Strafferett  Uaktsom kjøring  Frifinnelse  Vegtafikkloven § 3, jamfør § 31  Straffeloven § 23 og § 34
Oslo statsadvokatembeter har ved tiltalebeslutning 8 januar 2020 satt A, født 0/0/1949, under tiltale for overtredelse av: Vegtrafikkloven 31 første ledd, jamfør 3for å ha overtrådt bestemmelsen om at enhver skal ferdes hensynsfullt og være aktpågivende og varsom så det ikke kan oppstå fare eller voldes skade og slik at annen trafikk ikke unødig blir hindret eller forstyrret. Grunnlag: Torsdag 21 juni 2018 klokka 1110 på Rv 7 kjørte han personbil med kjennemerke kjennemerke1 på strekningen mellom Ål og Satakroken i retning Gol uten å være tilstrekkelig hensynsfull, aktpågivende og varsom idet han på grunn av sykdom og eller annen uoppmerksomhet ikke klarte å holde kjøreretningen slik at bilen skjenet over i motgående kjørebane og kolliderte med møtende trafikkenhet med kjennemerke kjennemerke2 med B som fører. Det oppstod materielle skader på de involverte kjøretøy og B ble påført livstruende skader som senere medførte at hun døde onsdag 27 juni 2018Hallingdal tingrett avsa 15 juni 2020 dom med slik domsslutning: 1. A, født 0/0/1949, frifinnes etter tiltalebeslutningen2. A, født 0/0/1949, frifinnes for kravet om oppreisningserstatning. Vestfold, Telemark og Buskerud statsadvokatembeter har anket dommen til Borgarting lagmannsrett. Anken gjelder bevisbedømmelsen under skyldspørsmålet og rettsanvendelsen. Anken over bevisbedømmelsen under skyldspørsmålet er henvist til ankeforhandling. Ankeforhandling er holdt 17 19 november 2020 på Thon Hotell, Ål. A og 12 vitner har gitt forklaring. Videre har en av de etterlatte gitt en fremstilling etter straffeprosessloven 303 a. Øvrig bevisførsel fremgår av rettsboken. Aktor har nedlagt slik påstand: 1. A, født 0/0/1949 dømmes for overtredelse av vegtrafikkloven 31 første ledd, jamfør 3 til fengsel i 30 dager som gjøres betinget med en prøvetid på 2 år i medhold av straffeloven 34 flg. 2. A, født 0/0/1949 fradømmes retten til å føre førerkortpliktig motorvogn for en periode på 2 år i medhold av vegtrafikkloven 33 nummer 1, jamfør forskrift om tap av retten til å føre motorvogn 2 4 Han pålegges å ta full ny førerprøve dersom han vil erverve førerkort på ny, jamfør forskrift om tap av retten til å føre motorvogn 8 33A, født 0/0/1949 dømmes til å betale saksomkostninger til det offentlige etter rettens skjønn. Bistandsadvokaten har nedlagt slik påstand: 1. A, født 0049 dømmes til innen 2 to uker fra dommens forkynnelse å betale oppreisningserstatning til C etter rettens skjønn, oppad begrenset til kr 125000, med tillegg av lovens forsinkelsesrente fra og med to uker etter dom er avsagt. 2. A, født 0049 dømmes til innen 2 to uker fra dommens forkynnelse å betale oppreisningserstatning til D etter rettens skjønn, oppad begrenset til kr 125000, med tillegg av lovens forsinkelsesrente fra og med to uker etter dom er avsagt. 3. A, født 0049 dømmes til innen 2 to uker fra dommens forkynnelse å betale oppreisningserstatning til E etter rettens skjønn, oppad begrenset til kr 125000, med tillegg av lovens forsinkelsesrente fra og med to uker etter dom er avsagt. Forsvarer har nedlagt påstand om at A frifinnes, subsidiært anses på mildeste måte. Lagmannsretten ser slik på saken: 1. Skyldspørsmålet Innledning Bakgrunnen for saken er en trafikkulykke som fant sted på Rv 7 mellom Gol og Ål torsdag 21 juni 2018 cirka klokka 1110 Tiltalte kjørte i sin Toyota R AV i retning Gol. I en slak sving litt etter Ål, ved Satakroken, kom han over i motsatt kjørebane og frontkolliderte med fornærmede som kom kjørende fra Gol mot Ål i sin Peugeot 306 Tiltalte selv kom fra ulykken uten fysiske skader, mens fornærmede ble hardt skadet og døde seks dager senere på Ullevål sykehus. Det er ikke tvilsomt at det var tiltalte som forårsaket ulykken. Spørsmålet i saken er om han ved kjøringen uaktsomt har overtrådt vegtrafikkloven 3 Denne vurderingen beror dels på en bevisvurdering, dels på den konkrete rettsanvendelsen. Bevisbedømmelsen Det er i strafferetten et strengt beviskrav. Det må bevises ut over enhver rimelig og fornuftig tvil at tiltalte rent faktisk har opptrådt i strid med den straffebestemmelsen tiltalen gjelder og at han har opptrådt med den nødvendige grad av skyld. Det er påtalemyndigheten som har bevisbyrden. I denne saken innebærer det at tiltaltes forklaring om hendelsesforløpet må legges til grunn hvis retten ut fra de bevis som er ført, ikke kan se bort fra at forklaringen er riktig. Ved bevisbedømmelsen har lagmannsretten delt seg i et flertall og et mindretall. Flertallet, lagdommerne Remen og Ruud og meddommerne Kleven, Olsen, Nerli og Thoen har kommet til samme resultat som tingretten. Etter flertallets syn står saken bevismessig stort sett i samme stilling for lagmannsretten som for tingretten. Tingrettens redegjørelse for bevisene er i hovedsak dekkende også for bevisførselen for lagmannsretten, og flertallet kan i all hovedsak slutte seg til tingrettens bevisbedømmelse. Hovedtrekkene i hendelsesforløpet frem til selve ulykken er ikke omtvistet for lagmannsretten. Ut fra tiltaltes egen forklaring og øvrig bevisførsel, legger flertallet til grunn at tiltaltes ektefelle var på besøk hos sin sønn (tiltaltes stesønn) og hans to barn torsdag uken før ulykken, og at sønnen og barna hadde omgangssyke med oppkast og diare den ettermiddagen og påfølgende natt. Hun kjørte hjem til sted1, hvor hun bor sammen med tiltalte, fredag eller lørdag. Deres felles sønn var på besøk hos dem den helgen. Mandag fikk tiltaltes ektefelle lette symptomer på omgangssyke i form av urolig mage, men uten oppkast. Det samme fikk sønnen. Tiltalte reiste mandag 19 juni 2018 til hytta på sted2 for å ta imot en elektriker. Han var selv ikke syk da. Han