Strafferett  Medvirkning til grovt tyveri  Rettighetstap (tap av retten til å utøve helsehjelp)  Samfunnsstraff  Straffeloven § 322, jamfør § 321
Sakens spørsmål og bakgrunn Saken gjelder reaksjonsfastsettelse for medvirkning til ett grovt tyveri av betalingskort, pass og gull fra en privatpersons leilighet, jamfør straffeloven 322, jamfør 321, jamfør 15Asker og Bærum tingrett avsa 18 desember 2020 dom med slik slutning: 1. B, født 00/00/1976, dømmes for overtredelse av: straffeloven 322, jamfør 321, jamfør straffeloven 15 straffeloven 372, jamfør 371 bokstav b straffeloven 372, jamfør 371 bokstav b, jamfør straffeloven 15 straffeloven 372, jamfør 371 bokstav b, jamfør straffeloven 16 straffeloven 322, jamfør 321, jamfør straffeloven 16 straffeloven 321, jamfør straffeloven 15 straffeloven 321 vegtrafikkloven 31 første ledd, jamfør 3 straffeloven 231 første ledd straffeloven 362, jamfør 361 første ledd bokstav a vegtrafikkloven 31 første ledd, jamfør 17 første ledd straffeloven 334, jamfør 332 første ledd bilansvarsloven 20til fengsel i ett år og ni måneder, jamfør straffeloven 79 a). Varetektsfradraget utgjør 33 dager, jamfør straffeloven 83 2A, født 00/00/1980, frifinnes for tiltalen post V II I b)A dømmes for overtredelse av: straffeloven 322, jamfør 321, jamfør straffeloven 15til fengsel i syv måneder. Varetektsfradraget utgjør 26 dager, jamfør straffeloven 83 3C, født 00/00/1981, frifinnes for post V II. C dømmes for overtredelse av: straffeloven 322, jamfør 321, jamfør straffeloven 15 straffeloven 372, jamfør 371 bokstav b, jamfør straffeloven 15 straffeloven 321 straffeloven 321, jamfør straffeloven 15 vegtrafikkloven 31 første ledd, jamfør 24 første ledd første punktum våpenloven 33, jamfør 31 første ledd, jamfør våpenforskriften 9til fengsel i ett år og åtte måneder, jamfør straffeloven 79 a). Varetektsfradraget utgjør 117 dager, jamfør straffeloven 83 4D, født 00/00/1976, frifinnes for tiltalen post I V. D, født 00/00/1976 dømmes for overtredelse av: straffeloven 322, jamfør 321, jamfør straffeloven 15 straffeloven 372, jamfør 371 bokstav b, jamfør straffeloven 15 straffeloven 372, jamfør 371 bokstav b, jamfør straffeloven 16, jamfør straffeloven 15 straffeloven 322, jamfør 321, jamfør straffeloven 16, jamfør straffeloven 15til samfunnsstraff i 420 timer, subsidiært fengsel i ett år og tre måneder, jamfør straffeloven 79 a) og straffeloven 48 Gjennomføringstiden settes til ett år og tre måneder. 5B og D dømmes i fellesskap til å betale erstatning med 23 909, 24 kr til E innen to uker fra dommens forkynnelse. 6B og D dømmes i fellesskap til å betale erstatning med 84 092, 50 kr til D NB innen to uker fra dommens forkynnelse. 7B og C dømmes i fellesskap til å betale erstatning med 334 498, 40 kr til Sparebank1 Østlandet innen to uker fra dommens forkynnelse. 8A fradømmes retten til å utøve helsehjelp, jamfør helsepersonelloven 3, for alltid, jamfør straffeloven 56 bokstav b. 9D fradømmes retten til å utøve helsehjelp, jamfør helsepersonelloven 3, for alltid, jamfør straffeloven 56 bokstav b. 10B, D og C, dømmes til å tåle inndragning av gavekort, diverse betalingskort, diverse barneartikler og klær fra Barnas hus, en Iphone X, en Mac datamaskin, en Ipad, en Go sykkel, en Oxford sykkel, en Samsung mobiltelefon, og klær og sko fra Nike, jamfør straffeloven 67 11B, C, D og A dømmes hver for seg til å betale 5 000 kr i saksomkostninger. Som det fremgår av slutningen, ble A frifunnet for tiltalen post V II I b), men funnet skyldig i grovt tyveri, jamfør straffeloven 322, jamfør 321, jamfør 15 Straffen ble fengsel i syv måneder. I tillegg ble A fradømt retten til å utøve helsehjelp, jamfør helsepersonelloven 3, på ubestemt tid (i domsslutningen omtalt som for alltid ), jamfør straffeloven 56 første ledd bokstav b. Han ble også dømt til å betale 5 000 kroner i saksomkostninger. A har i rett tid anket dommen til Borgarting lagmannsrett. Anken gjelder bevisbedømmelsen under skyldspørsmålet for tiltalen post I d), reaksjonsfastsettelsen (fengselsstraffen og rettighetstapet), samt saksomkostningskravet. Den ble henvist til ankeforhandling for så vidt gjelder reaksjonsfastsettelsen ved lagmannsrettens beslutning av 17 september 2021Ankeforhandling ble avholdt 16 desember 2021 i Borgarting lagmannsretts lokaler i Oslo. A møtte sammen med sin forsvarer og ga forklaring. Forsvareren nedla slik påstand: A anses på mildeste måte. Aktor nedla slik påstand: Anken forkastes. Lagmannsrettens syn på reaksjonsfastsettelsen1 Innledning Lagmannsretten skal fastsette straff for det forholdet A er funnet skyldig i av tingretten. Domfelte er 41 år gammel. Han er gift og har to barn. Ett barn på 18 år bor fortsatt hjemme, mens det andre barnet har flyttet hjemmefra. Domfelte er tidligere ustraffet. Han er utdannet sykepleier fra Filippinene, hvor han i 3 4 år arbeidet på ambulanse. I 2011 flyttet han til Norge. I Norge har han hatt autorisasjon og har arbeidet som helsefagarbeider. I 2012 2016 arbeidet han i sted1 kommune. I 2016 gikk han over til å arbeide i det private firmaet virksomhet. Han arbeidet der til noen dager etter at tyveriet ble begått i 2018 (se nedenfor). Han har i tiden etter hatt noen arbeidsforhold av kortere varighet, men er for tiden arbeidsledig og mottar dagpenger. 2 Nærmere om det straffbare forholdet A ble dømt for medvirkning til grovt tyveri sammen med to kamerater, B og C. Tingrettens dom må forstås slik at både B og C hadde sentrale roller knyttet til selve borttakelsen av gjenstandene som ble stjålet i Fs leilighet. Siden det var uklart nøyaktig hvem av de to som gjorde hva under tyveriet, ble begge dømt for medvirkning (dommen side 18). Tingretten fant ikke grunn til å mistenkte A for å ha vært inne i leiligheten til F verken i tidsrommet 9 11 april eller 24 mai 2018 (dommen side 20). Om det tyveriet A ble dømt for å ha medvirket til, skriver tingrettens i sin dom på side 17 18: F, født i 1931, mottok våren 2018 pleietjenester i sitt hjem på sted2 fra firmaet virksomhet. Det er på det rene at to betalingskort, et pass og diverse gullsmykker ble stålet fra Fs leilighet natt til 24 mai 2018 B og C har erkjent straffeskyld for tyveriet. A har ikke erkjent straffeskyld. Det var ingen tegn til innbrudd i Fs leilighet, eller på de to låste dørene som måtte passeres for å komme frem til leilighetens inngangsdør. Dette tyder på at tyveriet ble begått av noen som hadde nøkkel til leilighetskomplekset og Fs leilighet. Tiltalte A var ansatt som helsefagarbeider i virksomhet og hadde derfor tilgang til nøklene. Tingretten bygde på at Fs nøkkel ble brukt i forbindelse med kveldsvakten 9 april 2018, og at A også arbeidet kveldsvakt denne dagen frem til klokka 2200 Tingretten la videre til grunn at nøkkelen ble borte en gang mellom avslutningen av kveldsvakten 9 april og oppstart av dagvakten 10 april (dommen side 19). Tingretten festet ikke lit til As forklaring om at han aldri snakket med B eller C om tyveriet hos F, og at han først fikk vite om det ved et oppslag om saken i virksomhet s lokaler 5 juni 2018 (dommen side 20): A hadde mye kontakt med både B og C i denne perioden, og hans forklaring om at han ikke visste noe om innbruddet før han så oppslaget på jobben fremstår som lite troverdig. Om det nevnte oppslaget hos virksomhet skriver tingretten (dommen side 21): As tidligere leder ved virksomhet har i politiavhør