Tvungent psykisk helsevern  Psykisk helsevernloven § 3-3 nummer 3, 4 og 7  Pasient- og brukerrettighetsloven § 4-3
Hva saken gjelder Saken gjelder overprøving av vedtak om tvungent psykisk helsevern. Sakens bakgrunn A er født 00/00/1988. Han er for tiden innlagt på sikkerhetsavdelingen ved helseforetak, psykiatrisk avdeling sykehus1. A har diagnosen paranoid schizofreni, og har i tillegg en A DH D diagnose. Videre har han misbrukt amfetamin, som har hatt en negativ påvirkning på grunnlidelsen. Fra mars 2008 har han hatt en rekke innleggelser i psykisk helsevern. Også før 2008 hadde han oppføling i psykiatrien. Lagmannsretten viser til tingrettens beskrivelse av sakens bakgrunn på side 2 3 i tingrettens dom: A har tre ganger tidligere prøvd Kontrollkommisjonens vedtak for retten. Begjæringen om opphevelse av det tvungne vernet ble ikke tatt til følge ved noen av tilfellene og det vises til Borgarting lagmannsretts dom av 4 november 2015, Borgarting lagmannsretts dom av 20 februar 2017 og Asker og Bærum tingretts dom av 5 juli 2019Om hans bakgrunn og psykiatriske forhistorie vises til Asker og Bærum tingretts dom av 19 oktober 2016: Det fremgår av saksdokumentene og As forklaring i retten at han har hatt en vanskelig oppvekst. Foreldrene har begge hatt store rus og psykiske problemer og skilte lag da A var tre måneder gammel. Han ble boende hos moren frem til han ble plassert på barneverninstitusjon i 2002 Fra 2003 til 2007 mottok han oppfølgning og behandling ved behandlingsopplegg. I den perioden fikk han diagnosen schizofreni. Han ble henvist til Psykiatrisk Ungdomsteam, D PS i 2008A ble første gang innlagt til frivillig psykisk helsevern 3 mars 2008 Etter dette har han hatt flere frivillige og tvungne innleggelser. Tvungent psykisk helsevern ble siste gang etablert 7 juni 2013 Han ble 27 juni 2013 skrevet ut fra tvungent psykisk helsevern med døgnopphold til tvungent psykisk helsevern uten døgnopphold. Døgnopphold ble gjeninnført 10 juli 2013 Han ble 17 desember 2014 utskrevet fra sykehus1 til Aleris botiltak i sted, men ble på nytt innlagt 4 januar 2015 15 januar 2015 ble han utskrevet tilbake til boligen, men ført tilbake til sykehus1 23 januar 2015 4 mars 2015 ble han vedtatt overført til sikkerhetsavdelingen ved sykehus2. Han ble derfra overført til sikkerhetsseksjonen ved sykehus1 28 april 2015A klaget over opprettholdelsen av tvungent psykisk helsevern og overføring til annen helseinstitusjon. Kontrollkommisjonen tok ikke klagen til følge. Asker og Bærum tingrett besluttet i dom av 2 juli 2015 at begjæringen om utskrivning fra tvungent psykisk helsevern ikke skulle tas til følge. Borgarting lagmannsrett kom til samme resultat i dom av 4 november 2015 I perioden etter lagmannsrettens dom har A blitt værende ved sikkerhetsavdelingen på sykehus1. Sykehuset har fattet en rekke vedtak om skjerming og bruk av tvangsmidler. Som nevnt ble denne dommen anket til lagmannsretten som opprettholdt det tvungne vernet. I oktober 2017 ble han overført til tvungent psykisk helsevern uten døgnopphold, ved at han ble flyttet til en Aleris bolig med bemanning 2: 1. Han ble reinnlagt på sykehus1 med døgnopphold i april 2018, etter en forverring av tilstanden. Han fremsto som utagerende og truende i boligen og ga uttrykk for ønsker om å ta sitt eget liv. Han var fortsatt innlagt på sykehus1 da saken ble behandlet på nytt av Asker og Bærum tingrett i juli 2019 hvor tvunget vern ble opprettholdt. Han ble utskrevet fra psykoseseksjonen på sykehus1 20 januar 2020 og tilbakeført til boligen. Det tvungne vernet ble opphevet 25 november 2020 og det startet en nedtrapping av medisinering med Leponex slik retten forstår det etter ønske fra A selv. Leponex ble nedtrappet fra 100 mg til 75 mg i januar 2020 og 16 mars 2021 ble han reinnlagt på sykehus1. Han unnvek sykehuset 29 desember 2021 og ble brakt tilbake av politiet dagen etter i ruset tilstand. Da han nektet å samarbeide om medisiner, ble han overført fra psykoseseksjonen til sikkerhetsseksjonen 15 februar 2022 Det har vært truffet en rekke vedtak om skjerming og bruk av mekanisk tvang. Kontrollkommisjonen behandlet 27 juli 2022 As klage over vedtak om tvangsinnleggelse. Kontrollkommisjonen traff følgende vedtak: A f 00/00/1988, gis ikke medhold i klagen på tvungent vern. Advokat Brindem har på As vegne brakt Kontrollkommisjonens vedtak inn for rettslig overprøving. Asker og Bærum tingrett mottok saken 31 august 2022 Staten innga rettidig tilsvar. Hovedforhandling ble berammet og gjennomført 6 oktober 2022Ringerike, Asker og Bærum tingrett avsa 19 oktober 2022 dom med slik domsslutning: Begjæring om utskriving fra tvungent psykisk helsevern tas ikke til følge. For nærmere detaljer vedrørende saksforholdet vises til tingrettens dom og lagmannsrettens bemerkninger nedenfor. A har anket dommen til Borgarting lagmannsrett. Ankeforhandling er holdt 4 januar 2023 i Borgarting lagmannsretts hus. A møtte med sin prosessfullmektig og ga forklaring. Staten var representert ved sin prosessfullmektig. Overlege B fulgte forhandlingene i medhold av tvisteloven 26 4 B ga forklaring for lagmannsretten. Om bevisføringen for øvrig vises det til rettsboken. Den ankende part, A, har i hovedtrekk anført: Vilkårene for fortsatt tvungent psykisk helsevern er ikke oppfylt. A har vært underlagt tvungent psykisk helsevern sammenhengende i 10 år. Før dette var han flere år i tett behandling og hadde flere frivillige innleggelser. Samlet har han vært forsøkt behandlet i 20 år. Til tross for dette har han gradvis blitt dårligere. Behandlingen og rammene under det tvungne psykiske helsevernet gjør han syk. Inngrepet er alvorlig og han blir holdt tilbake mot sin vilje. Behandlingsvilkårets positive side er ikke oppfylt, jamfør psykisk helsevernloven 3 3 nummer 3 a. Hans utsikt til vesentlig bedring vil ikke bli betydelig redusert om han nå skrives ut. Ingen på sykehus1 har sett han fungere bedre enn i dag, og det er grunn til å stille spørsmål ved om videre medisinering vil føre til ytterligere forbedring. G AF score (Global Assessment of Function) over