følte seg også frisk under oppholdet på hytta. Torsdag 21 juni 2018 skulle tiltalte reise hjem fra hytta. I følge ham selv hadde han sovet godt om natten etter å ha tatt en sovetablett, og han var uthvilt. Han forklarte at han følte seg urolig i magen, og at han tenkte dette kunne ha sammenheng med omgangssyken i familien. Han spiste derfor en lett frokost. Etter å ha gjort i stand hytta, startet han hjemturen. Tiltalte har forklart at han ringte datteren fra bilen omtrent da han passerte Ål på Rv 7 i retning Gol. I samtalens løp nevnte han for henne at han hadde rumling i magen som hadde utviklet seg, og at han ville kjøre av for å gå på toalettet ved første anledning. Samtalen varte 2 3 minutter og ble ifølge tiltalte avsluttet omtrent ved avkjøringen fra Rv 7 til Vats cirka ett minutt før ulykken skjedde. Han har opplyst at han brukte hands free telefon. I sin forklaring for lagmannsretten bekreftet datteren at de hadde hatt en telefonsamtale ganske kort før ulykken, men hun visste ikke hvor faren befant seg da samtalen fant sted. Hun bekreftet at faren i samtalen hadde nevnt at han var urolig i magen, men at samtalen ellers handlet om hvordan det sto til med de forskjellige familiemedlemmene. Det er ikke fremlagt samtalelogg som kan bekrefte tiden for samtalen eller varigheten av denne, men det er ingen bevisførsel som tilsier at tiltaltes forklaring om telefonsamtalen er uriktig. Også aktor har i sin prosedyre for lagmannsretten lagt til grunn at telefonsamtalen ble avsluttet omtrent ved avkjøringen til Vats. Fra avkjøringen til Vats til ulykkesstedet er det cirka 1, 3 kilometer, en strekning som det tar omtrent ett minutt å kjøre. Fartsgrensen på stedet er 80 km t. Forut for ulykkesstedet er det en ganske lang rett strekning som går over i en slak høyresving sett fra Ål. Ved inngangen til svingen skjente tiltalte ut av sin kjørebane og traff den møtende bilen. Tiltalte har forklart at han holdt fartsgrensen på stedet. Brått fikk han en brekning et surt oppstøt, og han fikk oppkast i munnen. Brekningen førte til at han bøyde seg fremover og så ned. Da han så opp igjen så han den møtende bilen, og han rakk ikke å reagere før det smalt. Tiltalte forklarte at han bare kan ha sett ned et kort øyeblikk og at det hele gikk veldig fort. Tiltalte mente selv at han må ha kjørt rett frem uten å svinge da han fikk oppstøtet og at han ikke gjorde noe brått utfall med rattet. Første berøringspunkt mellom bilene er beregnet til cirka 85 meter fra der svingen begynner. Begge bilene fikk størst skader på høyre side, noe som tyder på at tiltaltes bil har befunnet seg ut mot vegkanten i motsatt kjøreretning da ulykken fant sted. Hvis bilen til A hadde en fart på cirka 80 km t, tilbakela den cirka 22 meter i sekundet. Det innebærer i så fall at tiltaltes bil har befunnet seg i feil kjørebane i 3 4 sekunder før ulykken. Det er freste riller i midten av vegen som tiltalte har passert med hvert av de fire hjulene, og som under normale omstendigheter burde fått ham til å bli oppmerksom på at han krysset midtlinjen. Det kan tyde på at tiltalte har vært uoppmerksom noe lengre enn det han selv har oppfattet. Hvordan tiltaltes bil har beveget seg umiddelbart før sammenstøtet, og hvor lenge han var i feil kjørebane, er det ikke ut fra bevisføringen mulig å fastslå med sikkerhet. F, som kjørte en rød kassevogn et stykke bak tiltalte, forklarte at hun ikke registrerte noe påfallende ved tiltaltes kjøring før bilen skjente ut i svingen. Hun rakk å tenke, eller si til ektemannen som var passasjer, at dette kommer ikke til å gå bra før sammenstøtet. De to som satt i bilen som kjørte bak fornærmedes bil, har gitt litt ulike forklaringer om bevegelsen til tiltaltes bil. Sjåføren kan ikke huske at han la merke til tiltaltes bil før ulykken. Sammenstøtet skjedde veldig brått. Sjåførens far, som var passasjer, hadde sett en rød varebil som kom imot, og oppfattet at tiltaltes bil plutselig skar ut bak varebilen i et forsøk på å kjøre forbi. Også han oppfattet at det hele skjedde veldig fort. Ved de undersøkelser som ble foretatt av Statens vegvesen og av politiets åstedsgransker etter ulykken, ble det ikke funnet bremsespor etter noen av bilene. Det er heller ikke noe som tilsier at fornærmede har foretatt noen unnvikende manøver. Dette tyder på at tiltaltes bil kom så brått over i motsatt kjørebane at fornærmede ikke rakk å reagere. Etter flertallets syn gir bilenes bevegelser umiddelbart forut for ulykken i dette tilfellet ikke noe grunnlag for å si noe om årsaken til ulykken. Heller ikke de undersøkelser vegvesenet og åstedsgranskeren foretok, gir grunnlag for det. Selv om det er usikkerhet knyttet til hendelsesforløpet rett forut for ulykken, er det flertallets syn at det ikke kan ses bort fra at tiltaltes forklaring om årsaken til ulykken er riktig. Han har forklart at han fikk en brekning et surt oppstøt som førte til at han så ned og ikke var oppmerksom på vegen et øyeblikk. Øvrig bevisførsel er ikke uforenlig med et slikt hendelsesforløp. At han fikk et surt oppstøt umiddelbart forut for ulykken er også i samsvar med det han forklarte på ulykkesstedet både til politiet, til føreren av bilen som kom etter fornærmede og til sin ektefelle som han ringte til. Aktor har i prosedyren for lagmannsretten anført at det ikke kan ses bort fra at det er andre årsaker til at tiltalte kom over i motsatt kjørefelt. Det er imidlertid ikke konkretisert eller bevisført andre mulige årsaker. En rekke vanlige årsaker til ulykker er utelukket gjennom etterforskningen. Det var tørt på ulykkesstedet, dagslys og god sikt. Det var ikke tekniske feil ved bilene. Det har ikke vært mistanke om for høy hastighet, og påtalemyndigheten har forkastet mistanke om forbikjøring. Politiet fant tiltaltes