forklart at hun oppdaget at A var i ferd med å ta et bilde av oppslaget om tyveriet hos F. Hun skal ha bedt ham la være å ta bilde av oppslaget. A tok bildet til tross for dette. Teksten i oppslaget oppfordret de ansatte til å holde informasjonen på huset. A møtte ikke på jobb hos virksomhet etter dette. Retten mener denne oppførselen i det minste er forenlig med at han visste mer om innbruddet hos F enn han har villet innrømme. Etter tingrettens syn var det ført tilstrekkelig bevis for at A medvirket til tyveriet hos F ved å ta nøkkelen fra virksomhet og gi den til enten B eller C, og retten konkluderte med at han skulle dømmes for medvirkning til tyveriet, jamfør tingrettens dom side 22Tingretten anså tyveriet som grovt, jamfør dommen side 22: Retten legger til grunn at F ble frastjålet to betalingskort, et pass og en ukjent mengde gullsmykker. Betydningen av mengden gull som ble stjålet behandles under straffutmålingen nedenfor. Uavhengig av mengden gull som ble stjålet var tyveriet grovt. Tyveriet ble begått ved inntrengning i Fs leilighet mens han lå og sov. I tillegg ble tyveriet begått med en nøkkel skaffet tilveie av en ansatt i hjemmesykepleien. Tyveriet innebar en alvorlig og utrygghetsskapende krenkelse av en eldre og pleietrengende pasient. F var ikke et tilfeldig offer, og tyveriet fremstår som planlagt. Det fremgår av dommen side 23 at A medvirket med forsett om å oppnå en uberettiget vinning for seg eller andre, slik at kravet til subjektiv skyld var oppfylt. As delaktighet i tyveriet belyses ytterligere av tingretten under straffutmålingen, jamfør side 43 i dommen: As medvirkning har vært avgjørende for at B og C kunne gjennomføre tyveriet hos F. Retten har ovenfor funnet det bevist at han tok nøkkelen fra virksomhet s lokaler og ga den til B og eller C. Retten finner det også bevist at det var A som valgte ut F som offer, på bakgrunn av at han hadde vært inne i leiligheten som helsefagarbeider. I skjerpende retning legges det vekt på at tyveriet ble foretatt ved å ta seg inn i Fs bolig mens han sov. A har ikke vært tiltalt for den etterfølgende bruken av Fs betalingskort, som B og C også er domfelt for. 3 Rettighetstap Ved reaksjonsfastsettelsen finner lagmannsretten det hensiktsmessig først å behandle spørsmålet om A bør idømmes rettighetstap, og om rettighetstapet i tilfelle bør tidsbegrenses. Ved vurderingen av om det skal anvendes rettighetstap, og hvor omfattende det i tilfelle skal være, synes det normalt ikke å bli lagt vekt på hvilken annen straff som blir idømt, jamfør Matningsdal, Straffeloven 2005 Lovkommentar, Juridika, note 62 til 56 (bekreftet jour per 1 juli 2021). Lagmannsretten ser ikke grunn til å velge en annen tilnærming i denne saken. Forsvarer mente prinsipalt at vilkårene for å idømme rettighetstap ikke er oppfylt, subsidiært at rettighetstapet må tidsbegrenses. Vilkårene for å idømme rettighetstap som straff fremgår av straffeloven 56 første ledd: Den som har begått en straffbar handling som viser at vedkommende er uskikket til eller kan misbruke en stilling, virksomhet eller aktivitet, kan, når allmenne hensyn tilsier det, a)fratas stillingen, ellerb)fratas retten til for fremtiden å ha en stilling eller utøve en virksomhet eller aktivitet. Det er alternativet i bokstav b fratas retten til for fremtiden å ha en stilling eller utøve en virksomhet som er aktuelt her. Det følger av 56 andre ledd at rettighetstapet kan begrenses til forbud mot å utøve visse funksjoner som ligger til stillingen eller virksomheten, eller til påbud om å utøve virksomheten eller aktiviteten på bestemte vilkår. Rettighetstapets lengde er regulert i straffeloven 58, noe lagmannsretten kommer tilbake til. Vilkårene i straffeloven 56 første ledd er innholdsmessig vesentlig de samme som etter straffeloven 1902 29, selv om de er noe annerledes formulert. Tidligere rettspraksis er fortsatt retningsgivende, både når det gjelder den generelle terskelen for å idømme rettighetstap og hvilke momenter det skal eller kan legges vekt på. Spørsmålet er om den begåtte straffbare handlingen viser at A er uskikket til å drive helsehjelp. F var pleietrengende og i stor grad bundet til leiligheten sin. Som helsefagarbeider hadde A til oppgave å skape trygghet for pasientene, men han bidro til det motsatte ved å medvirke til tyveri i F hjem. I sin vurdering av om tyveriet var grovt, bygger tingretten i dommen på side 22 på at F var ikke et tilfeldig offer, og tyveriet fremstår som planlagt. Det var A som gjennom sin kjennskap til pasientene valgte ut nøkkelen til Fs leilighet. Det kan være noe uklart hvor langt tingretten bygger på at A var med på planleggingen av de ulike detaljene ved gjennomføringen av tyveriet. Det er like fullt på det rene at tingretten bygger på at A deltok i planleggingen, ved at han i god tid før tyveriet ble gjennomført, overleverte nøkkelen til Fs leilighet enten til B eller C. I dette ligger også at A utnyttet sin stilling til å medvirke til tyveriet både gjennom den kunnskapen han tidligere i sitt arbeid hadde fått om F og den tilgangen han som ansatt i virksomhet hadde til nøkkelen. Uten As medvirkning ville ikke tyveriet vært mulig. As medvirkning til det grove tyveriet innebærer et grovt tillitsbrudd ikke bare overfor F, men også overfor arbeidsgiveren virksomhet. Også disse momentene taler klart for at A ved å begå den straffbare handlingen har vist seg uskikket til å drive helsehjelp. Sett i lys av at det er tale om et grovt straffbart forhold begått i nær sammenheng med hans arbeid, legger ikke lagmannsretten ved skikkethetsvurderingen vekt på at A tidligere er ustraffet, og at han nå domfelles for kun ett straffbart forhold. Dette er imidlertid forhold som har betydning for rettighetstapets lengde og reaksjonsfastsettelsen for øvrig. Lagmannsrettens konklusjon er at den straffbare handlingen A har begått, viser at han er uskikket til å drive helsehjelp. Spørsmålet er om allmenne hensyn tilsier rettighetstap. Om det foreligger allmenne hensyn slik at rettighetstap derfor bør ilegges, må avgjøres konkret i den enkelte sak, jamfør Ot. prp. nr. 90 (2003 2004) side 454 Domstolene har ved sin konkrete vurdering til oppgave å påse at straffen ikke på en uønskelig og uforholdsmessig måte blir til hinder for den domfeltes resosialisering, jamfør Ot. prp. nr. 90 (2003 2004) side 454 455 med henvisning til Straffelovkommisjonens delutredning V II (N OU 2002: 4) side 248 Det fremgår av Ot. prp. nr. 90 (2003 2004) side 454 at terskelen for å anvende rettighetstap med hjemmel i bokstav a er lavere enn etter bokstav b, og at rettighetstap etter første ledd bokstav b skal anvendes med varsomhet og bare når tungtveiende grunner taler for det. Disse anvisningene har forankring i tidligere praksis og forarbeider og er dessuten fulgt opp i praksis etter straffeloven 2005Med sikte på den konkrete vurderingen regnes følgende momenter opp i Ot. prp. nr. 90 (2003 2004) side 454 455: lovbruddets art og grovhet om det gjelder en stilling eller virksomhet med særlig strenge krav til etisk standard eller faglig skikkethet om lovbruddet har skjedd i eller utenfor rammen av arbeidet eller virksomheten hvor hardt et rettighetstap vil ramme lovbryteren, herunder om domfelte ved rettighetstapet risikerer å bli avskåret fra sitt levebrød eller ikke lenger å kunne nyttiggjøre seg sin utdanning tidsforløpet og eventuelle andre