45 dager fengsel da uten hensyn til sakens formildende omstendigheter. Forsvarer har vist til straffeloven 78 bokstav a) jamfør straffeloven 80 bokstav e), og at det er grunnlag for reduksjon i straffen etter reglene om berettiget harme. Hvorvidt det foreligger berettiget harme er en relativ vurdering og beror på hvor alvorlig den straffbare handlingen er, jamfør Rt 1985 437 (147 85). Tiltalte har i vår sak reagert på et nakenbilde tilsendt sin samboer. Det er sikker rett at provokasjonen ikke behøver å være rettet mot gjerningspersonen (her tiltalte), slik som i saken her, hvor provokasjonen er fremsatt ovenfor tiltaltes samboer. Det er i og for seg ikke vanskelig å forstå at tiltalte mislikte at et slik bilde ble sendt, uten at dette får utslagsgivende betydning for retten. Retten har etter en helhetsvurdering kommet frem til at det ikke foreligger berettiget harme. Det vises til at tiltalte har oppsøkt hjemmet til fornærmede og utøvd vold, og at dette har karakter av ren gjengjeldelse. Videre viser retten til at har gått noe tid fra tiltalte fikk vite om bilde til han utøvde volden, blant annet ved at han har tatt taxi opp til tiltalte. Det er således ingen umiddelbar sammenheng mellom voldsutøvelsen og det sendte bildet. Tiltalte hadde med andre ord både tid og anledning til å roe seg ned, og hadde ingen berettiget foranledning til å bryte seg inn hos fornærmede på natten eller utøve vold mot ham, saml. L G 2018 114579Retten kan heller ikke se at straffeloven 78 bokstav c) får anvendelse i saken. Spørsmålet vil i så tilfellet være om lovbruddet i betydelig grad er foranlediget av fornærmedes forhold. Provokasjonen må altså ha et visst omfang i årsaksrekken for å kunne tillegges vekt. Retten kan ikke se at det er tilfellet i foreliggende sak. Det vises til det som fremgår over. Visst nok sendte fornærmede et bilde som tiltalte med rette mislikte, men slik retten ser det var det ingen nær sammenheng mellom volden og oversendelsen av bilde. Etter at tiltalte ble klar over bildet satte han seg i en taxi på vei hjem til fornærmede hvor han deretter brøt seg inn. Det var her tilstrekkelig med tid til å tenke seg om og velge et annet handlingsalternativ. Retten mener etter dette at foranledningen ikke kan tillegges særlig vekt ved straffutmålingen, men har vektlagt det noe i formildende retning. Videre er det vektlagt at tiltalte har erkjent straffeskyld etter tiltalens post I. I formildende retning vektlegges det også at det er gått nesten to år siden forholdene omtalt i tiltalebeslutningen fant sted og at saksbehandlingstiden har vært lang, jamfør straffeloven 78 bokstav e). I storkammeravgjørelsen H R 2016 225 S uttalte Høyesterett at total inaktivitet i 1 år medfører en krenkelse av E MK art. 6 nummer 1 I vår sak har det sammenlagt vært en total inaktivitet i omtrent et år og tre måneder hvilket utgjør et brudd på tiltaltes rett på rettergang innen rimelig tid. Det skal følgelig gis kompensasjon for E MK bruddet. Om hvordan kompensasjonen skal utspille seg i straffutmålingen vises det igjen til H R 2016 225 S og avsnitt 39 hvor Høyesterett uttaler... Det følger av lang praksis at E MD har godtatt kompensasjon i form av betinget dom eller deldom.... Retten har etter dette funnet at en straff på 35 dager fengsel vil være riktig, og at straffen i sin helhet gjøres betinget med en prøvetid på to år, jamfør straffeloven 34Sakskostnader: Tiltalte skal som hovedregel idømmes sakens omkostninger til det offentlige ved domfellelse, jamfør straffeprosessloven 436 Sett hen til sakens omstendigheter, finner retten ikke grunnlag for å fravike lovens utgangspunkt. Ut ifra sakens omfang og lengden på hovedforhandlingen, idømmes tiltalte sakskostnader på 2 000 kroner. Dommen er enstemmig. D OM SS LU TN IN G1. A, født 00/00/1979 dømmes for overtredelse av straffeloven 268 første ledd straffeloven 271fengsel i 35 trettifem dager som i sin helhet utsettes med en prøvetid på 2 to år. 2. A, født 00/00/1979 dømmes til å betale saksomkostninger til det offentlige med 2 000 totusen kroner innen to uker etter dommens forkynnelse. 