mobiltelefon i en sekk i bilen, og har utelukket bruk av håndholdt mobiltelefon. Det er heller ikke mistanke om kjøring i påvirket tilstand. Etter flertallets syn kan det også ses bort fra at tiltalte sovnet. Det gikk bare cirka ett minutt fra han avsluttet telefonsamtalen med datteren til ulykken skjedde, og det er lite sannsynlig at han skal ha rukket å sovne på den tiden. I samsvar med tiltaltes forklaring legger lagmannsretten til grunn at han var uthvilt etter en god natts søvn, og ulykken skjedde tidlig på dagen. At påtalemyndigheten generelt gir uttrykk for at det kan tenkes andre årsaker til ulykken, er klart nok ikke tilstrekkelig grunn til å se bort fra tiltaltes forklaring slik denne saken ligger an. Mindretallet, meddommer Skogvold, har kommet til at det er hevet over enhver rimelig tvil at tiltalte var uoppmerksom over noe tid forut for ulykken, og at dette ikke kan forklares alene med et surt oppstøt eller en brekning. Det er en lang, oversiktlig vegstrekning før svingen hvor ulykken skjedde. Det var lyst og god sikt på ulykkesstedet. Tiltalte må ha sett svingen komme i god tid og vært forberedt på at den ville komme hvis han var oppmerksom. Han må også ha sett møtende trafikk i god tid. Ulykken skjedde cirka 85 meter inn i svingen, og med en fart på cirka 80 km t gikk det mer enn tre sekunder fra svingen startet til ulykken inntraff. Etter mindretallets syn må tiltalte ha vært uoppmerksom også før svingen begynte. At han kjørte over i motsatt kjørebane, kan etter mindretallets syn helt klart ikke forklares med at han et kort øyeblikk så ned på grunn av surt oppstøt eller brekning, slik tiltalte selv har forklart. Når det er hevet over enhver rimelig tvil at tiltalte var uoppmerksom i lengre tid forut for ulykken enn det som kan forklares med et surt oppstøt, er det etter mindretallets syn ikke nødvendig å bevise hva som er årsaken til hans uoppmerksomhet. Rettsanvendelsen Vegtrafikkloven 3 pålegger enhver å ferdes hensynsfullt og være aktpågivende og varsom så det ikke kan oppstå fare eller voldes skade og slik at annen trafikk ikke unødig blir hindret eller forstyrret. Det er ikke tvilsomt at tiltalte objektivt sett har opptrådt i strid med dette. Han forårsaket ulykken med den følge at fornærmede omkom. Etter vegtrafikkloven 31 er det forsettlig eller uaktsom overtredelse av blant annet 3 som er straffbar. Spørsmålet i denne saken er om tiltalte opptrådte uaktsomt. Det følger av straffeloven 23 første ledd at d en som handler i strid med kravet til forsvarlig opptreden på et område, og som ut fra sine personlige forutsetninger kan bebreides, er uaktsom. Lagmannsretten tar utgangspunkt i dette. Om aktsomhetsnormen etter vegtrafikkloven 3 uttaler tingretten: Aktsomhetsnormen etter vegtrafikkloven 3 er streng jamfør blant annet Rt 2002 190, L F 2016 203430 og L F 2014 75845 og Bjørn Edvard Engstrøm (red. ), Vegtrafikkloven. Lovkommentar. Det skal lite til av uforsiktighet før denne overtredes, og aktsomhetskravet innebærer blant annet at man må følge godt med og forsikre seg om at egen kjøring er forsvarlig. Likevel er det ikke tale om et objektivt ansvar. Ved vurderingen tar man utgangspunkt i en objektiv norm for forsvarlig opptreden og hva en alminnelig fornuftig og samvittighetsfull person ville ha gjort i en tilsvarende situasjon. Vurderingen skal likevel skje med utgangspunkt i den konkrete situasjonen på hendelsestidspunktet. Etter lagmannsrettens syn er dette et riktig rettslig utgangspunkt. Det tilføyes at sykdom som utgangspunkt ikke fritar for straff etter vegtrafikkloven 3, jamfør også 21 Annerledes vil det etter lagmannsrettens syn kunne stille seg hvis det er snakk om et plutselig sykdomsanfall eller illebefinnende som føreren får uten forvarsel, men det må uansett foretas en konkret vurdering av om føreren i situasjonen er å bebreide. Videre bemerker lagmannsretten at tiltaltes opptreden må sammenliknes med hvordan en forstandig og forsiktig trafikant ville ha opptrådt og ikke nødvendigvis hvordan folk flest ville ha opptrådt, jamfør blant annet Rt 1977 108 I praksis kjører svært mange bilførere på en måte som ikke samsvarer med den streng aktsomhetsnormen i vegtrafikkloven, men det har ikke betydning for hvordan normen skal praktiseres. I saken er det dels et spørsmål om det var uaktsomt av tiltalte i det hele tatt å kjøre den aktuelle dagen og dels om han burde av avbrutt kjøringen før ulykken skjedde. Ut fra tiltaltes forklaring, som lagmannsretten legger til grunn, følte han seg urolig i magen om morgenen den dagen. Han satte det i sammenheng med at han kunne være smittet av omgangssyke, men fant det likevel ubetenkelig å kjøre bil. Til politiet på stedet hadde han gitt uttrykk for at han hadde følt seg kvalm hele dagen, og av ambulansejournalen fremgår at han hadde følt seg noe kvalm om morgenen. I sin forklaring for lagmannsretten ga han uttrykk for at det var dekkende at han hadde følt seg noe kvalm om morgenen. Han hadde imidlertid ikke noen brekning surt oppstøt før i forbindelse med ulykken. Når det gjelder den konkrete aktsomhetsvurderingen har lagmannsretten delt seg i samme flertall og mindretall som under bevisbedømmelsen. Flertallet anser det ikke uaktsomt av tiltalte å kjøre bil på grunn av de nokså milde sykdomssymptomer han hadde før han startet kjøringen. Det er ikke noe som tilsier at disse var av en slik art at han ikke var skikket til å kjøre bil på en trygg måte, jamfør vegtrafikkloven 21, og at han ikke kunne ferdes hensynsfullt og være aktpågivende og varsom. Etter flertallets syn var det heller ikke uaktsomt ikke å avbryte kjøringen før ulykken. Flertallet legger til grunn at tiltalte merket at han hadde symptomer på omgangssyke under kjøringen, men at dette var tegn til magesyke som ga seg utslag