reaksjoner som er ilagt eller som kan bli ilagt Lagmannsretten tilføyer at Høyesterett i sin nyere praksis, riktignok i noen avgjørelser under dissens, har stilt seg avvisende til at ileggelse av administrative reaksjoner som ikke har noe pønalt formål, skal tillegges betydning ved straffutmålingen. Rt 2014 691 dreide seg om et tilfelle hvor en støttekontakt hadde begått grovt underslag mot en klient og som følge av dette fikk trukket tilbake sin autorisasjon som hjelpepleier (nå helsefagarbeider). Ved vurderingen av om det var grunnlag for samfunnsstraff, uttalte Høyesterett (avsnitt 28): Videre har domfelte pekt på at autorisasjonen som hjelpepleier er trukket tilbake. I Høyesteretts praksis er slike følger av straffbare handlinger ikke vektlagt, se Rt 2013 193 avsnitt 30 For domfelte har tap av autorisasjonen, iallfall i hennes nåværende situasjon, uansett begrenset betydning. Hun har ikke utøvd yrket som hjelpepleier utover en kort periode etter at hun ble ferdig utdannet i 2001Lagmannsretten forstår forarbeidene som en ikke uttømmende liste over momenter. Vurderingen av allmenne hensyn synes i praksis delvis å gli over i vurderingen om av den som har begått den straffbare handlingen, er uskikket til eller kan misbruke en stilling, virksomhet eller aktivitet, se Rt 2009 14 avsnitt 16: Spørsmålet om hvorvidt rettighetstap skal idømmes, må først og fremst avgjøres ut fra den stilling eller rettighet det er tale om, og handlingens art og alvor. Grunnvilkåret er at vedkommende ved handlingen har vist seg uskikket til stillingen eller virksomheten, og at allmenne hensyn tilsier at det idømmes rettighetstap. Spørsmålet om rettighetstap skal idømmes, avhenger imidlertid også av en skjønnsmessig vurdering, hvor det må legges vekt på vanlige straffutmålingsmomenter. Blant annet må det legges vekt på hvor hardt vedkommende vil rammes av rettighetstapet, og den tid som er gått siden handlingen fant sted. Når det gjelder lovbruddets art og grovhet, viser lagmannsretten til drøftelsen foran av skikkehetsvilkåret. Lagmannsretten behøver ikke å ta stilling til om en generelt kan si at det her gjelder en stilling eller virksomhet med særlig strenge krav til etisk standard eller faglig skikkethet, sml. eksemplene som gis i Ot. prp. nr. 90 (2003 2004) side 455 Dette momentet synes i praksis særlig å ha vært aktuelt ved spørsmål om å fradømme noen stillingen, jamfør straffeloven 56 første ledd bokstav a. Det sentrale poenget i vår sak synes heller å være det grove tillitsbruddet som uansett ligger i den straffbare handlingen, særlig på grunn av handlingens nære tilknytning til stillingen A hadde. Også her viser lagmannsretten til drøftelsen foran. Et vesentlig moment er hvor hardt et rettighetstap vil ramme A. Det er klart at fravær av muligheten til å nytte sin utdannelse som helsefagarbeider, rammer A hardt. Samtidig vil denne konsekvensen, i alle fall i de nærmeste årene, først og fremst være en følge av selve det straffbare forholdet og de virkningene dette uansett får rettslig og faktisk, og ikke en følge av at han idømmes rettighetstap. Blant annet vil det kravet til uttømmende politiattest som gjelder for ansettelse i en rekke stillinger, avskjære A fra å få arbeid. Som eksempel vises det til helse og omsorgstjenesteloven 5 4 med sikte på helse og omsorgstjenester som tilbys eller ytes i riket av kommunen eller private som har avtale med kommunen. På bakgrunn av det graverende ved den straffbare handlingen, som lagmannsretten har pekt på foran, blir de negative konsekvensene for A av å idømme rettighetstap ikke noe avgjørende argument for å la være. Momentet får i stedet betydning ved fastsettelsen av rettighetstapets lengde. Forsvareren har, særlig under henvisning til Rt 2008 892 og Rt 2009 14, anført at tidsforløpet fra den straffbare handlingen taler mot at rettighetstap idømmes. Det er nå gått mer enn tre og et halvt år siden det straffbare forholdet ble begått. I Rt 2008 892 var det gått mer enn ni år fra det straffbare forholdet til dom i Høyesterett. I Rt 2009 14 var det gått fem år. Både disse sakene og forarbeidene som er gjengitt foran, viser at tidsforløpet er relevant. I saken har det ikke gått så lang tid at tidsmomentet isolert sett med tyngde taler for at rettighetstap ikke bør idømmes overhodet. Heller ikke når tidsmomentet ses i sammenheng med de øvrige momentene, får det noen betydning for om rettighetstap overhodet bør idømmes. Lagmannsretten er etter dette kommet til at rettighetstap bør idømmes, jamfør straffeloven 56 første ledd bokstav b. Tingretten lot rettighetstapet omfatte retten til å utøve helsehjelp, jamfør helsepersonelloven 3. Med dette siktet tingretten til avgrensningen som fremgår av helsepersonelloven 3 tredje ledd: Med helsehjelp menes enhver handling som har forebyggende, diagnostisk, behandlende, helsebevarende, rehabiliterende eller pleie og omsorgsformål og som utføres av helsepersonell. Etter lovens 3 første ledd regnes som helsepersonell ikke bare personell med autorisasjon etter 48 a eller lisens etter 49 (inkludert helsefagarbeidere, jamfør 48 første ledd bokstav f), men også personell i helse og omsorgstjenesten eller i apotek som utfører handlinger som nevnt i tredje ledd og elever og studenter som i forbindelse med helsefaglig opplæring utfører handlinger som nevnt i tredje ledd. Lagmannsretten tok under ankeforhandlingen opp spørsmålet om et rettighetstap burde begrenses i større grad enn det tingretten har gjort. Forsvarer pekte da på muligheten for at rettighetstapet avgrenses til det å arbeide som helsefagarbeider. Straffeloven 56 andre ledd lyder: Rettighetstapet kan begrenses til forbud mot å utøve visse funksjoner som ligger til stillingen eller virksomheten, eller til påbud om å utøve virksomheten eller aktiviteten på bestemte vilkår. Etter lagmannsretten syn bør rettighetstapet avgrenses slik tingretten har gjort. En avgrensning til bare å gjelde stilling som helsefagarbeider, vil ikke avskjære A fra å komme i tilsvarende posisjon som muliggjorde hans straffbare handling. Det kunne spørres om det ville være tilstrekkelig at rettighetstapet ble avgrenset til å utøve helsehjelp som innebærer pasientkontakt. Heller ikke dette er tilstrekkelig. Lagmannsretten viser i den forbindelse til at A ved sine handlinger begikk et grovt tillitsbrudd ikke bare mot F, men også mot sin arbeidsgiver. Direkte pasientkontakt er ingen forutsetning for å kunne begå lignende lovbrudd igjen. Etter lagmannsrettens syn bør rettighetstapet i stedet avgrenses gjennom at det gjøres tidsbegrenset, jamfør nedenfor. 