A er født 00/00/1979 og bor i sted. Ved tiltalebeslutning av 12 desember 2021, utferdiget av statsadvokat Jørn Henning Bremnes ved Troms og Finnmark statsadvokatembeter er han satt under tiltale ved Vestre Finnmark tingrett for overtredelse av I Straffeloven 268 første leddfor uberettiget å ha skaffet seg adgang til en annens hus. Grunnlag: Lørdag 18 juli 2020 cirka klokka 0530 i adresse tok han seg uberettiget inn i boligen til B ved å knuse et vindu i tilknytning til ytterdøren. I I Straffeloven 271for å ha øvet vold mot en annen person eller på annen måte krenket ham fysisk. Grunnlag: Til tid og på sted som beskrevet under post I slo han B en eller flere ganger i ansiktet. Hovedforhandling ble holdt 8 april 2022 Tiltalte møtte og erkjente seg skyldig etter post I og ikke skyldig etter post I I. Retten mottok forklaring fra fornærmede og to vitner, og det ble foretatt slik dokumentasjon som framgår av rettsboken. Aktor la ned påstand om at tiltalte dømmes i samsvar med tiltalebeslutningen til betinget fengsel i 45 dager med en prøvetid på 2 år. Videre la aktor ned påstand om at tiltalte idømmes sakskostnader etter rettens skjønn. Forsvarer la ned påstand om at tiltalte frifinnes for post I I, subsidiært at han anses på mildeste måte. Rettens vurdering Beviskravet For at en tiltalt i en straffesak skal kunne straffes for sine handlinger, må de objektive og subjektive vilkårene for skyld være bevist utover enhver rimelig tvil. Prinsippet er formulert av Høyesterett til å gjelde bevisresultatet som sådan, jamfør Rt 2005 1353 avsnitt 14 Dette innebærer at all rimelig tvil om hva som faktisk har skjedd skal komme tiltalte til gode. Det samme gjelder ved vurderingen av omstendigheter knyttet til straffutmålingen. Det er likevel ikke slik at alle forhold må være bevist utover enhver rimelig tvil. Om dette har Høyesterett uttalt i ovennevnte dom: Bevisbedømmelsen beror ofte på en vurdering av flere momenter som hver for seg kan ha ulik bevisstyrke. Det kreves ikke at hvert enkelt moment skal være bevist utover enhver rimelig tvil, så lenge det etter en samlet vurdering av momentene ikke er rimelig tvil om konklusjonen. Retten står dermed fritt i sin bevisvurdering og synet på hvor avgjørende hvert enkelte bevis er. Ved den nærmere bevisvurderingen har retten tatt utgangspunkt i tiltaltes forklaring. Forklaringen til tiltalte er så blitt holdt opp imot sakens øvrige bevis, herunder forklaringen til fornærmede og vitnene, samt de ulike dokumentene som ble fremlagt for retten. Retten har foretatt en vurdering av de samlede bevis som er ført under hovedforhandlingen, jamfør straffeprosessloven 305Retten bemerker også at det er påtalemyndigheten har bevisbyrden Skyldspørsmålet Retten har kommet til at tiltalte dømmes i tråd med tiltalen. Hva gjelder tiltalens post I finner retten det bevist utover enhver rimelig tvil at tiltalte tok seg inn fornærmedes hus lørdag 18 juli 2020 cirka klokka 0530 ved å knuse vinduet i tilknytningen til ytterdøren. Det vises herunder til at tiltalte har erkjent straffeskyld for