i behov for å gå på toalettet. Etter det tiltalte forklarte hadde han av den grunn tenkt å stanse ved første anledning. Flertallet kan ikke se at denne vurderingen var uforsvarlig og at det var uaktsomt å kjøre videre. Det er ikke noe som tilsier at trangen til å gå på toalettet var så akutt eller påtrengende at det påvirket hans oppmerksomhet om kjøringen. Ut fra bevisføringen legger lagmannsretten til grunn at han faktisk heller ikke var på toalettet før han kom til sykehus med ambulanse. Flertallet legger til grunn at brekningen og det sure oppstøtet kom brått og plutselig, og uten forvarsel. Slik saken er opplyst, kan ikke flertallet se at det var noen forutgående sykdomsutvikling eller sykdomstegn som innebærer at tiltalte kan klandres for ikke å ha forutsett muligheten for dette og at han derfor skulle ha avbrutt kjøringen tidligere. Det er heller ikke opplysninger i saken som tilsier at tiltalte kan klandres for ikke å ha opptrådt annerledes da brekningsanfallet kom. Det er derfor flertallets syn at tiltalte selv med den strenge aktsomhetsnormen som følger av vegtrafikkloven 3 ikke har opptrådt uaktsomt. Mindretallet mener tiltalte har opptrådt uaktsom. Som det fremgår av mindretallets bevisvurdering, mener mindretallet at tiltalte var uoppmerksom i lengre tid før ulykken enn det som kan forklares med et plutselig oppstøt eller brekning. Det er dermed ikke en brå og uventet sykdomshendelse som har gjort at tiltalte var uoppmerksom før ulykken inntraff. Mindretallet mener også at det var uaktsomt av tiltalte å fortsette kjøringen da han kjente at han måtte på toalettet. Han hadde selv satt dette i sammenheng med mulig omgangssyke, og behovet var så påtrengende at han nevnte det for sin datter i telefonen. Dette tok hans oppmerksomhet, og etter mindretallets syn tyder det også på at sykdommen hadde utviklet seg fra morgenen. At oppkast og brekninger også er vanlig ved omgangssyke, er noe tiltalte utvilsomt var kjent med og måtte være forberedt på. Selv om det ikke er offentlige toaletter mellom Ål og Gol, er det flere avkjøringsmuligheter. Også etter han avsluttet samtalen med datteren ved avkjøringen til Vats er det en mulighet til å kjøre av vegen før ulykkesstedet. Etter mindretallets syn var det uaktsomt av tiltalte ikke å benytte disse mulighetene om ikke annet for å trekke luft og se hvordan omgangssyken utviklet seg. I samsvar med flertallets syn frifinnes tiltalte. Det er etter dette heller ikke grunnlag for å idømme tap av føreretten. 2. Oppreisningskravene Grunnlaget for oppreisningskravene fra de etterlatte er skadeserstatningsloven 3 5 siste ledd som lyder: Den som forsettlig eller grovt aktløst har voldt en annens død, kan pålegges å betale avdødes ektefelle, samboer, barn eller foreldre slik oppreisning som nevnt i første ledd. Det er ikke tvilsomt at A har forvoldt Bs død. Det er imidlertid krav om at A har handlet med forsett eller grov uaktsomhet. Det er det siste alternative som er aktuelt i den forliggende saken. A er frifunnet i straffesaken. Flertallet har ikke funnet hans opptreden uaktsom. At A er frifunnet for straff, er som utgangspunkt ikke til hinder for at han dømmes til å betale oppreisning. Beviskravet er lavere ved pådømmelse av de sivile kravene enn i straffesaken. For sivile krav skal som utgangspunkt det bevisresultat som retten finner mest sannsynlig, legges til grunn. I saker hvor kravet er basert på et saksforhold som er særlig belastende, vil riktignok beviskravet skjerpes slik at det kreves klar sannsynlighetsovervekt for bevisresultatet, jamfør blant annet Rt 2005 1322, men det vil uansett ikke gjelde samme strenge beviskrav som for domfellelse i straffesaken. Det er dermed mulig å legge et annet bevisresultat til grunn for oppreisningskravet enn for skyldspørsmålet. Ved avgjørelsen av oppreisningskravene har lagmannsretten delt seg i samme flertall og mindretall som ved avgjørelsen av skyldspørsmålet. Flertallet finner at A må frifinnes også for kravene om oppreisning. I denne saken er det etter flertallets syn ikke ført bevis som sannsynliggjør andre hendelsesforløp enn det som er lagt til grunn for skyldspørsmålet. Når flertallet ikke har funnet As opptreden uaktsom, er det da heller ikke grunnlag for å anse den grovt uaktsom. A må derfor frifinnes for kravene om oppreisning. Mindretallet mener det er grunnlag for oppreisningserstatning til de etterlatte. Slik det er redegjort for mindretallets syn på bevisene under skyldspørsmålet, har A utvilsomt vært uoppmerksom over lenger tid enn bare et kort øyeblikk, og ut over det som bare kan forklares med en brekning et surt oppstøt slik han selv har forklart. Etter mindretallets syn har uoppmerksomheten en slik varighet at den må anses å være et markert brudd på forsvarlig opptreden når det også tas hensyn til at det var en sterkt trafikkert riksveg med fartsgrense på 80 km t. Mindretallet er av det syn at A må anses å ha forvoldt Bs død ved grov uaktsomhet. Etter mindretallets syn skal oppreisningen settes til 125 000 kroner for hver av de etterlatte. I samsvar med flertallets syn frifinnes A for kravene om oppreisning. Dommen er avsagt med slik dissens som fremgår over. D OM SS LU TN IN G1. Straffesaken: A, født 0/0/1949, frifinnes. 2. Kravene om oppreisning: A frifinnes. Jeg bekrefter at rettens øvrige medlemmer har godkjent avgjørelsens innhold, jamfør midlertidig lov 26 mai 2020 nummer 47 8 andre ledd. Dag Arne Ruud