4 Rettighetstapets lengde Spørsmålet er hvor langvarig rettighetstap som bør idømmes. Aktor mener at rettighetstapet bør gjøres tidsubestemt, mens forsvareren mener to til tre år er passende. Etter straffeloven 58 andre ledd første punktum skal rettighetstap etter 56 første ledd bokstav b ilegges for en bestemt tid inntil 5 år, eller når særlige grunner tilsier det, på ubestemt tid. Selv om straffeloven 1902 ikke inneholdt et vilkår om særlige grunner, tok departementet med straffeloven 2005 ikke sikte på å heve terskelen for å gripe inn med rettighetstap på ubestemt tid, jamfør Ot. prp. nr. 90 (2003 2004) side 329 og side 456 Hovedregelen er like fullt at rettighetstap skal ilegges for en bestemt tid inntil fem år. Som nevnt bør domstolene også påse at straffen ikke på en uønsket og uforholdsmessig måte blir til hinder for den domfeltes resosialisering. Lagmannsretten viser også til følgende uttalelse i Ot. prp. nr. 90 (2003 2004) side 320: Rettighetstap som i praksis innebærer at den domfelte fratas sitt levebrød eller muligheten for å praktisere sin utdannelse for alltid, skal være forbeholdt de alvorligste sakene. Samtidig vil departementet understreke at rettighetstap kan være et viktig virkemiddel for å hindre alvorlige straffbare handlinger i fremtiden, som når en person som arbeider med barn, har gjort seg skyldig i seksuelle overgrep mot mindreårige. Selv om A ved sitt straffbare forhold har begått et alvorlig tillitsbrudd både overfor den sterkt pleietrengende F og sin arbeidsgiver, kan hans tilfelle ikke regnes blant de departementet sikter til med de alvorligste sakene. Etter lagmannsrettens syn ivaretas de allmennpreventive hensynene som ligger bak straff i sin alminnelighet og ordningen med rettighetstap i særdeleshet, tilstrekkelig gjennom et tidsbestemt rettighetstap. Aktor har særlig vist til L B 2019 154826 som argument for at rettighetstapet bør være tidsubestemt. Hun har pekt på at det straffbare forholdets tilknytning til virksomheten var avgjørende for at rettighetstapet ble tidsubestemt i den nevnte dommen, og at tilsvarende må gjelde her. Lagmannsretten kan ikke se at den nevnte avgjørelsen er sammenlignbar med saken her. Den nevnte saken gjaldt en massør som ble domfelt for voldtekt til seksuell omgang og seksuell omgang ved misbruk av stilling og tillitsforhold, og fengselsstraffen var fastsatt til tre år og tre måneder etter at det var tatt hensyn til idømt rettighetstap og lang saksbehandlingstid. Lagmannsretten nevner at rettighetstapet i den saken også var begrenset til å drive virksomhet som massør massasjeterapeut, med unntak av virksomhet som fotterapeut, som domfelte i mellomtiden hadde omskolert seg til. Lagmannsretten konkluderer etter dette med at en tidsubestemt reaksjon ikke er på sin plass. Spørsmålet er i stedet hvor lang en tidsbestemt reaksjon bør være. Rettighetstapet trer i kraft den dagen dommen er endelig (rettskraftig), jamfør straffeloven 58 første ledd. Etter lagmannsrettens syn kunne en lengde på fem år i utgangspunktet være passende. Tiden bør imidlertid reduseres noe som følge av at det nå er gått mer enn tre og et halvt år fra det straffbare forholdet ble begått. Rettighetstapets lengde fastsettes etter dette til fire år. 5 Fengselsstraff mv. Lagmannsretten vurderer så utmåling av fengselsstraff, eventuelt samfunnsstraff. Begge deler kan ilegges sammen med rettighetstap, jamfør straffeloven 59 bokstav a og b. Som lagmannsretten kommer tilbake til, må rettighetstap og annen straff ses under ett, slik at samlet reaksjon ikke blir for streng. Aktor mener at det bør ilegges fengselsstraff, og at nivået, etter at det er lagt vekt på straffskjerpende momenter i saken, bør ligge rundt ni måneder. Det bør deretter gjøres fradrag for lang saksbehandlingstid og tas hensyn til at det er idømt rettighetstap, slik at fengselsstraffen ender på sju måneder, slik tingretten fastsatte. Forsvarer mener prinsipalt at samfunnsstraff bør benyttes. En eventuell fengselsstraff bør som utgangspunkt ligge på seks måneders ubetinget fengsel. Etter fradrag for lang saksbehandlingstid og et ytterligere fradrag som følge av den tiden som er gått mellom tingrettens og lagmannsrettens dom, bør fengselsstraffen ligge på fem måneder, likevel slik at det bør gjøres ytterligere justeringer dersom rettighetstap idømmes, enten ved at fengselsstraffen gjøres betinget eller at det idømmes samfunnsstraff. Høyesterett har understreket at det må reageres strengt mot tyveri fra bolig, fordi det skaper utrygghet, jamfør Rt 2015 181 avsnitt 14 Lagmannsretten viser dessuten til Rt 2015 1004 avsnitt 17 med videre henvisninger, hvor preget av integritetskrenkelse også understrekes som et moment som tilsier streng reaksjon. Selv om A medvirkning til tyveriet i Fs leilighet var av annen art enn medvirkningen B og C sto for, kan den etter lagmannsrettens syn ikke ses på som mindre sentral. As rolle var avgjørende for at tyveriet kunne gjennomføres, og han var den som særlig kjente til F, inkludert hans særlig sårbare tilstand, på forhånd. Det vises også til omtalen av de straffskjerpende momentene nedenfor. Som tingretten er inne på, er den nærmere mengden av og kvaliteten på det gullet som ble stjålet i Fs leilighet sammen med betalingskort og pass, ikke kjent. Dette får ikke konkret betydning for straffutmålingen mot A. Lagmannsretten er her enig med tingretten i at d et styrende for straffutmålingen for A er ikke verdiene som ble borttatt under selve tyveriet, men hans utnyttelse av stillingen som helsefagarbeider. Lagmannsretten kan for øvrig ikke se at det får konkret betydning for straffutmålingen om tyveriet hadde skjedd mens F sov eller ikke. Det sentrale her er i stedet den krenkelsen som ligger i at noen urettmessig tar seg inn i boligen og begår tyveri, jamfør foran, og at F, på grunn av sin allmenntilstand, var forsvarsløs, jamfør nedenfor. Etter lagmannsrettens syn er det straffskjerpende at tyveriet var ledd i en planlagt virksomhet, og at det ble begått av flere i fellesskap, jamfør straffeloven 77 bokstav e og f sett i sammenheng. Som nevnt under drøftelsen av rettighetstapet bygger tingretten på at A deltok i planleggingen av tyveriet, ved at han i god tid før tyveriet ble gjennomført, overleverte nøkkelen til Fs leilighet enten til B eller C. Det er straffskjerpende at tyveriet rammet F, som var forsvarsløs, jamfør straffeloven 77 bokstav h. Det er endelig straffskjerpende, jamfør straffeloven 77 bokstav h, at A begikk et grovt tillitsbrudd ikke bare overfor F, men også overfor arbeidsgiveren virksomhet. Etter lagmannsrettens syn er det ikke tvil om at As medvirkning til tyveriet hadde nær sammenheng med hans stilling som ansatt i virksomhet, selv om fullbyrdelsen av tyverihandlingen skjedde uten hans aktive deltakelse. Rettspraksis gir noe begrenset veiledning om straffenivået i et tilfelle som dette. Under henvisning til Rt 2013 1686 og L A 2013 62113 2 mente tingretten at As sentrale og aktive medvirkerrolle i tyveriet fra F i utgangspunktet kvalifiserer til en fengselsstraff på om lag ni måneder. De to nevnte dommene er del av samme sakskompleks. Rt 2013 1686 gjaldt anke over lovanvendelsen for medvirkning til grovt tyveri og anmeldelse for en av de tiltalte i saken (A). Tingrettens utmåling av samfunnsstraff på 136 timer, med subsidiær fengselsstraff på 120 dager (og ikke ni måneder, som tingretten skriver), var verken til prøving i lagmannsretten eller Høyesterett, og saken gir liten veiledning. Noe veiledning kan derimot hentes i lagmannsrettens utmåling av straffen for hjelpepleieren C, som ble funnet skyldig i grovt tyveri, kamuflert som et ran, fra boligen til en sterkt funksjonshemmet mann hun var pleier for (L A 2013 62113 2). Dette forholdet var dominerende ved straffutmålingen, og det ble samtidig utmålt straff for to forhold som isolert sett ville medført straff i størrelsesorden fengsel i 30 45 dager (trygdebedrageri, falsk forklaring) og en kort ubetinget fengselsstraff (falsk anmeldelse). Trygdebedrageriet lå mer enn tre år tilbake i tid. Samlet straff ble satt til fengsel i seks måneder. I en eldre dom, Rt 1988 1055 (lnr. 100), ble en hjemmesykepleier dømt til seks