forholdet og de fremlagte bildene som viser den knuste ruten. For at vilkåret om uberettiget adgang skal være oppfylt, må rommet huset stedet som vedkommende tar seg inn i være låst, avstengt eller klart markert som privat eller stengt for uvedkommende. I vår sak er det uomtvistet at de objektive vilkårene for skyld foreligger, og det vises til tiltaltes forklaring om han tok seg inn i fornærmedes hus ved å slå gjennom vinduet ved døren og dernest åpnet døren fra innsiden. Tiltalte og fornærmede er uenige om skadeomfanget på vinduet, da tiltalte mente at det allerede var en sprekk i vinduet når han slo det inn, mens fornærmede mente at vinduet besto av tre lag glass og var intakt. Da tiltalte har erkjent at han knuste vinduet ved å slå knyttneven gjennom, er det ikke nødvendig for retten å ta stilling til hvorvidt vinduet var noe ødelagt fra før. Retten finner etter dette at de objektive vilkårene etter straffeloven 268 første ledd foreligger. Skyldkravet er forsett, jamfør straffeloven 21 og 22 Retten finner det hevet utover enhver rimelig tvil at tiltalte har handlet med nødvendig forsett. Hva gjelder tiltalens post I I finner retten det bevist utover enhver rimelig tvil at tiltalte slo fornærmede i ansiktet etter at han hadde tatt seg inn på soverommet hans. Retten legger til grunn at tiltalte i det minste slo fornærmede to ganger i ansiktet med knyttet neve. Tiltalte har ikke erkjent straffeskyld for post I I, og uttalte at han kun tok seg inn i fornærmedes hus for å snakke med ham og at han aldri gikk over dørterskelen til fornærmedes soverom. Tiltalte var opprørt og lei seg over at fornærmede dagen i forveien hadde sendt et bilde av sitt blottlagte underliv, et såkalt dickpic, til hans samboer. Fornærmede uttalte i retten at han ikke hadde sendt noe bilde tiltaltes samboer, men retten oppfattet det imidlertid slik at fornærmede ikke kunne utelukke at det var sendt et slikt bilde. Retten legger etter dette til grunn at fornærmede sendte et nakenbilde til tiltaltes samboer dagen i forveien, og at dette var grunnen til at tiltalte tok seg inn i fornærmedes hus. Tiltalte har forklart at han var lei seg og skuffet over fornærmedes oppførsel. Tiltaltes samboer, C, forklarte at tiltalte ikke var sint på fornærmede men lei seg over hans oppførsel mot henne. Retten fester ikke lit til forklaringene til verken tiltalte eller C på dette punktet. Dersom det var tilfelle at tiltalte kun var lei seg og ønsket å snakke med fornærmede, er det klart at han kunne ventet med dette til neste dag og i alle fall ikke brutt seg inn hos fornærmedes. Videre vises det til vitneforklaringen til D som beskrev at hun hørte sinte mannsstemmer fra huset annenetasje og at tiltalte måtte holdes tilbake av C for å unngå å gå inn i huset igjen. Retten har lagt avgjørende vekt på fornærmedes forklaring, og de bildebevis som er fremlagt for retten herunder bilder av blodspor på fornærmedes soverom og skader på fornærmede i form av en blåveis under øyet og på øret. Fornærmede forklarte at han våknet av at tiltalte slo ham i ansiktet med knyttet neve, at han ble tildelt flere slag og til slutt klarte å sparke tiltalte bort. Da han så seg i speilet oppdaget han at ansiktet hans var fullt av blod, men blodet var ikke hans og måtte ha tilhørt tiltalte. Hva gjelder blodsporene i huset mener retten at disse må komme fra tiltalte, og det vises til tiltaltes forklaring om at han som følge innbruddet fikk et sår på hånden. Tiltalte forklarte også at han går på blodfortynnende medisiner, og dette kan forklare mengden med blod i huset til tross