mange år viser tilnærmet like verdier ved innleggelse og utskriving. Dette viser at han ikke blir bedre. Han har vært forsøkt behandlet med Cisordinol tidligere, men man gikk bort fra denne medisinen da den ikke hadde ønsket effekt. A har hatt jobb og egen leilighet som mål de siste 10 årene, men han har alltid hørt at han er like ved utskriving. Til tross for dette er situasjonen den samme fortsatt. Utsiktene til helbredelse eller vesentlig bedring blir ikke i betydelig grad redusert ved utskriving, og vilkåret er dermed ikke oppfylt. Behandlingsvilkårets negative side er heller ikke oppfylt. Det er ikke sannsynlig at han får sin tilstand vesentlig forverret innen 3 4 måneder, som er fristen fastsatt i Høyesterettspraksis. Det vises til at G AF nivået har væt stabilt hele tiden. Forverringen har kommet etter behandling, og A vil ikke bli dårligere etter utskriving. Farekriteriet i psykisk helsevernloven 3 3 nummer 3 b er ikke oppfylt. A utgjør ikke en nærliggende fare for seg selv eller andre dersom han blir skrevet ut. Tidligere episoder er ikke tilstrekkelig til å oppfylle farekriteriet. Krenkelsene overstiger ikke det bagatellmessige, og ligger også langt tilbake i tid. Utagering på ting faller utenfor lovens virkeområde. Utagering under innleggelse på sykehuset faller også utenfor. Disse episodene har vært situasjonsbestemt, og der A har forsvart seg. A utgjør heller ikke fare for eget liv og helse. Han er ikke suicidal. Det har vært noe selvskading, men dette har han vært drevet til på grunn av de strenge rammene han har levd under. A er også samtykkekompetent, jamfør psykisk helsevernloven 3 3 nummer 4 og pasient og brukerrettighetsloven 4 3 c. Han har en realistisk innsikt i egen situasjon, og vet hva det innebærer å slutte med behandling. Videre mener han livet vil bli bedre dersom han slutter med behandling og det tvungne vernet opphører. Lagmannsretten skal gjøre en forholdsmessighetsvurdering, jamfør psykisk helsevernloven 3 3 nummer 7 Fortsatt innleggelse med tvang må fremstå som den klart beste løsningen holdt opp mot belastningen tvangen er for A. I denne saken er belastningen for A stor, og det er ikke oppnådd noe ved tvang. Han lider under behandlingen. As atferd er en konsekvens av behandlingen, ikke av sykdommen. Tvang har vært forsøkt lenge, og det er rimelig at A får prøve seg i frihet. A opplever at ungdomstiden og voksentiden er ødelagt, og at han aldri har fått forsøke seg. Det er nå på tide at han gis en sjanse til å vise at han klarer seg. Det er nedlagt slik påstand: Vilkårene for opprettholdelse av tvunget psykisk helsevern for A, født 00/00/1988 er ikke oppfylt, jamfør lov om psykisk helsevern 3 3Ankemotparten, Staten v Helse og omsorgsdepartementet, har i hovedtrekk anført: Grunnvilkåret om alvorlig sinnslidelse er oppfylt. A har diagnosen paranoid schizofreni. Diagnosen er satt og opprettholdt av flere behandlere etter grundige utredninger. A har positiv effekt av medisineringen, men den underliggende sinnslidelsen består fortsatt. Grunnvilkåret er ikke tvilsomt. Behandlingsvilkårets positive side er oppfylt, jamfør psykisk helsevernloven 3 3 bokstav a første alternativ. Det har vært en merkbar og betydelig forbedring etter endringen i As medisinering i august 2022 Det er fortsatt tidlig i behandlingsforløpet, og det er grunn til å tro at den positive utviklingen vil fortsette ved fortsatt innleggelse. Mulighetene for forbedring er et moment i helhetsvurderingen. Behandlingsvilkårets negative side er også oppfylt, jamfør psykisk helsevernloven 3 3 nummer 3 bokstav a andre alternativ. A gir klart uttrykk for at han ikke ønsker å fortsette med medisiner dersom det tvungne vernet opphører. Han mangler sykdomsinnsikt og har et ambivalent forhold til medikamenter. Dersom det tvungne vernet opphører er det sannsynlig med et bortfall av behandlingsrammene rundt A. Han vil raskt falle ut av behandling og vil ikke følge opp medisinering. Det er også fare for at A vil ruse seg. Dette vil med all sannsynlighet føre til en symptomoppblomstring og økt agering på symptomene med negativ innvirkning på funksjonsnivå og relasjoner. En forverring må antas å inntre raskt, trolig innen uker. A mangler samtykkekompetanse, jamfør psykisk helsevernloven 3 3 nummer 4 Han har ingen sykdomsinnsikt, og kan ikke realistisk vurdere ulike behandlingsalternativer. Han er ikke i stand til å forstå konsekvensene av å ikke ta imot behandling. Ønsket om å avslutte behandlingen er ikke fundert i en realistisk forståelse av egen situasjon, og han evner heller ikke å resonnere rundt ulike behandlingsalternativer. Det er nærliggende og alvorlig fare for eget eller andres liv eller helse, jamfør psykisk helsevernloven 3 3 nummer 3 bokstav b. Farekriteriet er derfor oppfylt. A har en historikk med omfattende og alvorlig selvskading, og han forsøkte å ta sitt eget liv i fjor. Han blir lett krenket og har en historikk med utøvelse av vold, blant annet mot personalet på sykehus1. Voldsrisikoen vil være vesentlig forhøyet dersom han ikke er medisinert, mangler faste rammer rundt seg og eventuelt også ruser seg. Tvungent psykisk helsevern fremstår etter en helhetsvurdering som den klart beste løsningen, selv om bruk av tvungent vern er og oppleves inngripende for A. Behandlingens formål er å ivareta han på best mulig måte og sikre at han gis best mulig behandling for sin lidelse. Fortsatt tvungent psykisk helsevern vil muliggjøre videre bedring og stabilisering og gi han et økt stabilisert funksjonsnivå. Han kan også gjenvinne samtykkekompetanse. Videre vil fortsatt tvungent psykisk helsevern hindre vesentlig forverring innen kort tid. A vil få et lavt funksjonsnivå uten medisinering, og vil bli innlagt i løpet av kort tid. Han vil også få redusert mulighet til å komme opp på tidligere behandlingsnivå. Frivillighet kan ikke legges til grunn. Det tas forløpende vurderinger av om han fortsatt må være på tvang. Det er nedlagt slik påstand: Anken forkastes. Lagmannsretten bemerker: Lagmannsretten har kommet til samme resultat som tingretten og kan i hovedsak slutte seg til