måneders fengsel for at hun som offentlig ansatt hjemmesykepleier hadde stjålet beløp på henholdsvis cirka 53 000 og 1 300 kroner fra gamle mennesker som hun hadde vært hos. Høyesterett karakteriserte denne formen for tyverier som meget graverende. Domfelte hadde fem tidligere dommer for vinningsforbrytelser, hvor den siste av dem gjaldt domfellelse for to pengetyverier fra pensjonister ved et aldershjem hvor hun var ansatt, det vil si forhold av lignende karakter. Anken til Høyesterett gjaldt spørsmålet om samfunnstjeneste burde benyttes, men både tyverienes omfang og de tidligere straffedommene talte mot. Etter å ha tatt hensyn til straffskjerpende momenter og hensett til den veiledningen praksis gir, mener lagmannsretten at et nivå på fengselsstraffen på sju til åtte måneder i utgangspunktet er passende. Om betydningen av saksbehandlingstiden frem til tingrettens dom skriver tingretten (dommen side 42 43): Saksbehandlingen har tatt noe tid. De tiltalte ble pågrepet i juni 2018, og det har vært nødvendig med en omfattende etterforskning. Ifølge aktor var det imidlertid lite aktivitet i saken fra januar 2019 til tiltale ble tatt ut i oktober 2019, og perioden med ren liggetid utgjør mellom syv og åtte måneder. I tillegg har det tatt tid å få berammet saken i tingretten. Saken ble opprinnelig berammet til mars 2020, men på grunn av korona pandemien ble saken utsatt til november 2020 Denne utsettelsen har påført de tiltalte en merbelastning som skal hensyntas ved straffutmålingen. Etter rettens syn bør straffen reduseres med cirka 15 prosent som følge av den samlede saksbehandlingstiden. Lagmannsretten slutter seg til dette. Forsvareren har anført at det nå bør gis et ytterligere fradrag som følge av den tiden som er gått mellom tingrettens og lagmannsrettens dom, med de konsekvensene det får for samlet tid fra den straffbare handlingen ble begått til dom i lagmannsretten. Domfeltes har vunnet frem med sin anke, og det bør da tas noe hensyn til den samlede tiden som nå er gått, selv om det ikke er grunnlag for kritikk av betydning for den tiden som har gått mellom tingrettens og lagmannsrettens dom. Dette momentet tillegges likevel mindre vekt enn betydningen av at det er idømt rettighetstap, jamfør straks nedenfor. Endelig må det tas hensyn til at rettighetstap også idømmes, slik at samlet reaksjon ikke blir for streng. Det må vurderes konkret hvilken betydning rettighetstapet skal tillegges. Lagmannsretten forstår praksis slik at det særlig har betydning hvor hardt rettighetstapet rammer, noe som kan bero på slike forhold som rettighetstapets lengde, domfeltes alder, alternative muligheter for å skaffe seg arbeid, samt hvordan domfeltes situasjon blir påvirket av domfellelsen uavhengig av rettighetstapet. Til illustrasjon viser lagmannsretten til Rt 1994 1217 (side 1218), Rt 2000 15 (side 19), Rt 2003 1112 avsnitt 56, Rt 2004 1449 avsnitt 40 og Rt 2012 313 avsnitt 37 Rettighetstapet kan få som konsekvens at en ubetinget fengselsstraff blir kortere enn den ellers ville blitt, men også at en ellers ubetinget fengselsstraff gjøres betinget, eller at samfunnsstraff idømmes i stedet for fengsel. Lagmannsretten viser til Matningsdal, Straffeloven 2005 Lovkommentar, Juridika, note 62 til 56 (bekreftet jour per 1 juli 2021) med videre henvisninger til praksis. Lagmannsretten har vurdert, men finner ikke grunnlag for å nytte, samfunnsstraff som alternativ til ubetinget fengsel. Forsvareren har, som argument for samfunnsstraff, både vist til saksbehandlingstiden (jf. H R 2016 225 S avsnitt 46), at fengsel vil ramme A hardt, og særlig at domfelte er i ferd med å komme i gang med rehabilitering for et rusproblem som han har hatt i lengre tid. Når det gjelder rusproblemet, er det vist til et skriv 10 desember 2021 fra domfeltes behandlende lege ved helseforetak. Etter lagmannsrettens syn er samfunnsstraff ikke riktig reaksjon i dette tilfellet. De betydelige allmennpreventive hensynene som gjør seg gjeldende i saken, tilsier at fengselsstraff idømmes, jamfør straffeloven 48 første ledd bokstav b. Lagmannsretten viser også til at domfelte i øyeblikket er i en tidlig fase av en mulig rehabilitering, slik at videre utvikling og betydningen av samfunnsstraff i den sammenheng er usikker. I det nevnte skriver heter det at A er i en forberedelsesfase, noe som betyr at han har besluttet å endre atferd, men foreløpig ikke har begynt. Rettighetstapet gjelder i fire år, og det har i praksis noe begrenset betydning for A på grunn av at det uansett vil være vanskelig å få arbeid hvor han kan drive helsehjelp. Han er dessuten i en alder hvor det er relativt lett å skaffe annet arbeid, likevel slik at omfanget av hans rusproblem kan ha betydning. Som følge av rettighetstapet bør fengselsstraffen reduseres med antydningsvis en måneds tid. Lagmannsrettens konklusjon er at fengselsstraffen, etter fradrag for lang saksbehandlingstid og under hensyn til idømt rettighetstap, bør fastsettes til fem måneder. Til fradrag i straffen kommer 26 dager for utholdt varetekt, jamfør straffeloven 83Idet domfeltes anke har ført frem, er sakskostnader ikke aktuelt, jamfør straffeprosessloven 436 andre ledd forutsetningsvis. At sakskostnader heller ikke skal betales for tingretten, fremgår av domsslutningen punkt 2Dommen er enstemmig. D OM SL UT NI NG 1I tingrettens domsslutning gjøres følgende endringer: I punkt 2 settes straffen til fengsel i 5 fem måneder. I punkt 8 settes varigheten av rettighetstapet til 4 fire år. 2. Sakskostnader idømmes ikke for noen instans. 
Sakens spørsmål og bakgrunn Saken gjelder reaksjonsfastsettelse for medvirkning til ett grovt tyveri av betalingskort, pass og gull fra en privatpersons leilighet, jamfør straffeloven 322, jamfør 321, jamfør 15Asker og Bærum tingrett avsa 18 desember 2020 dom med slik slutning: 1. B, født 00/00/1976, dømmes for overtredelse av: straffeloven 322, jamfør 321, jamfør straffeloven 15 straffeloven 372, jamfør 371 bokstav b straffeloven 372, jamfør 371 bokstav b, jamfør straffeloven 15 straffeloven 372, jamfør 371 bokstav b, jamfør straffeloven 16 straffeloven 322, jamfør 321, jamfør straffeloven 16 straffeloven 321, jamfør straffeloven 15 straffeloven 321 vegtrafikkloven 31 første ledd, jamfør 3 straffeloven 231 første ledd straffeloven 362, jamfør 361 første ledd bokstav a vegtrafikkloven 31 første ledd, jamfør 17 første ledd straffeloven 334, jamfør 332 første ledd bilansvarsloven 20til fengsel i ett år og ni måneder, jamfør straffeloven 79 a). Varetektsfradraget utgjør 33 dager, jamfør straffeloven 83 2A, født 00/00/1980, frifinnes for tiltalen post V II I b)A dømmes for overtredelse av: straffeloven 322, jamfør 321, jamfør straffeloven 15til fengsel i syv måneder. Varetektsfradraget utgjør 26 dager, jamfør straffeloven 83 3C, født 00/00/1981, frifinnes for post V II. C dømmes for overtredelse av: straffeloven 322, jamfør 321, jamfør straffeloven 15 straffeloven 372, jamfør 371 bokstav b, jamfør straffeloven 15 straffeloven 321 straffeloven 321, jamfør straffeloven 15 vegtrafikkloven 31 første ledd, jamfør 24 første ledd første punktum våpenloven 33, jamfør 31 første ledd, jamfør våpenforskriften 9til fengsel i ett år og åtte måneder, jamfør straffeloven 79 a). Varetektsfradraget utgjør 117 dager, jamfør straffeloven 83 4D, født 00/00/1976, frifinnes for tiltalen post I V. D, født 00/00/1976 dømmes for overtredelse av: straffeloven 322, jamfør 321, jamfør straffeloven 15 straffeloven 372, jamfør 371 bokstav b, jamfør straffeloven 15 straffeloven 372, jamfør 371 bokstav b, jamfør straffeloven 16, jamfør straffeloven 15 straffeloven 322, jamfør 321, jamfør straffeloven 16, jamfør straffeloven 15til samfunnsstraff i 420 timer, subsidiært fengsel i ett år og tre måneder, jamfør straffeloven 79 a) og straffeloven 48 Gjennomføringstiden settes til ett år og tre måneder. 