Oslo statsadvokatembeter har ved tiltalebeslutning 8 januar 2020 satt A, født 0/0/1949, under tiltale for overtredelse av: Vegtrafikkloven 31 første ledd, jamfør 3for å ha overtrådt bestemmelsen om at enhver skal ferdes hensynsfullt og være aktpågivende og varsom så det ikke kan oppstå fare eller voldes skade og slik at annen trafikk ikke unødig blir hindret eller forstyrret. Grunnlag: Torsdag 21 juni 2018 klokka 1110 på Rv 7 kjørte han personbil med kjennemerke kjennemerke1 på strekningen mellom Ål og Satakroken i retning Gol uten å være tilstrekkelig hensynsfull, aktpågivende og varsom idet han på grunn av sykdom og eller annen uoppmerksomhet ikke klarte å holde kjøreretningen slik at bilen skjenet over i motgående kjørebane og kolliderte med møtende trafikkenhet med kjennemerke kjennemerke2 med B som fører. Det oppstod materielle skader på de involverte kjøretøy og B ble påført livstruende skader som senere medførte at hun døde onsdag 27 juni 2018Hallingdal tingrett avsa 15 juni 2020 dom med slik domsslutning: 1. A, født 0/0/1949, frifinnes etter tiltalebeslutningen2. A, født 0/0/1949, frifinnes for kravet om oppreisningserstatning. Vestfold, Telemark og Buskerud statsadvokatembeter har anket dommen til Borgarting lagmannsrett. Anken gjelder bevisbedømmelsen under skyldspørsmålet og rettsanvendelsen. Anken over bevisbedømmelsen under skyldspørsmålet er henvist til ankeforhandling. Ankeforhandling er holdt 17 19 november 2020 på Thon Hotell, Ål. A og 12 vitner har gitt forklaring. Videre har en av de etterlatte gitt en fremstilling etter straffeprosessloven 303 a. Øvrig bevisførsel fremgår av rettsboken. Aktor har nedlagt slik påstand: 1. A, født 0/0/1949 dømmes for overtredelse av vegtrafikkloven 31 første ledd, jamfør 3 til fengsel i 30 dager som gjøres betinget med en prøvetid på 2 år i medhold av straffeloven 34 flg. A, født 0/0/1949 fradømmes retten til å føre førerkortpliktig motorvogn for en periode på 2 år i medhold av vegtrafikkloven 33 nummer 1, jamfør forskrift om tap av retten til å føre motorvogn 2 4 Han pålegges å ta full ny førerprøve dersom han vil erverve førerkort på ny, jamfør forskrift om tap av retten til å føre motorvogn 8 33A, født 0/0/1949 dømmes til å betale saksomkostninger til det offentlige etter rettens skjønn. Bistandsadvokaten har nedlagt slik påstand: 1. A, født 0049 dømmes til innen 2 to uker fra dommens forkynnelse å betale oppreisningserstatning til C etter rettens skjønn, oppad begrenset til kr 125000, med tillegg av lovens forsinkelsesrente fra og med to uker etter dom er avsagt. A, født 0049 dømmes til innen 2 to uker fra dommens forkynnelse å betale oppreisningserstatning til D etter rettens skjønn, oppad begrenset til kr 125000, med tillegg av lovens forsinkelsesrente fra og med to uker etter dom er avsagt. A, født 0049 dømmes til innen 2 to uker fra dommens forkynnelse å betale oppreisningserstatning til E etter rettens skjønn, oppad begrenset til kr 125000, med tillegg av lovens forsinkelsesrente fra og med to uker etter dom er avsagt. Forsvarer har nedlagt påstand om at A frifinnes, subsidiært anses på mildeste måte. Lagmannsretten ser slik på saken: 1. Skyldspørsmålet Innledning Bakgrunnen for saken er en trafikkulykke som fant sted på Rv 7 mellom Gol og Ål torsdag 21 juni 2018 cirka klokka 1110 Tiltalte kjørte i sin Toyota R AV i retning Gol. I en slak sving litt etter Ål, ved Satakroken, kom han over i motsatt kjørebane og frontkolliderte med fornærmede som kom kjørende fra Gol mot Ål i sin Peugeot 306 Tiltalte selv kom fra ulykken uten fysiske skader, mens fornærmede ble hardt skadet og døde seks dager senere på Ullevål sykehus. Det er ikke tvilsomt at det var tiltalte som forårsaket ulykken. Spørsmålet i saken er om han ved kjøringen uaktsomt har overtrådt vegtrafikkloven 3 Denne vurderingen beror dels på en bevisvurdering, dels på den konkrete rettsanvendelsen. Bevisbedømmelsen Det er i strafferetten et strengt beviskrav. Det må bevises ut over enhver rimelig og fornuftig tvil at tiltalte rent faktisk har opptrådt i strid med den straffebestemmelsen tiltalen gjelder og at han har opptrådt med den nødvendige grad av skyld. Det er påtalemyndigheten som har bevisbyrden. I denne saken innebærer det at tiltaltes forklaring om hendelsesforløpet må legges til grunn hvis retten ut fra de bevis som er ført, ikke kan se bort fra at forklaringen er riktig. Ved bevisbedømmelsen har lagmannsretten delt seg i et flertall og et mindretall. Flertallet, lagdommerne Remen og Ruud og meddommerne Kleven, Olsen, Nerli og Thoen har kommet til samme resultat som tingretten. Etter flertallets syn står saken bevismessig stort sett i samme stilling for lagmannsretten som for tingretten. Tingrettens redegjørelse for bevisene er i hovedsak dekkende også for bevisførselen for lagmannsretten, og flertallet kan i all hovedsak slutte seg til tingrettens bevisbedømmelse. Hovedtrekkene i hendelsesforløpet frem til selve ulykken er ikke omtvistet for lagmannsretten. Ut fra tiltaltes egen forklaring og øvrig bevisførsel, legger flertallet til grunn at tiltaltes ektefelle var på besøk hos sin sønn (tiltaltes stesønn) og hans to barn torsdag uken før ulykken, og at sønnen og barna hadde omgangssyke med oppkast og diare den ettermiddagen og påfølgende natt. Hun kjørte hjem til sted1, hvor hun bor sammen med tiltalte, fredag eller lørdag. Deres felles sønn var på besøk hos dem den helgen. Mandag fikk tiltaltes ektefelle lette symptomer på omgangssyke i form av urolig mage, men uten oppkast. Det samme fikk sønnen. Tiltalte reiste mandag 19 juni 2018 til hytta på sted2 for å ta imot en elektriker. Han var selv ikke syk da. Han følte seg også frisk under oppholdet på hytta. Torsdag 21 juni 2018 skulle tiltalte reise hjem fra hytta. I følge ham selv hadde han sovet godt om natten etter å ha tatt en sovetablett, og han var uthvilt. Han forklarte at han følte seg urolig i magen, og at han tenkte dette kunne ha sammenheng med omgangssyken i familien. Han spiste derfor en lett frokost. Etter å ha gjort i stand hytta, startet han hjemturen. Tiltalte har forklart at han ringte