tingrettens begrunnelse. Lagmannsretten skal prøve alle sider av kontrollkommisjonens vedtak, jamfør tvisteloven 36 5 Domstolene er ikke bundet av partenes anførsler og påstander, jamfør tvisteloven 11 4 Problemstillingen for lagmannsretten er om vilkårene i psykisk helsevernloven 3 3 nummer 3, 4 og 7 er oppfylt. Det skal gjøres en nåtidsvurdering, og ikke en vurdering av om vilkårene var oppfylt på da kontrollkommisjonen avsa sitt vedtak eller på tidspunktet for tingrettens dom. Grunnvilkåret for å anvende tvungent psykisk helsevern er at pasienten har en alvorlig sinnslidelse, jamfør psykisk helsevernloven 3 3 nummer 3 Det er i rettspraksis slått fast at grunnlidelsen er avgjørende jamfør Rt 2001 1481, der Høyesterett skriver: Slik jeg ser det, taler en naturlig språklig forståelse av uttrykket for at det er grunnlidelsen bestemmelsen tar sikte på. Når det gjelder somatiske sykdommer, vil man således anse sykdommen for å være til stede selv om vedkommende er symptomfri som følge av medisinering. Lagmannsretten mener grunnvilkåret er oppfylt. A har diagnosen paranoid schizofreni, og diagnosen har stått fast i en årrekke og har vært opprettholdt av en rekke behandlere. Etter lagmannsrettens syn er diagnosen i kjerneområdet av grunnvilkåret alvorlig sinnslidelse. Ved vurderingen legger lagmannsretten vekt på forklaringen til overlege B og journalnotater som er fremlagt for lagmannsretten. Selv om A har positiv effekt av medisineringen består den underliggende grunnlidelsen. I tillegg til grunnvilkåret må minst ett av tilleggsvilkårene i psykisk helsevernloven 3 3 være oppfylt. Bestemmelsens nummer 3 bokstav a omtales som behandlingsvilkåret og inneholder to alternativer. Det første alternativet omtales som forbedringsalternativet eller behandlingsvilkårets positive side. For at dette alternativet skal være oppfylt må pasienten få sin utsikt til helbredelse eller vesentlig bedring i betydelig grad redusert dersom det tvungne vernet opphører. Det andre alternativet omtales som forverringsalternativet eller behandlingsvilkårets negative side. Etter dette alternativet kreves at det er stor sannsynlighet for at A i meget nær fremtid får sin tilstand vesentlig forverret. Staten har anført at begge disse tilleggsvilkårene er oppfylt. Lagmannsretten er enig i dette. Lagmannsretten vurderer først forbedringsalternativet. Sentralt ved vurderingen er hvordan den alvorlige sinnslidelsen vil komme til å utvikle seg uten tvungent psykisk helsevern sammenlignet med hva tilfellet vil være dersom A skal være under tvungent vern, jamfør Ot. prp. nr. 11 (1998 1999) side 79 andre spalte. Når det gjelder forbedringsalternativet legger lagmannsretten vekt på at A har hatt en bedring etter endring i medisineringen i august. Det ble da byttet antipsykotika, og denne ble kombinert med medisin for A DH D. Overlege B forklarte for lagmannsretten at A har en forstyrret virkelighetsoppfatning, at han reagerer når noen tar på han, har hørselshallusinasjoner og paranoide vrangforestillinger. Symptomene er redusert som følge av medisinering, men er fortsatt til stede. Medisinene har en positiv effekt på symptomene, og hun så en betydelig bedring som følge av at han jevnlig har tatt depotmedisiner fra sommeren 2022 og til i dag. Dette vises også ved at det har vært en nedgang i tvangsmiddelbruken mot A fra september 2022 til i år, og det har ikke vært besluttet nye skjermingsvedtak. B forklarte at A omsetter medisinene raskere enn andre pasienter, og trengte depotmedisin hver 10 14 dag. Videre forklarte hun at der fortsatt er et forbedringspotensial hos A. Han er bedre nå enn under behandlingen av saken i tingretten, og flere ansatte ved sykehus1 har gitt uttrykk for at de ikke har sett A bedre enn nå. B forventet imidlertid at han kunne bli betydelig bedre dersom han fortsetter medisineringen. På sikt var målsettingen at han skulle skrives ut til egen bolig uten døgnopphold, og dette mente B var realistisk. Etter bevisførselen legger lagmannsretten til grunn at A har blitt bedre siden hovedforhandlingen i tingretten, og at han fortsatt har et betydelig forbedringspotensial. Lagmannsretten viser særlig til forklaringen fra overlege B, jamfør ovenfor. A har forklart for lagmannsretten at han ønsker å slutte med medisiner. Ved tidligere utskrivelser har han sluttet med medisiner i løpet av kort tid, og hans fungering har blitt svært dårlig i løpet av kort tid. Den gode utviklingen han har hatt siden høsten 2022, og som kan forventes å fortsette, vil bli fullstendig ødelagt dersom det tvungne vernet opphører. Dette er forhold som har stor vekt for lagmannsrettens vurdering. Dersom A skrives ut vil hans utsikter til vesentlig bedring i betydelig grad bli redusert. Lagmannsretten har derfor kommet til at forbedringsalternativet er oppfylt. Lagmannsretten går så over til å vurdere forverringsalternativet. I likhet med tingretten mener lagmannsretten at forverringsalternativet er oppfylt. A har forklart for lagmannsretten at han ønsker å slutte med medisiner. Historikken viser også at han ved tidligere utskrivelser har avsluttet medisineringen etter kort tid. Han ble sist skrevet ut fra tvungent psykisk helsevern i november 2021 Etter utskrivingen skjedde det en nedtrapping av medisineringen. Han ble innlagt på nytt i mars 2022 som følge av en forverring i hans tilstand, og han var uten antipsykotisk medisin våren og sommeren 2022 I denne perioden er hans fungering beskrevet som svært dårlig, og det var nødvendig å treffe vedtak om skjerming og andre tvangsvedtak. Lagmannsretten legger til grunn at A vil slutte med antipsykotika dersom det tvungne vernet opphører. Han mangler sykdomsinnsikt og ha et ambivalent forhold til medisiner. Dersom det tvungne vernet opphører vil han med all sannsynlighet raskt falle ut av behandlingen og ikke følge opp medisinering. Det er også en betydelig risiko for at han vil ruse seg. Hans tilstand vil i meget nær fremtid bli vesentlig forverret, med en kraftig symptomoppblomstring. Dette vil ha negativ innvirkning på funksjonsnivået. Ved forrige innleggelse var hans fungering