for at såret på hånden må anses som noe beskjedent. Retten finner etter dette at de objektive vilkårene etter straffeloven 271 første ledd foreligger. Skyldkravet er forsett, jamfør straffeloven 21 og 22 Retten finner det hevet utover enhver rimelig tvil at tiltalte har handlet med nødvendig forsett. Straffutmåling Det skal utmåles en felles straff for et tilfelle av kroppskrenkelse og uberettiget adgang til hus, jamfør straffeloven 79 bokstav a). For de tilfeller det skal utmåles en felles straff har Høyesterett i H R 2017 1282 A avsnitt 75 uttalt at straffeloven 79 bokstav a) fastslår straffskjerpelsesprinsippet. Dette innebærer at det skal tas utgangspunkt i det mest alvorlige lovbruddet, og at det deretter skal gis et tillegg i straffen for de øvrige overtredelsene. Det bærende for straffutmålingen er tiltalens post I I (kroppskrenkelsen), som straffes med bot eller fengsel inntil 1 år. Post I (uberettiget adgang) ville isolert sett medført en kortere betinget straff. Det er straffeskjerpende at tiltalte har tatt seg inn i fornærmedes hjem, et sted alle har rett til å føle seg trygge. Videre må det anses som noe formildende at partene i lengre tid har vært gode venner, og at det således ikke var en fremmed tiltalte brøt seg inn hos. Hva gjelder straffenivået for kroppskrenkelser vises det til Ot. nr. 22 (2008 2009) på side 174 175 hvor det fremgår at straffenivået for uprovoserte kroppskrenkelser varierer fra 20 30 dager fengsel til 120 dager fengsel avhengig av omstendighetene i den enkelte sak, og at de typiske overtredelsene er fengsel i 30 45 dager. Etter rettens syn medfører de konkrete omstendighetene i saken at straffen må settes i det normalsjiktet av det som forarbeidene angir at følger av rettspraksis. Selve voldsutøvelsen i saken ikke er av den mest alvorlige, og den er heller ikke direkte uprovosert. Det er likevel skjerpende at volden har skjedd i fornærmedes eget hjem hvor han har enhver rett til å føle seg trygg. Retten er ikke enig med aktoratet at hendelsen ligger tett opp mot grov kroppskrenkelse, og mener at fornærmede ikke kan karakteriseres som en forsvarsløs person til tross for at han sov da han ble tildelt det første slaget. Det har heller ikke av betydning at fornærmedes mor bodde i en sokkelleilighet i tilknytning til huset og hørte at partene kranglet. Retten finner med dette at overtredelse av tiltalens post I I isolert sett ville medført fengsel i 35 dager (saml. L H 2014 114841), og at en samlet straff for post I og I I vil ligge på omlag 45 dager fengsel da uten hensyn til sakens formildende omstendigheter. Forsvarer har vist til straffeloven 78 bokstav a) jamfør straffeloven 80 bokstav e), og at det er grunnlag for reduksjon i straffen etter reglene om berettiget harme. Hvorvidt det foreligger berettiget harme er en relativ vurdering og beror på hvor alvorlig den straffbare handlingen er, jamfør Rt 1985 437 (147 85). Tiltalte har i vår sak reagert på et nakenbilde tilsendt sin samboer. Det er sikker rett at provokasjonen ikke behøver å være rettet mot gjerningspersonen (her tiltalte), slik som i saken her, hvor provokasjonen er fremsatt ovenfor tiltaltes samboer. Det er i og for seg ikke vanskelig å forstå at tiltalte mislikte at et slik bilde ble sendt, uten at dette får utslagsgivende betydning for retten. Retten har etter en helhetsvurdering kommet frem til at det ikke foreligger berettiget harme. Det vises til at tiltalte har oppsøkt hjemmet til fornærmede og utøvd vold, og at dette har karakter av ren gjengjeldelse. Videre viser retten til at har gått noe tid fra