5B og D dømmes i fellesskap til å betale erstatning med 23 909, 24 kr til E innen to uker fra dommens forkynnelse. 6B og D dømmes i fellesskap til å betale erstatning med 84 092, 50 kr til D NB innen to uker fra dommens forkynnelse. 7B og C dømmes i fellesskap til å betale erstatning med 334 498, 40 kr til Sparebank1 Østlandet innen to uker fra dommens forkynnelse. 8A fradømmes retten til å utøve helsehjelp, jamfør helsepersonelloven 3, for alltid, jamfør straffeloven 56 bokstav b. 9D fradømmes retten til å utøve helsehjelp, jamfør helsepersonelloven 3, for alltid, jamfør straffeloven 56 bokstav b. 10B, D og C, dømmes til å tåle inndragning av gavekort, diverse betalingskort, diverse barneartikler og klær fra Barnas hus, en Iphone X, en Mac datamaskin, en Ipad, en Go sykkel, en Oxford sykkel, en Samsung mobiltelefon, og klær og sko fra Nike, jamfør straffeloven 67 11B, C, D og A dømmes hver for seg til å betale 5 000 kr i saksomkostninger. Som det fremgår av slutningen, ble A frifunnet for tiltalen post V II I b), men funnet skyldig i grovt tyveri, jamfør straffeloven 322, jamfør 321, jamfør 15 Straffen ble fengsel i syv måneder. I tillegg ble A fradømt retten til å utøve helsehjelp, jamfør helsepersonelloven 3, på ubestemt tid (i domsslutningen omtalt som for alltid ), jamfør straffeloven 56 første ledd bokstav b. Han ble også dømt til å betale 5 000 kroner i saksomkostninger. A har i rett tid anket dommen til Borgarting lagmannsrett. Anken gjelder bevisbedømmelsen under skyldspørsmålet for tiltalen post I d), reaksjonsfastsettelsen (fengselsstraffen og rettighetstapet), samt saksomkostningskravet. Den ble henvist til ankeforhandling for så vidt gjelder reaksjonsfastsettelsen ved lagmannsrettens beslutning av 17 september 2021Ankeforhandling ble avholdt 16 desember 2021 i Borgarting lagmannsretts lokaler i Oslo. A møtte sammen med sin forsvarer og ga forklaring. Forsvareren nedla slik påstand: A anses på mildeste måte. Aktor nedla slik påstand: Anken forkastes. Lagmannsrettens syn på reaksjonsfastsettelsen1 Innledning Lagmannsretten skal fastsette straff for det forholdet A er funnet skyldig i av tingretten. Domfelte er 41 år gammel. Han er gift og har to barn. Ett barn på 18 år bor fortsatt hjemme, mens det andre barnet har flyttet hjemmefra. Domfelte er tidligere ustraffet. Han er utdannet sykepleier fra Filippinene, hvor han i 3 4 år arbeidet på ambulanse. I 2011 flyttet han til Norge. I Norge har han hatt autorisasjon og har arbeidet som helsefagarbeider. I 2012 2016 arbeidet han i sted1 kommune. I 2016 gikk han over til å arbeide i det private firmaet virksomhet. Han arbeidet der til noen dager etter at tyveriet ble begått i 2018 (se nedenfor). Han har i tiden etter hatt noen arbeidsforhold av kortere varighet, men er for tiden arbeidsledig og mottar dagpenger. 2 Nærmere om det straffbare forholdet A ble dømt for medvirkning til grovt tyveri sammen med to kamerater, B og C. Tingrettens dom må forstås slik at både B og C hadde sentrale roller knyttet til selve borttakelsen av gjenstandene som ble stjålet i Fs leilighet. Siden det var uklart nøyaktig hvem av de to som gjorde hva under tyveriet, ble begge dømt for medvirkning (dommen side 18). Tingretten fant ikke grunn til å mistenkte A for å ha vært inne i leiligheten til F verken i tidsrommet 9 11 april eller 24 mai 2018 (dommen side 20). Om det tyveriet A ble dømt for å ha medvirket til, skriver tingrettens i sin dom på side 17 18: F, født i 1931, mottok våren 2018 pleietjenester i sitt hjem på sted2 fra firmaet virksomhet. Det er på det rene at to betalingskort, et pass og diverse gullsmykker ble stålet fra Fs leilighet natt til 24 mai 2018 B og C har erkjent straffeskyld for tyveriet. A har ikke erkjent straffeskyld. Det var ingen tegn til innbrudd i Fs leilighet, eller på de to låste dørene som måtte passeres for å komme frem til leilighetens inngangsdør. Dette tyder på at tyveriet ble begått av noen som hadde nøkkel til leilighetskomplekset og Fs leilighet. Tiltalte A var ansatt som helsefagarbeider i virksomhet og hadde derfor tilgang til nøklene. Tingretten bygde på at Fs nøkkel ble brukt i forbindelse med kveldsvakten 9 april 2018, og at A også arbeidet kveldsvakt denne dagen frem til klokka 2200 Tingretten la videre til grunn at nøkkelen ble borte en gang mellom avslutningen av kveldsvakten 9 april og oppstart av dagvakten 10 april (dommen side 19). Tingretten festet ikke lit til As forklaring om at han aldri snakket med B eller C om tyveriet hos F, og at han først fikk vite om det ved et oppslag om saken i virksomhet s lokaler 5 juni 2018 (dommen side 20): A hadde mye kontakt med både B og C i denne perioden, og hans forklaring om at han ikke visste noe om innbruddet før han så oppslaget på jobben fremstår som lite troverdig. Om det nevnte oppslaget hos virksomhet skriver tingretten (dommen side 21): As tidligere leder ved virksomhet har i politiavhør forklart at hun oppdaget at A var i ferd med å ta et bilde av oppslaget om tyveriet hos F. Hun skal ha bedt ham la være å ta bilde av oppslaget. A tok bildet til tross for dette. Teksten i oppslaget oppfordret de ansatte til å holde informasjonen på huset. A møtte ikke på jobb hos virksomhet etter dette. Retten mener denne oppførselen i det minste er forenlig med at han visste mer om innbruddet hos F enn han har villet innrømme. Etter tingrettens syn var det ført tilstrekkelig bevis for at A medvirket til tyveriet hos F ved å ta nøkkelen fra virksomhet og gi den til enten B eller C, og retten konkluderte med at han skulle dømmes for medvirkning til tyveriet, jamfør tingrettens dom side 22Tingretten anså tyveriet som grovt, jamfør dommen side 22: Retten legger til grunn at F ble frastjålet to betalingskort, et pass og en ukjent mengde gullsmykker. Betydningen av mengden gull som ble stjålet behandles under straffutmålingen nedenfor. Uavhengig av mengden gull som ble stjålet var tyveriet grovt. Tyveriet ble begått ved inntrengning i Fs leilighet mens han lå og sov. I tillegg ble tyveriet begått med en nøkkel skaffet tilveie av en ansatt i hjemmesykepleien. Tyveriet innebar en alvorlig og utrygghetsskapende krenkelse av en eldre og pleietrengende pasient. F var ikke et tilfeldig offer, og tyveriet fremstår som planlagt. Det fremgår av dommen side 23 at A medvirket med forsett om å oppnå en uberettiget vinning for seg eller andre, slik at kravet til subjektiv skyld var oppfylt. As delaktighet i tyveriet belyses ytterligere av tingretten under straffutmålingen, jamfør side 43 i dommen: As medvirkning har vært avgjørende for at B og C kunne gjennomføre tyveriet hos F. Retten har ovenfor funnet det bevist at han tok nøkkelen fra virksomhet s lokaler og ga den til B og eller C. Retten finner det også bevist at det var A som valgte ut F som offer, på bakgrunn av at han hadde vært inne i leiligheten som helsefagarbeider. I skjerpende retning legges det vekt