svært dårlig, og lagmannsretten mener det er nærliggende at han vil bli tilsvarende dårlig i løpet av kort tid dersom han nå skrives ut. Etter bevisførselen mener lagmannsretten at As tilstand med stor sannsynlighet vil bli vesentlig forverret i løpet av to til fire uker. Halveringstiden på medisinene A nå får er tre uker. Overlege B forklarte for lagmannsretten at A omsetter medisinene raskere enn andre pasienter, og en forverring antas å inntre raskt. I rettspraksis er det lagt til grunn at forverring som skjer etter tre til fire måneder etter utskriving ligger innenfor lovens krav om vesentlig forverring i meget nær fremtid, jamfør Rt 2014 801 avsnitt 45 I vår sak vil dermed lovens krav være oppfylt. As prosessfullmektig har trukket fram at G AF score (Global Assessment of Function) over mange år viser tilnærmet like verdier ved innleggelse og utskriving. Det er anført at dette viser at han ikke blir bedre ved behandling, og at forverringen har kommet etter behandling. A vil etter hans oppfatning ikke bli dårligere etter utskriving. Behandlingsvilkårets positive og negative side anføres derfor å ikke være oppfylt. Lagmannsretten mener denne anførselen klart ikke kan føre fram. Ved vurderingen legger lagmannsretten vekt på forklaringen fra overlege B. Hun forklarte for lagmannsretten at det ikke kunne forventes særlig endring i G AF scoren fra innleggelse til utskriving tatt i betraktning hvor syk A var. Den lave G AF scoren viste at A hadde en alvorlig psykoselidelse. G AF score er heller ikke brukt som måleinstrument etter 2019 da det var for usikkert. Staten har anført at det andre tilleggsvilkåret i psykisk helsevernloven 3 3 nummer 3 bokstav b er oppfylt, det såkalte farevilkåret. Etter dette tilleggsvilkåret må etablering av tvungent psykisk helsevern være nødvendig for å hindre at pasienten på grunn av sinnslidelsen utgjør en nærliggende og alvorlig fare for eget liv eller andres liv og helse. Tingretten har ikke tatt stilling til dette da det ikke var nødvendig for resultatet. Heller ikke for lagmannsretten er det nødvendig å ta stilling til om farevilkåret er oppfylt da både grunnvilkåret og to av tilleggsvilkårene er oppfylt, jamfør lagmannsrettens merknader ovenfor. Lagmannsretten tar ikke endelelig stilling til om farevilkåret er oppfylt, men bemerker at flere forhold peker i retning av at vilkåret er oppfylt. A har i en lengre periode vært på sikkerhetsavdelingen på sykehus1 på grunn av hans tilstand og atferd. Han har en omfattende historikk med alvorlig selvskading, og han hadde også et selvmordsforsøk så sent som i august 2022 Lagmannsretten viser til s selvmordsrisikovurdering fra 24 august 2022, der selvskadingen er beskrevet nærmere. Av rapporten fremgår at det var flaks at selvmordsforsøket i august 2022 ikke medførte død. Selvskadingen har sammenheng med hans tilstand, og symptomtrykket er redusert etter oppstart av depotmedisin. Lagmannsretten mener det derfor er mye som taler for at A vil utgjøre en nærliggende og alvorlig fare for eget liv uten det tvungne vernet. Det er også holdepunkter for at han uten tvungent psykisk helsevern vil utgjøre en alvorlig fare for andres liv og helse. Lagmannsretten peker på at A ved flere anledninger har vært voldelig mot andre personer. Dette gjelder både personale ved sykehus1 og tilfeldige utenforstående personer, jamfør blant annet beskrivelsen i Asker og Bærum tingretts dom av 5 juli 2019 I selvmordsrisikovurderingen av 24 august 2022 er voldsrisikoen beskrevet som høy i psykotiske faser. I denne vurderingen beskrives at han har perioder med aggressiv atferd, verbale trusler rettet mot personale og omgivelsene, har raske og nærgående bevegelser og truende atferd. B fastholdt denne vurderingen i sin forklaring i lagmannsretten, og trakk også fram at A blir lett krenket. Lagmannsretten viser for øvrig til tingrettens merknader rundt farevilkåret i dommen på side åtte. Etter lagmannsrettens syn mangler A utvilsomt samtykkekompetanse, jamfør psykisk helsevernloven 3 3 nummer 4 Lagmannsretten viser til at A ikke har sykdomsinnsikt, herunder evne til å reflektere over egen situasjon og muligheter til å fungere uten medisinering. Lagmannsretten trekker også fram at A mener han ikke er syk, og at han ikke har behov for å ta antipsykotika. Dette viser at han ikke i stand til å gjøre en realistisk vurdering av konsekvensene dersom han slutter med medisiner. Endelig mener lagmannsretten at fortsatt tvungent psykisk helsevern utvilsomt er den klart beste løsningen for A, jamfør psykisk helsevernloven 3 3 nummer 7 Fortsatt tvungent psykisk helsevern vil sikre at A gis best mulig behandling for sin lidelse, og muliggjør videre bedring og stabilisering av hans funksjonsnivå. Lagmannsretten peker særlig på at han har hatt en betydelig bedring i helsetilstand etter at han ble undergitt tvungent psykisk helsevern. B har forklart at As tilstand vil kunne bli ytterligere betydelig bedret, og han vil kunne gjenvinne samtykkekompetanse. Som nevnt over kan det ikke legges til grunn at A vil fortsette medisineringen frivillig. Gjennom fortsatt tvungent psykisk helsevern vil man forhindre forverring av hans tilstand innen kort tid med økt symptomtrykk og redusert fungering. Tilsvarende vil mulighetene for å komme opp på fungeringsnivået han er på i dag vil også bli redusert uten fortsatt tvungent psykisk helsevern. Lagmannsretten har forståelse for at tvungent psykisk helsevern er belastende for A, og har tatt i betraktning at han har vært underlagt tvungent vern i mange år. Dette kan likevel ikke tillegges avgjørende vekt på grunn av de samlede negative konsekvensene som vil inntre dersom det tvungne vernet opphører. Lagmannsretten har etter dette kommet til at vilkårene for tvungent psykisk helsevern er oppfylt. Anken må derfor forkastes. Dommen er enstemmig. Dommen er ikke avsagt innen lovens frist grunnet sykdom hos domskriver. D OM SS LU TN IN GAnken forkastes. 