datteren fra bilen omtrent da han passerte Ål på Rv 7 i retning Gol. I samtalens løp nevnte han for henne at han hadde rumling i magen som hadde utviklet seg, og at han ville kjøre av for å gå på toalettet ved første anledning. Samtalen varte 2 3 minutter og ble ifølge tiltalte avsluttet omtrent ved avkjøringen fra Rv 7 til Vats cirka ett minutt før ulykken skjedde. Han har opplyst at han brukte hands free telefon. I sin forklaring for lagmannsretten bekreftet datteren at de hadde hatt en telefonsamtale ganske kort før ulykken, men hun visste ikke hvor faren befant seg da samtalen fant sted. Hun bekreftet at faren i samtalen hadde nevnt at han var urolig i magen, men at samtalen ellers handlet om hvordan det sto til med de forskjellige familiemedlemmene. Det er ikke fremlagt samtalelogg som kan bekrefte tiden for samtalen eller varigheten av denne, men det er ingen bevisførsel som tilsier at tiltaltes forklaring om telefonsamtalen er uriktig. Også aktor har i sin prosedyre for lagmannsretten lagt til grunn at telefonsamtalen ble avsluttet omtrent ved avkjøringen til Vats. Fra avkjøringen til Vats til ulykkesstedet er det cirka 1, 3 kilometer, en strekning som det tar omtrent ett minutt å kjøre. Fartsgrensen på stedet er 80 km t. Forut for ulykkesstedet er det en ganske lang rett strekning som går over i en slak høyresving sett fra Ål. Ved inngangen til svingen skjente tiltalte ut av sin kjørebane og traff den møtende bilen. Tiltalte har forklart at han holdt fartsgrensen på stedet. Brått fikk han en brekning et surt oppstøt, og han fikk oppkast i munnen. Brekningen førte til at han bøyde seg fremover og så ned. Da han så opp igjen så han den møtende bilen, og han rakk ikke å reagere før det smalt. Tiltalte forklarte at han bare kan ha sett ned et kort øyeblikk og at det hele gikk veldig fort. Tiltalte mente selv at han må ha kjørt rett frem uten å svinge da han fikk oppstøtet og at han ikke gjorde noe brått utfall med rattet. Første berøringspunkt mellom bilene er beregnet til cirka 85 meter fra der svingen begynner. Begge bilene fikk størst skader på høyre side, noe som tyder på at tiltaltes bil har befunnet seg ut mot vegkanten i motsatt kjøreretning da ulykken fant sted. Hvis bilen til A hadde en fart på cirka 80 km t, tilbakela den cirka 22 meter i sekundet. Det innebærer i så fall at tiltaltes bil har befunnet seg i feil kjørebane i 3 4 sekunder før ulykken. Det er freste riller i midten av vegen som tiltalte har passert med hvert av de fire hjulene, og som under normale omstendigheter burde fått ham til å bli oppmerksom på at han krysset midtlinjen. Det kan tyde på at tiltalte har vært uoppmerksom noe lengre enn det han selv har oppfattet. Hvordan tiltaltes bil har beveget seg umiddelbart før sammenstøtet, og hvor lenge han var i feil kjørebane, er det ikke ut fra bevisføringen mulig å fastslå med sikkerhet. F, som kjørte en rød kassevogn et stykke bak tiltalte, forklarte at hun ikke registrerte noe påfallende ved tiltaltes kjøring før bilen skjente ut i svingen. Hun rakk å tenke, eller si til ektemannen som var passasjer, at dette kommer ikke til å gå bra før sammenstøtet. De to som satt i bilen som kjørte bak fornærmedes bil, har gitt litt ulike forklaringer om bevegelsen til tiltaltes bil. Sjåføren kan ikke huske at han la merke til tiltaltes bil før ulykken. Sammenstøtet skjedde veldig brått. Sjåførens far, som var passasjer, hadde sett en rød varebil som kom imot, og oppfattet at tiltaltes bil plutselig skar ut bak varebilen i et forsøk på å kjøre forbi. Også han oppfattet at det hele skjedde veldig fort. Ved de undersøkelser som ble foretatt av Statens vegvesen og av politiets åstedsgransker etter ulykken, ble det ikke funnet bremsespor etter noen av bilene. Det er heller ikke noe som tilsier at fornærmede har foretatt noen unnvikende manøver. Dette tyder på at tiltaltes bil kom så brått over i motsatt kjørebane at fornærmede ikke rakk å reagere. Etter flertallets syn gir bilenes bevegelser umiddelbart forut for ulykken i dette tilfellet ikke noe grunnlag for å si noe om årsaken til ulykken. Heller ikke de undersøkelser vegvesenet og åstedsgranskeren foretok, gir grunnlag for det. Selv om det er usikkerhet knyttet til hendelsesforløpet rett forut for ulykken, er det flertallets syn at det ikke kan ses bort fra at tiltaltes forklaring om årsaken til ulykken er riktig. Han har forklart at han fikk en brekning et surt oppstøt som førte til at han så ned og ikke var oppmerksom på vegen et øyeblikk. Øvrig bevisførsel er ikke uforenlig med et slikt hendelsesforløp. At han fikk et surt oppstøt umiddelbart forut for ulykken er også i samsvar med det han forklarte på ulykkesstedet både til politiet, til føreren av bilen som kom etter fornærmede og til sin ektefelle som han ringte til. Aktor har i prosedyren for lagmannsretten anført at det ikke kan ses bort fra at det er andre årsaker til at tiltalte kom over i motsatt kjørefelt. Det er imidlertid ikke konkretisert eller bevisført andre mulige årsaker. En rekke vanlige årsaker til ulykker er utelukket gjennom etterforskningen. Det var tørt på ulykkesstedet, dagslys og god sikt. Det var ikke tekniske feil ved bilene. Det har ikke vært mistanke om for høy hastighet, og påtalemyndigheten har forkastet mistanke om forbikjøring. Politiet fant tiltaltes mobiltelefon i en sekk i bilen, og har utelukket bruk av håndholdt mobiltelefon. Det er heller ikke mistanke om kjøring i påvirket tilstand. Etter flertallets syn kan det også ses bort fra at tiltalte sovnet. Det gikk bare cirka ett minutt fra han avsluttet telefonsamtalen med datteren til ulykken skjedde, og det er lite sannsynlig at han skal ha rukket å sovne på den tiden. I samsvar med tiltaltes forklaring legger lagmannsretten til grunn at han var