på at tyveriet ble foretatt ved å ta seg inn i Fs bolig mens han sov. A har ikke vært tiltalt for den etterfølgende bruken av Fs betalingskort, som B og C også er domfelt for. 3 Rettighetstap Ved reaksjonsfastsettelsen finner lagmannsretten det hensiktsmessig først å behandle spørsmålet om A bør idømmes rettighetstap, og om rettighetstapet i tilfelle bør tidsbegrenses. Ved vurderingen av om det skal anvendes rettighetstap, og hvor omfattende det i tilfelle skal være, synes det normalt ikke å bli lagt vekt på hvilken annen straff som blir idømt, jamfør Matningsdal, Straffeloven 2005 Lovkommentar, Juridika, note 62 til 56 (bekreftet jour per 1 juli 2021). Lagmannsretten ser ikke grunn til å velge en annen tilnærming i denne saken. Forsvarer mente prinsipalt at vilkårene for å idømme rettighetstap ikke er oppfylt, subsidiært at rettighetstapet må tidsbegrenses. Vilkårene for å idømme rettighetstap som straff fremgår av straffeloven 56 første ledd: Den som har begått en straffbar handling som viser at vedkommende er uskikket til eller kan misbruke en stilling, virksomhet eller aktivitet, kan, når allmenne hensyn tilsier det, a)fratas stillingen, ellerb)fratas retten til for fremtiden å ha en stilling eller utøve en virksomhet eller aktivitet. Det er alternativet i bokstav b fratas retten til for fremtiden å ha en stilling eller utøve en virksomhet som er aktuelt her. Det følger av 56 andre ledd at rettighetstapet kan begrenses til forbud mot å utøve visse funksjoner som ligger til stillingen eller virksomheten, eller til påbud om å utøve virksomheten eller aktiviteten på bestemte vilkår. Rettighetstapets lengde er regulert i straffeloven 58, noe lagmannsretten kommer tilbake til. Vilkårene i straffeloven 56 første ledd er innholdsmessig vesentlig de samme som etter straffeloven 1902 29, selv om de er noe annerledes formulert. Tidligere rettspraksis er fortsatt retningsgivende, både når det gjelder den generelle terskelen for å idømme rettighetstap og hvilke momenter det skal eller kan legges vekt på. Spørsmålet er om den begåtte straffbare handlingen viser at A er uskikket til å drive helsehjelp. F var pleietrengende og i stor grad bundet til leiligheten sin. Som helsefagarbeider hadde A til oppgave å skape trygghet for pasientene, men han bidro til det motsatte ved å medvirke til tyveri i F hjem. I sin vurdering av om tyveriet var grovt, bygger tingretten i dommen på side 22 på at F var ikke et tilfeldig offer, og tyveriet fremstår som planlagt. Det var A som gjennom sin kjennskap til pasientene valgte ut nøkkelen til Fs leilighet. Det kan være noe uklart hvor langt tingretten bygger på at A var med på planleggingen av de ulike detaljene ved gjennomføringen av tyveriet. Det er like fullt på det rene at tingretten bygger på at A deltok i planleggingen, ved at han i god tid før tyveriet ble gjennomført, overleverte nøkkelen til Fs leilighet enten til B eller C. I dette ligger også at A utnyttet sin stilling til å medvirke til tyveriet både gjennom den kunnskapen han tidligere i sitt arbeid hadde fått om F og den tilgangen han som ansatt i virksomhet hadde til nøkkelen. Uten As medvirkning ville ikke tyveriet vært mulig. As medvirkning til det grove tyveriet innebærer et grovt tillitsbrudd ikke bare overfor F, men også overfor arbeidsgiveren virksomhet. Også disse momentene taler klart for at A ved å begå den straffbare handlingen har vist seg uskikket til å drive helsehjelp. Sett i lys av at det er tale om et grovt straffbart forhold begått i nær sammenheng med hans arbeid, legger ikke lagmannsretten ved skikkethetsvurderingen vekt på at A tidligere er ustraffet, og at han nå domfelles for kun ett straffbart forhold. Dette er imidlertid forhold som har betydning for rettighetstapets lengde og reaksjonsfastsettelsen for øvrig. Lagmannsrettens konklusjon er at den straffbare handlingen A har begått, viser at han er uskikket til å drive helsehjelp. Spørsmålet er om allmenne hensyn tilsier rettighetstap. Om det foreligger allmenne hensyn slik at rettighetstap derfor bør ilegges, må avgjøres konkret i den enkelte sak, jamfør Ot. nr. 90 (2003 2004) side 454 Domstolene har ved sin konkrete vurdering til oppgave å påse at straffen ikke på en uønskelig og uforholdsmessig måte blir til hinder for den domfeltes resosialisering, jamfør Ot. nr. 90 (2003 2004) side 454 455 med henvisning til Straffelovkommisjonens delutredning V II (N OU 2002: 4) side 248 Det fremgår av Ot. nr. 90 (2003 2004) side 454 at terskelen for å anvende rettighetstap med hjemmel i bokstav a er lavere enn etter bokstav b, og at rettighetstap etter første ledd bokstav b skal anvendes med varsomhet og bare når tungtveiende grunner taler for det. Disse anvisningene har forankring i tidligere praksis og forarbeider og er dessuten fulgt opp i praksis etter straffeloven 2005Med sikte på den konkrete vurderingen regnes følgende momenter opp i Ot. nr. 90 (2003 2004) side 454 455: lovbruddets art og grovhet om det gjelder en stilling eller virksomhet med særlig strenge krav til etisk standard eller faglig skikkethet om lovbruddet har skjedd i eller utenfor rammen av arbeidet eller virksomheten hvor hardt et rettighetstap vil ramme lovbryteren, herunder om domfelte ved rettighetstapet risikerer å bli avskåret fra sitt levebrød eller ikke lenger å kunne nyttiggjøre seg sin utdanning tidsforløpet og eventuelle andre reaksjoner som er ilagt eller som kan bli ilagt Lagmannsretten tilføyer at Høyesterett i sin nyere praksis, riktignok i noen avgjørelser under dissens, har stilt seg avvisende til at ileggelse av administrative reaksjoner som ikke har noe pønalt formål, skal tillegges betydning ved straffutmålingen. Rt 2014 691 dreide seg om et tilfelle hvor en støttekontakt hadde begått grovt underslag mot en klient og som følge av dette fikk trukket tilbake sin autorisasjon som hjelpepleier (nå helsefagarbeider). Ved vurderingen av om det var grunnlag for samfunnsstraff, uttalte Høyesterett (avsnitt 28): Videre har domfelte pekt på at autorisasjonen som hjelpepleier er trukket tilbake. I Høyesteretts praksis er slike følger av straffbare handlinger ikke vektlagt, se Rt 2013 193 avsnitt 30 For domfelte har tap av autorisasjonen, iallfall i hennes nåværende situasjon, uansett begrenset betydning. Hun har ikke utøvd yrket som hjelpepleier utover en kort periode etter at hun ble ferdig utdannet i 2001Lagmannsretten forstår forarbeidene som en ikke uttømmende liste over momenter. Vurderingen av allmenne hensyn synes i praksis delvis å gli over i vurderingen om av den som har begått den straffbare handlingen, er uskikket til eller kan misbruke en stilling, virksomhet eller aktivitet, se Rt 2009 14 avsnitt 16: Spørsmålet om hvorvidt rettighetstap skal idømmes, må først og fremst avgjøres ut fra den stilling eller rettighet det er tale om, og handlingens art og alvor. Grunnvilkåret er at vedkommende ved handlingen har vist seg uskikket til stillingen eller virksomheten, og at allmenne hensyn tilsier at det idømmes rettighetstap. Spørsmålet om rettighetstap skal idømmes, avhenger imidlertid også av en skjønnsmessig vurdering, hvor det må legges vekt på vanlige straffutmålingsmomenter. Blant annet må det legges vekt på hvor hardt vedkommende vil rammes av rettighetstapet, og den tid som er gått siden handlingen fant sted. Når det gjelder lovbruddets art og grovhet, viser lagmannsretten til