Hva saken gjelder Saken gjelder overprøving av vedtak om tvungent psykisk helsevern. Sakens bakgrunn A er født 00/00/1988. Han er for tiden innlagt på sikkerhetsavdelingen ved helseforetak, psykiatrisk avdeling sykehus1. A har diagnosen paranoid schizofreni, og har i tillegg en A DH D diagnose. Videre har han misbrukt amfetamin, som har hatt en negativ påvirkning på grunnlidelsen. Fra mars 2008 har han hatt en rekke innleggelser i psykisk helsevern. Også før 2008 hadde han oppføling i psykiatrien. Lagmannsretten viser til tingrettens beskrivelse av sakens bakgrunn på side 2 3 i tingrettens dom: A har tre ganger tidligere prøvd Kontrollkommisjonens vedtak for retten. Begjæringen om opphevelse av det tvungne vernet ble ikke tatt til følge ved noen av tilfellene og det vises til Borgarting lagmannsretts dom av 4 november 2015, Borgarting lagmannsretts dom av 20 februar 2017 og Asker og Bærum tingretts dom av 5 juli 2019Om hans bakgrunn og psykiatriske forhistorie vises til Asker og Bærum tingretts dom av 19 oktober 2016: Det fremgår av saksdokumentene og As forklaring i retten at han har hatt en vanskelig oppvekst. Foreldrene har begge hatt store rus og psykiske problemer og skilte lag da A var tre måneder gammel. Han ble boende hos moren frem til han ble plassert på barneverninstitusjon i 2002 Fra 2003 til 2007 mottok han oppfølgning og behandling ved behandlingsopplegg. I den perioden fikk han diagnosen schizofreni. Han ble henvist til Psykiatrisk Ungdomsteam, D PS i 2008A ble første gang innlagt til frivillig psykisk helsevern 3 mars 2008 Etter dette har han hatt flere frivillige og tvungne innleggelser. Tvungent psykisk helsevern ble siste gang etablert 7 juni 2013 Han ble 27 juni 2013 skrevet ut fra tvungent psykisk helsevern med døgnopphold til tvungent psykisk helsevern uten døgnopphold. Døgnopphold ble gjeninnført 10 juli 2013 Han ble 17 desember 2014 utskrevet fra sykehus1 til Aleris botiltak i sted, men ble på nytt innlagt 4 januar 2015 15 januar 2015 ble han utskrevet tilbake til boligen, men ført tilbake til sykehus1 23 januar 2015 4 mars 2015 ble han vedtatt overført til sikkerhetsavdelingen ved sykehus2. Han ble derfra overført til sikkerhetsseksjonen ved sykehus1 28 april 2015A klaget over opprettholdelsen av tvungent psykisk helsevern og overføring til annen helseinstitusjon. Kontrollkommisjonen tok ikke klagen til følge. Asker og Bærum tingrett besluttet i dom av 2 juli 2015 at begjæringen om utskrivning fra tvungent psykisk helsevern ikke skulle tas til følge. Borgarting lagmannsrett kom til samme resultat i dom av 4 november 2015 I perioden etter lagmannsrettens dom har A blitt værende ved sikkerhetsavdelingen på sykehus1. Sykehuset har fattet en rekke vedtak om skjerming og bruk av tvangsmidler. Som nevnt ble denne dommen anket til lagmannsretten som opprettholdt det tvungne vernet. I oktober 2017 ble han overført til tvungent psykisk helsevern uten døgnopphold, ved at han ble flyttet til en Aleris bolig med bemanning 2: 1. Han ble reinnlagt på sykehus1 med døgnopphold i april 2018, etter en forverring av tilstanden. Han fremsto som utagerende og truende i boligen og ga uttrykk for ønsker om å ta sitt eget liv. Han var fortsatt innlagt på sykehus1 da saken ble behandlet på nytt av Asker og Bærum tingrett i juli 2019 hvor tvunget vern ble opprettholdt. Han ble utskrevet fra psykoseseksjonen på sykehus1 20 januar 2020 og tilbakeført til boligen. Det tvungne vernet ble opphevet 25 november 2020 og det startet en nedtrapping av medisinering med Leponex slik retten forstår det etter ønske fra A selv. Leponex ble nedtrappet fra 100 mg til 75 mg i januar 2020 og 16 mars 2021 ble han reinnlagt på sykehus1. Han unnvek sykehuset 29 desember 2021 og ble brakt tilbake av politiet dagen etter i ruset tilstand. Da han nektet å samarbeide om medisiner, ble han overført fra psykoseseksjonen til sikkerhetsseksjonen 15 februar 2022 Det har vært truffet en rekke vedtak om skjerming og bruk av mekanisk tvang. Kontrollkommisjonen behandlet 27 juli 2022 As klage over vedtak om tvangsinnleggelse. Kontrollkommisjonen traff følgende vedtak: A f 00/00/1988, gis ikke medhold i klagen på tvungent vern. Advokat Brindem har på As vegne brakt Kontrollkommisjonens vedtak inn for rettslig overprøving. Asker og Bærum tingrett mottok saken 31 august 2022 Staten innga rettidig tilsvar. Hovedforhandling ble berammet og gjennomført 6 oktober 2022Ringerike, Asker og Bærum tingrett avsa 19 oktober 2022 dom med slik domsslutning: Begjæring om utskriving fra tvungent psykisk helsevern tas ikke til følge. For nærmere detaljer vedrørende saksforholdet vises til tingrettens dom og lagmannsrettens bemerkninger nedenfor. A har anket dommen til Borgarting lagmannsrett. Ankeforhandling er holdt 4 januar 2023 i Borgarting lagmannsretts hus. A møtte med sin prosessfullmektig og ga forklaring. Staten var representert ved sin prosessfullmektig. Overlege B fulgte forhandlingene i medhold av tvisteloven 26 4 B ga forklaring for lagmannsretten. Om bevisføringen for øvrig vises det til rettsboken. Den ankende part, A, har i hovedtrekk anført: Vilkårene for fortsatt tvungent psykisk helsevern er ikke oppfylt. A har vært underlagt tvungent psykisk helsevern sammenhengende i 10 år. Før dette var han flere år i tett behandling og hadde flere frivillige innleggelser. Samlet har han vært forsøkt behandlet i 20 år. Til tross for dette har han gradvis blitt dårligere. Behandlingen og rammene under det tvungne psykiske helsevernet gjør han syk. Inngrepet er alvorlig og han blir holdt tilbake mot sin vilje. Behandlingsvilkårets positive side er ikke oppfylt, jamfør psykisk helsevernloven 3 3 nummer 3 a. Hans utsikt til vesentlig bedring vil ikke bli betydelig redusert om han nå skrives ut. Ingen på sykehus1 har sett han fungere bedre enn i dag, og det er grunn til å stille spørsmål ved om videre medisinering vil føre til ytterligere forbedring. G AF score (Global Assessment of Function) over mange år viser tilnærmet like verdier ved innleggelse og utskriving. Dette viser at han ikke blir bedre. Han har vært forsøkt behandlet med Cisordinol tidligere, men man gikk bort fra denne medisinen da den ikke hadde ønsket effekt. A har hatt jobb og egen leilighet