uthvilt etter en god natts søvn, og ulykken skjedde tidlig på dagen. At påtalemyndigheten generelt gir uttrykk for at det kan tenkes andre årsaker til ulykken, er klart nok ikke tilstrekkelig grunn til å se bort fra tiltaltes forklaring slik denne saken ligger an. Mindretallet, meddommer Skogvold, har kommet til at det er hevet over enhver rimelig tvil at tiltalte var uoppmerksom over noe tid forut for ulykken, og at dette ikke kan forklares alene med et surt oppstøt eller en brekning. Det er en lang, oversiktlig vegstrekning før svingen hvor ulykken skjedde. Det var lyst og god sikt på ulykkesstedet. Tiltalte må ha sett svingen komme i god tid og vært forberedt på at den ville komme hvis han var oppmerksom. Han må også ha sett møtende trafikk i god tid. Ulykken skjedde cirka 85 meter inn i svingen, og med en fart på cirka 80 km t gikk det mer enn tre sekunder fra svingen startet til ulykken inntraff. Etter mindretallets syn må tiltalte ha vært uoppmerksom også før svingen begynte. At han kjørte over i motsatt kjørebane, kan etter mindretallets syn helt klart ikke forklares med at han et kort øyeblikk så ned på grunn av surt oppstøt eller brekning, slik tiltalte selv har forklart. Når det er hevet over enhver rimelig tvil at tiltalte var uoppmerksom i lengre tid forut for ulykken enn det som kan forklares med et surt oppstøt, er det etter mindretallets syn ikke nødvendig å bevise hva som er årsaken til hans uoppmerksomhet. Rettsanvendelsen Vegtrafikkloven 3 pålegger enhver å ferdes hensynsfullt og være aktpågivende og varsom så det ikke kan oppstå fare eller voldes skade og slik at annen trafikk ikke unødig blir hindret eller forstyrret. Det er ikke tvilsomt at tiltalte objektivt sett har opptrådt i strid med dette. Han forårsaket ulykken med den følge at fornærmede omkom. Etter vegtrafikkloven 31 er det forsettlig eller uaktsom overtredelse av blant annet 3 som er straffbar. Spørsmålet i denne saken er om tiltalte opptrådte uaktsomt. Det følger av straffeloven 23 første ledd at d en som handler i strid med kravet til forsvarlig opptreden på et område, og som ut fra sine personlige forutsetninger kan bebreides, er uaktsom. Lagmannsretten tar utgangspunkt i dette. Om aktsomhetsnormen etter vegtrafikkloven 3 uttaler tingretten: Aktsomhetsnormen etter vegtrafikkloven 3 er streng jamfør blant annet Rt 2002 190, L F 2016 203430 og L F 2014 75845 og Bjørn Edvard Engstrøm (red. Det skal lite til av uforsiktighet før denne overtredes, og aktsomhetskravet innebærer blant annet at man må følge godt med og forsikre seg om at egen kjøring er forsvarlig. Likevel er det ikke tale om et objektivt ansvar. Ved vurderingen tar man utgangspunkt i en objektiv norm for forsvarlig opptreden og hva en alminnelig fornuftig og samvittighetsfull person ville ha gjort i en tilsvarende situasjon. Vurderingen skal likevel skje med utgangspunkt i den konkrete situasjonen på hendelsestidspunktet. Etter lagmannsrettens syn er dette et riktig rettslig utgangspunkt. Det tilføyes at sykdom som utgangspunkt ikke fritar for straff etter vegtrafikkloven 3, jamfør også 21 Annerledes vil det etter lagmannsrettens syn kunne stille seg hvis det er snakk om et plutselig sykdomsanfall eller illebefinnende som føreren får uten forvarsel, men det må uansett foretas en konkret vurdering av om føreren i situasjonen er å bebreide. Videre bemerker lagmannsretten at tiltaltes opptreden må sammenliknes med hvordan en forstandig og forsiktig trafikant ville ha opptrådt og ikke nødvendigvis hvordan folk flest ville ha opptrådt, jamfør blant annet Rt 1977 108 I praksis kjører svært mange bilførere på en måte som ikke samsvarer med den streng aktsomhetsnormen i vegtrafikkloven, men det har ikke betydning for hvordan normen skal praktiseres. I saken er det dels et spørsmål om det var uaktsomt av tiltalte i det hele tatt å kjøre den aktuelle dagen og dels om han burde av avbrutt kjøringen før ulykken skjedde. Ut fra tiltaltes forklaring, som lagmannsretten legger til grunn, følte han seg urolig i magen om morgenen den dagen. Han satte det i sammenheng med at han kunne være smittet av omgangssyke, men fant det likevel ubetenkelig å kjøre bil. Til politiet på stedet hadde han gitt uttrykk for at han hadde følt seg kvalm hele dagen, og av ambulansejournalen fremgår at han hadde følt seg noe kvalm om morgenen. I sin forklaring for lagmannsretten ga han uttrykk for at det var dekkende at han hadde følt seg noe kvalm om morgenen. Han hadde imidlertid ikke noen brekning surt oppstøt før i forbindelse med ulykken. Når det gjelder den konkrete aktsomhetsvurderingen har lagmannsretten delt seg i samme flertall og mindretall som under bevisbedømmelsen. Flertallet anser det ikke uaktsomt av tiltalte å kjøre bil på grunn av de nokså milde sykdomssymptomer han hadde før han startet kjøringen. Det er ikke noe som tilsier at disse var av en slik art at han ikke var skikket til å kjøre bil på en trygg måte, jamfør vegtrafikkloven 21, og at han ikke kunne ferdes hensynsfullt og være aktpågivende og varsom. Etter flertallets syn var det heller ikke uaktsomt ikke å avbryte kjøringen før ulykken. Flertallet legger til grunn at tiltalte merket at han hadde symptomer på omgangssyke under kjøringen, men at dette var tegn til magesyke som ga seg utslag i behov for å gå på toalettet. Etter det tiltalte forklarte hadde han av den grunn tenkt å stanse ved første anledning. Flertallet kan ikke se at denne vurderingen var uforsvarlig og at det var uaktsomt å kjøre videre. Det er ikke noe som tilsier at trangen til å gå på toalettet var så akutt eller påtrengende at det påvirket hans oppmerksomhet om kjøringen. Ut fra bevisføringen legger lagmannsretten til grunn at han faktisk heller ikke var på toalettet før han kom til sykehus med