tiltalte fikk vite om bilde til han utøvde volden, blant annet ved at han har tatt taxi opp til tiltalte. Det er således ingen umiddelbar sammenheng mellom voldsutøvelsen og det sendte bildet. Tiltalte hadde med andre ord både tid og anledning til å roe seg ned, og hadde ingen berettiget foranledning til å bryte seg inn hos fornærmede på natten eller utøve vold mot ham, saml. L G 2018 114579Retten kan heller ikke se at straffeloven 78 bokstav c) får anvendelse i saken. Spørsmålet vil i så tilfellet være om lovbruddet i betydelig grad er foranlediget av fornærmedes forhold. Provokasjonen må altså ha et visst omfang i årsaksrekken for å kunne tillegges vekt. Retten kan ikke se at det er tilfellet i foreliggende sak. Det vises til det som fremgår over. Visst nok sendte fornærmede et bilde som tiltalte med rette mislikte, men slik retten ser det var det ingen nær sammenheng mellom volden og oversendelsen av bilde. Etter at tiltalte ble klar over bildet satte han seg i en taxi på vei hjem til fornærmede hvor han deretter brøt seg inn. Det var her tilstrekkelig med tid til å tenke seg om og velge et annet handlingsalternativ. Retten mener etter dette at foranledningen ikke kan tillegges særlig vekt ved straffutmålingen, men har vektlagt det noe i formildende retning. Videre er det vektlagt at tiltalte har erkjent straffeskyld etter tiltalens post I. I formildende retning vektlegges det også at det er gått nesten to år siden forholdene omtalt i tiltalebeslutningen fant sted og at saksbehandlingstiden har vært lang, jamfør straffeloven 78 bokstav e). I storkammeravgjørelsen H R 2016 225 S uttalte Høyesterett at total inaktivitet i 1 år medfører en krenkelse av E MK art. 6 nummer 1 I vår sak har det sammenlagt vært en total inaktivitet i omtrent et år og tre måneder hvilket utgjør et brudd på tiltaltes rett på rettergang innen rimelig tid. Det skal følgelig gis kompensasjon for E MK bruddet. Om hvordan kompensasjonen skal utspille seg i straffutmålingen vises det igjen til H R 2016 225 S og avsnitt 39 hvor Høyesterett uttaler... Det følger av lang praksis at E MD har godtatt kompensasjon i form av betinget dom eller deldom.... Retten har etter dette funnet at en straff på 35 dager fengsel vil være riktig, og at straffen i sin helhet gjøres betinget med en prøvetid på to år, jamfør straffeloven 34Sakskostnader: Tiltalte skal som hovedregel idømmes sakens omkostninger til det offentlige ved domfellelse, jamfør straffeprosessloven 436 Sett hen til sakens omstendigheter, finner retten ikke grunnlag for å fravike lovens utgangspunkt. Ut ifra sakens omfang og lengden på hovedforhandlingen, idømmes tiltalte sakskostnader på 2 000 kroner. D OM SS LU TN IN G1. A, født 00/00/1979 dømmes for overtredelse av straffeloven 268 første ledd straffeloven 271fengsel i 35 trettifem dager som i sin helhet utsettes med en prøvetid på 2 to år. A, født 00/00/1979 dømmes til å betale saksomkostninger til det offentlige med 2 000 totusen kroner innen to uker etter dommens forkynnelse.
Tiltalte ble dømt for et tilfelle av kroppskrenkelse og ett tilfelle av uberettiget adgang til hus. Tiltalte hadde begått handlingene som følge av at hans samboer dagen i forveien hadde mottatt en uønsket nakenbilde av fornærmede. Vurdering av om bestemmelsen om berettiget harme kommer til anvendelse. Etten en konkret helhetsvurdering konkluderte retten med at tiltalte både hadde tid og mulighet til å roe seg ned eller finne andre handlingsalternativer, og bestemmelsem om berettiget harme kom således ikke til anvendelse. Henvisninger: Straffeloven 268, 271