som mål de siste 10 årene, men han har alltid hørt at han er like ved utskriving. Til tross for dette er situasjonen den samme fortsatt. Utsiktene til helbredelse eller vesentlig bedring blir ikke i betydelig grad redusert ved utskriving, og vilkåret er dermed ikke oppfylt. Behandlingsvilkårets negative side er heller ikke oppfylt. Det er ikke sannsynlig at han får sin tilstand vesentlig forverret innen 3 4 måneder, som er fristen fastsatt i Høyesterettspraksis. Det vises til at G AF nivået har væt stabilt hele tiden. Forverringen har kommet etter behandling, og A vil ikke bli dårligere etter utskriving. Farekriteriet i psykisk helsevernloven 3 3 nummer 3 b er ikke oppfylt. A utgjør ikke en nærliggende fare for seg selv eller andre dersom han blir skrevet ut. Tidligere episoder er ikke tilstrekkelig til å oppfylle farekriteriet. Krenkelsene overstiger ikke det bagatellmessige, og ligger også langt tilbake i tid. Utagering på ting faller utenfor lovens virkeområde. Utagering under innleggelse på sykehuset faller også utenfor. Disse episodene har vært situasjonsbestemt, og der A har forsvart seg. A utgjør heller ikke fare for eget liv og helse. Han er ikke suicidal. Det har vært noe selvskading, men dette har han vært drevet til på grunn av de strenge rammene han har levd under. A er også samtykkekompetent, jamfør psykisk helsevernloven 3 3 nummer 4 og pasient og brukerrettighetsloven 4 3 c. Han har en realistisk innsikt i egen situasjon, og vet hva det innebærer å slutte med behandling. Videre mener han livet vil bli bedre dersom han slutter med behandling og det tvungne vernet opphører. Lagmannsretten skal gjøre en forholdsmessighetsvurdering, jamfør psykisk helsevernloven 3 3 nummer 7 Fortsatt innleggelse med tvang må fremstå som den klart beste løsningen holdt opp mot belastningen tvangen er for A. I denne saken er belastningen for A stor, og det er ikke oppnådd noe ved tvang. Han lider under behandlingen. As atferd er en konsekvens av behandlingen, ikke av sykdommen. Tvang har vært forsøkt lenge, og det er rimelig at A får prøve seg i frihet. A opplever at ungdomstiden og voksentiden er ødelagt, og at han aldri har fått forsøke seg. Det er nå på tide at han gis en sjanse til å vise at han klarer seg. Det er nedlagt slik påstand: Vilkårene for opprettholdelse av tvunget psykisk helsevern for A, født 00/00/1988 er ikke oppfylt, jamfør lov om psykisk helsevern 3 3Ankemotparten, Staten v Helse og omsorgsdepartementet, har i hovedtrekk anført: Grunnvilkåret om alvorlig sinnslidelse er oppfylt. A har diagnosen paranoid schizofreni. Diagnosen er satt og opprettholdt av flere behandlere etter grundige utredninger. A har positiv effekt av medisineringen, men den underliggende sinnslidelsen består fortsatt. Grunnvilkåret er ikke tvilsomt. Behandlingsvilkårets positive side er oppfylt, jamfør psykisk helsevernloven 3 3 bokstav a første alternativ. Det har vært en merkbar og betydelig forbedring etter endringen i As medisinering i august 2022 Det er fortsatt tidlig i behandlingsforløpet, og det er grunn til å tro at den positive utviklingen vil fortsette ved fortsatt innleggelse. Mulighetene for forbedring er et moment i helhetsvurderingen. Behandlingsvilkårets negative side er også oppfylt, jamfør psykisk helsevernloven 3 3 nummer 3 bokstav a andre alternativ. A gir klart uttrykk for at han ikke ønsker å fortsette med medisiner dersom det tvungne vernet opphører. Han mangler sykdomsinnsikt og har et ambivalent forhold til medikamenter. Dersom det tvungne vernet opphører er det sannsynlig med et bortfall av behandlingsrammene rundt A. Han vil raskt falle ut av behandling og vil ikke følge opp medisinering. Det er også fare for at A vil ruse seg. Dette vil med all sannsynlighet føre til en symptomoppblomstring og økt agering på symptomene med negativ innvirkning på funksjonsnivå og relasjoner. En forverring må antas å inntre raskt, trolig innen uker. A mangler samtykkekompetanse, jamfør psykisk helsevernloven 3 3 nummer 4 Han har ingen sykdomsinnsikt, og kan ikke realistisk vurdere ulike behandlingsalternativer. Han er ikke i stand til å forstå konsekvensene av å ikke ta imot behandling. Ønsket om å avslutte behandlingen er ikke fundert i en realistisk forståelse av egen situasjon, og han evner heller ikke å resonnere rundt ulike behandlingsalternativer. Det er nærliggende og alvorlig fare for eget eller andres liv eller helse, jamfør psykisk helsevernloven 3 3 nummer 3 bokstav b. Farekriteriet er derfor oppfylt. A har en historikk med omfattende og alvorlig selvskading, og han forsøkte å ta sitt eget liv i fjor. Han blir lett krenket og har en historikk med utøvelse av vold, blant annet mot personalet på sykehus1. Voldsrisikoen vil være vesentlig forhøyet dersom han ikke er medisinert, mangler faste rammer rundt seg og eventuelt også ruser seg. Tvungent psykisk helsevern fremstår etter en helhetsvurdering som den klart beste løsningen, selv om bruk av tvungent vern er og oppleves inngripende for A. Behandlingens formål er å ivareta han på best mulig måte og sikre at han gis best mulig behandling for sin lidelse. Fortsatt tvungent psykisk helsevern vil muliggjøre videre bedring og stabilisering og gi han et økt stabilisert funksjonsnivå. Han kan også gjenvinne samtykkekompetanse. Videre vil fortsatt tvungent psykisk helsevern hindre vesentlig forverring innen kort tid. A vil få et lavt funksjonsnivå uten medisinering, og vil bli innlagt i løpet av kort tid. Han vil også få redusert mulighet til å komme opp på tidligere behandlingsnivå. Frivillighet kan ikke legges til grunn. Det tas forløpende vurderinger av om han fortsatt må være på tvang. Det er nedlagt slik påstand: Anken forkastes. Lagmannsretten bemerker: Lagmannsretten har kommet til samme resultat som tingretten og kan i hovedsak slutte seg til tingrettens begrunnelse. Lagmannsretten skal prøve alle sider av kontrollkommisjonens vedtak, jamfør tvisteloven 36 5 Domstolene er ikke bundet av partenes anførsler og påstander, jamfør tvisteloven 11 4 Problemstillingen for lagmannsretten er om vilkårene i psykisk