ambulanse. Flertallet legger til grunn at brekningen og det sure oppstøtet kom brått og plutselig, og uten forvarsel. Slik saken er opplyst, kan ikke flertallet se at det var noen forutgående sykdomsutvikling eller sykdomstegn som innebærer at tiltalte kan klandres for ikke å ha forutsett muligheten for dette og at han derfor skulle ha avbrutt kjøringen tidligere. Det er heller ikke opplysninger i saken som tilsier at tiltalte kan klandres for ikke å ha opptrådt annerledes da brekningsanfallet kom. Det er derfor flertallets syn at tiltalte selv med den strenge aktsomhetsnormen som følger av vegtrafikkloven 3 ikke har opptrådt uaktsomt. Mindretallet mener tiltalte har opptrådt uaktsom. Som det fremgår av mindretallets bevisvurdering, mener mindretallet at tiltalte var uoppmerksom i lengre tid før ulykken enn det som kan forklares med et plutselig oppstøt eller brekning. Det er dermed ikke en brå og uventet sykdomshendelse som har gjort at tiltalte var uoppmerksom før ulykken inntraff. Mindretallet mener også at det var uaktsomt av tiltalte å fortsette kjøringen da han kjente at han måtte på toalettet. Han hadde selv satt dette i sammenheng med mulig omgangssyke, og behovet var så påtrengende at han nevnte det for sin datter i telefonen. Dette tok hans oppmerksomhet, og etter mindretallets syn tyder det også på at sykdommen hadde utviklet seg fra morgenen. At oppkast og brekninger også er vanlig ved omgangssyke, er noe tiltalte utvilsomt var kjent med og måtte være forberedt på. Selv om det ikke er offentlige toaletter mellom Ål og Gol, er det flere avkjøringsmuligheter. Også etter han avsluttet samtalen med datteren ved avkjøringen til Vats er det en mulighet til å kjøre av vegen før ulykkesstedet. Etter mindretallets syn var det uaktsomt av tiltalte ikke å benytte disse mulighetene om ikke annet for å trekke luft og se hvordan omgangssyken utviklet seg. I samsvar med flertallets syn frifinnes tiltalte. Det er etter dette heller ikke grunnlag for å idømme tap av føreretten. Oppreisningskravene Grunnlaget for oppreisningskravene fra de etterlatte er skadeserstatningsloven 3 5 siste ledd som lyder: Den som forsettlig eller grovt aktløst har voldt en annens død, kan pålegges å betale avdødes ektefelle, samboer, barn eller foreldre slik oppreisning som nevnt i første ledd. Det er ikke tvilsomt at A har forvoldt Bs død. Det er imidlertid krav om at A har handlet med forsett eller grov uaktsomhet. Det er det siste alternative som er aktuelt i den forliggende saken. A er frifunnet i straffesaken. Flertallet har ikke funnet hans opptreden uaktsom. At A er frifunnet for straff, er som utgangspunkt ikke til hinder for at han dømmes til å betale oppreisning. Beviskravet er lavere ved pådømmelse av de sivile kravene enn i straffesaken. For sivile krav skal som utgangspunkt det bevisresultat som retten finner mest sannsynlig, legges til grunn. I saker hvor kravet er basert på et saksforhold som er særlig belastende, vil riktignok beviskravet skjerpes slik at det kreves klar sannsynlighetsovervekt for bevisresultatet, jamfør blant annet Rt 2005 1322, men det vil uansett ikke gjelde samme strenge beviskrav som for domfellelse i straffesaken. Det er dermed mulig å legge et annet bevisresultat til grunn for oppreisningskravet enn for skyldspørsmålet. Ved avgjørelsen av oppreisningskravene har lagmannsretten delt seg i samme flertall og mindretall som ved avgjørelsen av skyldspørsmålet. Flertallet finner at A må frifinnes også for kravene om oppreisning. I denne saken er det etter flertallets syn ikke ført bevis som sannsynliggjør andre hendelsesforløp enn det som er lagt til grunn for skyldspørsmålet. Når flertallet ikke har funnet As opptreden uaktsom, er det da heller ikke grunnlag for å anse den grovt uaktsom. A må derfor frifinnes for kravene om oppreisning. Mindretallet mener det er grunnlag for oppreisningserstatning til de etterlatte. Slik det er redegjort for mindretallets syn på bevisene under skyldspørsmålet, har A utvilsomt vært uoppmerksom over lenger tid enn bare et kort øyeblikk, og ut over det som bare kan forklares med en brekning et surt oppstøt slik han selv har forklart. Etter mindretallets syn har uoppmerksomheten en slik varighet at den må anses å være et markert brudd på forsvarlig opptreden når det også tas hensyn til at det var en sterkt trafikkert riksveg med fartsgrense på 80 km t. Mindretallet er av det syn at A må anses å ha forvoldt Bs død ved grov uaktsomhet. Etter mindretallets syn skal oppreisningen settes til 125 000 kroner for hver av de etterlatte. I samsvar med flertallets syn frifinnes A for kravene om oppreisning. Dommen er avsagt med slik dissens som fremgår over. D OM SS LU TN IN G1. Straffesaken: A, født 0/0/1949, frifinnes. Kravene om oppreisning: A frifinnes. Jeg bekrefter at rettens øvrige medlemmer har godkjent avgjørelsens innhold, jamfør midlertidig lov 26 mai 2020 nummer 47 8 andre ledd.
En 68 gammel mann ble tiltalt for brudd på vegtrafikkloven 3 etter en trafikkulykke. Han kom over i motsatt kjørefelt og kolliderte med møtende bil. Føreren i den møtende bilen omkom. Tiltalte ble frifunnet i tingretten, og lagmannsretten kom til samme resultat. Lagmannsrettens flertall la til grunn at det ikke kunne ses bort fra at tiltalte fått en brå og uventet brekning surt oppstøt, og at det var årsaken til at han et øyeblikk var uoppmerksom og kom over i motsatt kjørefelt. Flertallet fant det ikke bevist at tiltalte hadde opptrådt uaktsomt. Mindretallet fant det bevist at tiltalte måtte ha vært uoppmerksom lenger enn det en brekning surt opptøt kunne forklare og at han hadde opptrådt uaktsomt. Under dissens ble tiltalte også frifunnet for krav om oppreisning til de etterlatte. Henvisninger: Vegtrafikkloven 3, 31 Straffeloven 23, 34