helsevernloven 3 3 nummer 3, 4 og 7 er oppfylt. Det skal gjøres en nåtidsvurdering, og ikke en vurdering av om vilkårene var oppfylt på da kontrollkommisjonen avsa sitt vedtak eller på tidspunktet for tingrettens dom. Grunnvilkåret for å anvende tvungent psykisk helsevern er at pasienten har en alvorlig sinnslidelse, jamfør psykisk helsevernloven 3 3 nummer 3 Det er i rettspraksis slått fast at grunnlidelsen er avgjørende jamfør Rt 2001 1481, der Høyesterett skriver: Slik jeg ser det, taler en naturlig språklig forståelse av uttrykket for at det er grunnlidelsen bestemmelsen tar sikte på. Når det gjelder somatiske sykdommer, vil man således anse sykdommen for å være til stede selv om vedkommende er symptomfri som følge av medisinering. Lagmannsretten mener grunnvilkåret er oppfylt. A har diagnosen paranoid schizofreni, og diagnosen har stått fast i en årrekke og har vært opprettholdt av en rekke behandlere. Etter lagmannsrettens syn er diagnosen i kjerneområdet av grunnvilkåret alvorlig sinnslidelse. Ved vurderingen legger lagmannsretten vekt på forklaringen til overlege B og journalnotater som er fremlagt for lagmannsretten. Selv om A har positiv effekt av medisineringen består den underliggende grunnlidelsen. I tillegg til grunnvilkåret må minst ett av tilleggsvilkårene i psykisk helsevernloven 3 3 være oppfylt. Bestemmelsens nummer 3 bokstav a omtales som behandlingsvilkåret og inneholder to alternativer. Det første alternativet omtales som forbedringsalternativet eller behandlingsvilkårets positive side. For at dette alternativet skal være oppfylt må pasienten få sin utsikt til helbredelse eller vesentlig bedring i betydelig grad redusert dersom det tvungne vernet opphører. Det andre alternativet omtales som forverringsalternativet eller behandlingsvilkårets negative side. Etter dette alternativet kreves at det er stor sannsynlighet for at A i meget nær fremtid får sin tilstand vesentlig forverret. Staten har anført at begge disse tilleggsvilkårene er oppfylt. Lagmannsretten er enig i dette. Lagmannsretten vurderer først forbedringsalternativet. Sentralt ved vurderingen er hvordan den alvorlige sinnslidelsen vil komme til å utvikle seg uten tvungent psykisk helsevern sammenlignet med hva tilfellet vil være dersom A skal være under tvungent vern, jamfør Ot. nr. 11 (1998 1999) side 79 andre spalte. Når det gjelder forbedringsalternativet legger lagmannsretten vekt på at A har hatt en bedring etter endring i medisineringen i august. Det ble da byttet antipsykotika, og denne ble kombinert med medisin for A DH D. Overlege B forklarte for lagmannsretten at A har en forstyrret virkelighetsoppfatning, at han reagerer når noen tar på han, har hørselshallusinasjoner og paranoide vrangforestillinger. Symptomene er redusert som følge av medisinering, men er fortsatt til stede. Medisinene har en positiv effekt på symptomene, og hun så en betydelig bedring som følge av at han jevnlig har tatt depotmedisiner fra sommeren 2022 og til i dag. Dette vises også ved at det har vært en nedgang i tvangsmiddelbruken mot A fra september 2022 til i år, og det har ikke vært besluttet nye skjermingsvedtak. B forklarte at A omsetter medisinene raskere enn andre pasienter, og trengte depotmedisin hver 10 14 dag. Videre forklarte hun at der fortsatt er et forbedringspotensial hos A. Han er bedre nå enn under behandlingen av saken i tingretten, og flere ansatte ved sykehus1 har gitt uttrykk for at de ikke har sett A bedre enn nå. B forventet imidlertid at han kunne bli betydelig bedre dersom han fortsetter medisineringen. På sikt var målsettingen at han skulle skrives ut til egen bolig uten døgnopphold, og dette mente B var realistisk. Etter bevisførselen legger lagmannsretten til grunn at A har blitt bedre siden hovedforhandlingen i tingretten, og at han fortsatt har et betydelig forbedringspotensial. Lagmannsretten viser særlig til forklaringen fra overlege B, jamfør ovenfor. A har forklart for lagmannsretten at han ønsker å slutte med medisiner. Ved tidligere utskrivelser har han sluttet med medisiner i løpet av kort tid, og hans fungering har blitt svært dårlig i løpet av kort tid. Den gode utviklingen han har hatt siden høsten 2022, og som kan forventes å fortsette, vil bli fullstendig ødelagt dersom det tvungne vernet opphører. Dette er forhold som har stor vekt for lagmannsrettens vurdering. Dersom A skrives ut vil hans utsikter til vesentlig bedring i betydelig grad bli redusert. Lagmannsretten har derfor kommet til at forbedringsalternativet er oppfylt. Lagmannsretten går så over til å vurdere forverringsalternativet. I likhet med tingretten mener lagmannsretten at forverringsalternativet er oppfylt. A har forklart for lagmannsretten at han ønsker å slutte med medisiner. Historikken viser også at han ved tidligere utskrivelser har avsluttet medisineringen etter kort tid. Han ble sist skrevet ut fra tvungent psykisk helsevern i november 2021 Etter utskrivingen skjedde det en nedtrapping av medisineringen. Han ble innlagt på nytt i mars 2022 som følge av en forverring i hans tilstand, og han var uten antipsykotisk medisin våren og sommeren 2022 I denne perioden er hans fungering beskrevet som svært dårlig, og det var nødvendig å treffe vedtak om skjerming og andre tvangsvedtak. Lagmannsretten legger til grunn at A vil slutte med antipsykotika dersom det tvungne vernet opphører. Han mangler sykdomsinnsikt og ha et ambivalent forhold til medisiner. Dersom det tvungne vernet opphører vil han med all sannsynlighet raskt falle ut av behandlingen og ikke følge opp medisinering. Det er også en betydelig risiko for at han vil ruse seg. Hans tilstand vil i meget nær fremtid bli vesentlig forverret, med en kraftig symptomoppblomstring. Dette vil ha negativ innvirkning på funksjonsnivået. Ved forrige innleggelse var hans fungering svært dårlig, og lagmannsretten mener det er nærliggende at han vil bli tilsvarende dårlig i løpet av kort tid dersom han nå skrives ut. Etter bevisførselen mener lagmannsretten at As tilstand med stor sannsynlighet vil bli vesentlig forverret i løpet av to til fire uker. Halveringstiden på medisinene A nå får er tre uker. Overlege B forklarte for lagmannsretten at A omsetter medisinene raskere enn andre pasienter, og en forverring antas å inntre raskt. I rettspraksis er det lagt til grunn at forverring som skjer etter tre til fire måneder etter utskriving ligger innenfor lovens krav om vesentlig forverring i meget nær fremtid, jamfør Rt 2014 801 avsnitt 45 I vår sak vil dermed lovens krav være oppfylt. As prosessfullmektig har trukket fram at G AF score (Global Assessment of Function) over mange år viser tilnærmet like verdier ved innleggelse og utskriving. Det er anført at dette viser at han ikke blir bedre ved behandling, og at forverringen har kommet etter behandling. A vil etter hans oppfatning ikke bli dårligere etter utskriving. Behandlingsvilkårets positive og negative side anføres derfor å ikke være oppfylt. Lagmannsretten mener denne anførselen klart ikke kan føre fram. Ved vurderingen legger lagmannsretten vekt på forklaringen fra overlege B. Hun forklarte for lagmannsretten at det ikke kunne forventes særlig endring i G AF scoren fra innleggelse til utskriving tatt i betraktning hvor syk A var. Den lave G AF scoren viste at A hadde en alvorlig psykoselidelse. G AF score er heller ikke brukt som måleinstrument etter 2019 da det var for usikkert. Staten har anført at det andre tilleggsvilkåret i psykisk helsevernloven 3 3 nummer 3 bokstav b er oppfylt, det såkalte farevilkåret. Etter dette tilleggsvilkåret må etablering av tvungent psykisk helsevern være nødvendig for å hindre at pasienten på grunn av sinnslidelsen utgjør en nærliggende og alvorlig fare for eget liv eller andres liv og helse. Tingretten har ikke tatt stilling til dette da det ikke var nødvendig for resultatet. Heller ikke for lagmannsretten er det nødvendig å ta stilling til om farevilkåret er oppfylt da både grunnvilkåret og to av tilleggsvilkårene er oppfylt, jamfør lagmannsrettens merknader ovenfor. Lagmannsretten tar ikke endelelig stilling til om farevilkåret er oppfylt, men bemerker at flere forhold peker i retning av at vilkåret er oppfylt. A har i en lengre periode vært på sikkerhetsavdelingen på sykehus1 på grunn av hans tilstand og atferd. Han har en omfattende historikk med alvorlig selvskading, og han hadde også et selvmordsforsøk så sent som i august 2022 Lagmannsretten viser til s selvmordsrisikovurdering fra 24 august 2022, der selvskadingen er beskrevet nærmere. Av rapporten fremgår at det var flaks at selvmordsforsøket i august 2022 ikke medførte død. Selvskadingen har sammenheng med hans tilstand, og symptomtrykket er redusert etter oppstart av depotmedisin. Lagmannsretten mener det derfor er mye som taler for at A vil utgjøre en nærliggende og alvorlig fare for eget liv uten det tvungne vernet. Det er også holdepunkter for at han uten tvungent psykisk helsevern vil utgjøre en alvorlig fare for andres liv og helse. Lagmannsretten peker på at A ved flere anledninger har vært voldelig mot andre personer. Dette gjelder både personale ved sykehus1 og tilfeldige utenforstående personer, jamfør blant annet beskrivelsen i Asker og Bærum tingretts dom av 5 juli 2019 I selvmordsrisikovurderingen av 24 august 2022 er voldsrisikoen beskrevet som høy i psykotiske faser. I denne vurderingen beskrives at han har perioder med aggressiv atferd, verbale trusler rettet mot personale og omgivelsene, har raske og nærgående bevegelser og truende atferd. B fastholdt denne vurderingen i sin forklaring i lagmannsretten, og trakk også fram at A blir lett krenket. Lagmannsretten viser for øvrig til tingrettens merknader rundt farevilkåret i dommen på side åtte. Etter lagmannsrettens syn mangler A utvilsomt samtykkekompetanse, jamfør psykisk helsevernloven 3 3 nummer 4 Lagmannsretten viser til at A ikke har sykdomsinnsikt, herunder evne til å reflektere over egen situasjon og muligheter til å fungere uten medisinering. Lagmannsretten trekker også fram at A mener han ikke er syk, og at han ikke har behov for å ta antipsykotika. Dette viser at han ikke i stand til å gjøre en realistisk vurdering av konsekvensene dersom han slutter med medisiner. Endelig mener lagmannsretten at fortsatt tvungent psykisk helsevern utvilsomt er den klart beste løsningen for A, jamfør psykisk helsevernloven 3 3 nummer 7 Fortsatt tvungent psykisk helsevern vil sikre at A gis best mulig behandling for sin lidelse, og muliggjør videre bedring og stabilisering av hans funksjonsnivå. Lagmannsretten peker særlig på at han har hatt en betydelig bedring i helsetilstand etter at han ble undergitt tvungent psykisk helsevern. B har forklart at As tilstand vil kunne bli ytterligere betydelig bedret, og han vil kunne gjenvinne samtykkekompetanse. Som nevnt over kan det ikke legges til grunn at A vil fortsette medisineringen frivillig. Gjennom fortsatt tvungent psykisk helsevern vil man forhindre forverring av hans tilstand innen kort tid med økt symptomtrykk og redusert fungering. Tilsvarende vil mulighetene for å komme opp på fungeringsnivået han er på i dag vil også bli redusert uten fortsatt tvungent psykisk helsevern. Lagmannsretten har forståelse for at tvungent psykisk helsevern er belastende for A, og har tatt i betraktning at han har vært underlagt tvungent vern i mange år. Dette kan likevel ikke tillegges avgjørende vekt på grunn av de samlede negative konsekvensene som vil inntre dersom det tvungne vernet opphører. Lagmannsretten har etter dette kommet til at vilkårene for tvungent psykisk helsevern er oppfylt. Anken må derfor forkastes. Dommen er ikke avsagt innen lovens frist grunnet sykdom hos domskriver. D OM SS LU TN IN GAnken forkastes.
Lagmannsretten kom til at vilkårene for tvungent psykisk helsevern var oppfylt. Både grunnvilkåret og to av tilleggsvilkårene, behandlingsvilkårets positive og negative side, var oppfylt. Lagmannsretten uttalte seg også om farevilkåret. Etter en helhetsvurdering mente lagmannsretten at fortsatt tvungent psyisk helsevern var den klart beste løsningen for pasienten. Henvisninger: Psykisk helsevernloven 3 3 Pasient og brukerrettighetsloven 4 3