drøftelsen foran av skikkehetsvilkåret. Lagmannsretten behøver ikke å ta stilling til om en generelt kan si at det her gjelder en stilling eller virksomhet med særlig strenge krav til etisk standard eller faglig skikkethet, sml. eksemplene som gis i Ot. nr. 90 (2003 2004) side 455 Dette momentet synes i praksis særlig å ha vært aktuelt ved spørsmål om å fradømme noen stillingen, jamfør straffeloven 56 første ledd bokstav a. Det sentrale poenget i vår sak synes heller å være det grove tillitsbruddet som uansett ligger i den straffbare handlingen, særlig på grunn av handlingens nære tilknytning til stillingen A hadde. Også her viser lagmannsretten til drøftelsen foran. Et vesentlig moment er hvor hardt et rettighetstap vil ramme A. Det er klart at fravær av muligheten til å nytte sin utdannelse som helsefagarbeider, rammer A hardt. Samtidig vil denne konsekvensen, i alle fall i de nærmeste årene, først og fremst være en følge av selve det straffbare forholdet og de virkningene dette uansett får rettslig og faktisk, og ikke en følge av at han idømmes rettighetstap. Blant annet vil det kravet til uttømmende politiattest som gjelder for ansettelse i en rekke stillinger, avskjære A fra å få arbeid. Som eksempel vises det til helse og omsorgstjenesteloven 5 4 med sikte på helse og omsorgstjenester som tilbys eller ytes i riket av kommunen eller private som har avtale med kommunen. På bakgrunn av det graverende ved den straffbare handlingen, som lagmannsretten har pekt på foran, blir de negative konsekvensene for A av å idømme rettighetstap ikke noe avgjørende argument for å la være. Momentet får i stedet betydning ved fastsettelsen av rettighetstapets lengde. Forsvareren har, særlig under henvisning til Rt 2008 892 og Rt 2009 14, anført at tidsforløpet fra den straffbare handlingen taler mot at rettighetstap idømmes. Det er nå gått mer enn tre og et halvt år siden det straffbare forholdet ble begått. I Rt 2008 892 var det gått mer enn ni år fra det straffbare forholdet til dom i Høyesterett. I Rt 2009 14 var det gått fem år. Både disse sakene og forarbeidene som er gjengitt foran, viser at tidsforløpet er relevant. I saken har det ikke gått så lang tid at tidsmomentet isolert sett med tyngde taler for at rettighetstap ikke bør idømmes overhodet. Heller ikke når tidsmomentet ses i sammenheng med de øvrige momentene, får det noen betydning for om rettighetstap overhodet bør idømmes. Lagmannsretten er etter dette kommet til at rettighetstap bør idømmes, jamfør straffeloven 56 første ledd bokstav b. Tingretten lot rettighetstapet omfatte retten til å utøve helsehjelp, jamfør helsepersonelloven 3. Med dette siktet tingretten til avgrensningen som fremgår av helsepersonelloven 3 tredje ledd: Med helsehjelp menes enhver handling som har forebyggende, diagnostisk, behandlende, helsebevarende, rehabiliterende eller pleie og omsorgsformål og som utføres av helsepersonell. Etter lovens 3 første ledd regnes som helsepersonell ikke bare personell med autorisasjon etter 48 a eller lisens etter 49 (inkludert helsefagarbeidere, jamfør 48 første ledd bokstav f), men også personell i helse og omsorgstjenesten eller i apotek som utfører handlinger som nevnt i tredje ledd og elever og studenter som i forbindelse med helsefaglig opplæring utfører handlinger som nevnt i tredje ledd. Lagmannsretten tok under ankeforhandlingen opp spørsmålet om et rettighetstap burde begrenses i større grad enn det tingretten har gjort. Forsvarer pekte da på muligheten for at rettighetstapet avgrenses til det å arbeide som helsefagarbeider. Straffeloven 56 andre ledd lyder: Rettighetstapet kan begrenses til forbud mot å utøve visse funksjoner som ligger til stillingen eller virksomheten, eller til påbud om å utøve virksomheten eller aktiviteten på bestemte vilkår. Etter lagmannsretten syn bør rettighetstapet avgrenses slik tingretten har gjort. En avgrensning til bare å gjelde stilling som helsefagarbeider, vil ikke avskjære A fra å komme i tilsvarende posisjon som muliggjorde hans straffbare handling. Det kunne spørres om det ville være tilstrekkelig at rettighetstapet ble avgrenset til å utøve helsehjelp som innebærer pasientkontakt. Heller ikke dette er tilstrekkelig. Lagmannsretten viser i den forbindelse til at A ved sine handlinger begikk et grovt tillitsbrudd ikke bare mot F, men også mot sin arbeidsgiver. Direkte pasientkontakt er ingen forutsetning for å kunne begå lignende lovbrudd igjen. Etter lagmannsrettens syn bør rettighetstapet i stedet avgrenses gjennom at det gjøres tidsbegrenset, jamfør nedenfor. 4 Rettighetstapets lengde Spørsmålet er hvor langvarig rettighetstap som bør idømmes. Aktor mener at rettighetstapet bør gjøres tidsubestemt, mens forsvareren mener to til tre år er passende. Etter straffeloven 58 andre ledd første punktum skal rettighetstap etter 56 første ledd bokstav b ilegges for en bestemt tid inntil 5 år, eller når særlige grunner tilsier det, på ubestemt tid. Selv om straffeloven 1902 ikke inneholdt et vilkår om særlige grunner, tok departementet med straffeloven 2005 ikke sikte på å heve terskelen for å gripe inn med rettighetstap på ubestemt tid, jamfør Ot. nr. 90 (2003 2004) side 329 og side 456 Hovedregelen er like fullt at rettighetstap skal ilegges for en bestemt tid inntil fem år. Som nevnt bør domstolene også påse at straffen ikke på en uønsket og uforholdsmessig måte blir til hinder for den domfeltes resosialisering. Lagmannsretten viser også til følgende uttalelse i Ot. nr. 90 (2003 2004) side 320: Rettighetstap som i praksis innebærer at den domfelte fratas sitt levebrød eller muligheten for å praktisere sin utdannelse for alltid, skal være forbeholdt de alvorligste sakene. Samtidig vil departementet understreke at rettighetstap kan være et viktig virkemiddel for å hindre alvorlige straffbare handlinger i fremtiden, som når en person som arbeider med barn, har gjort seg skyldig i seksuelle overgrep mot mindreårige. Selv om A ved sitt straffbare forhold har begått et alvorlig tillitsbrudd både overfor den sterkt pleietrengende F og sin arbeidsgiver, kan hans tilfelle ikke regnes blant de departementet sikter til med de alvorligste sakene. Etter lagmannsrettens syn ivaretas de allmennpreventive hensynene som ligger bak straff i sin alminnelighet og ordningen med rettighetstap i særdeleshet, tilstrekkelig gjennom et tidsbestemt rettighetstap. Aktor har særlig vist til L B 2019 154826 som argument for at rettighetstapet bør være tidsubestemt. Hun har pekt på at det straffbare forholdets tilknytning til virksomheten var avgjørende for at rettighetstapet ble tidsubestemt i den nevnte dommen, og at tilsvarende må gjelde her. Lagmannsretten kan ikke se at den nevnte avgjørelsen er sammenlignbar med saken her. Den nevnte saken gjaldt en massør som ble domfelt for voldtekt til seksuell omgang og seksuell omgang ved misbruk av stilling og tillitsforhold, og fengselsstraffen var fastsatt til tre år og tre måneder etter at det var tatt hensyn til idømt rettighetstap og lang saksbehandlingstid. Lagmannsretten nevner at rettighetstapet i den saken også var begrenset til å drive virksomhet som massør massasjeterapeut, med unntak av virksomhet som fotterapeut, som domfelte i mellomtiden hadde omskolert seg til. Lagmannsretten konkluderer etter dette med at en tidsubestemt reaksjon ikke er på sin plass. Spørsmålet er i stedet hvor lang en tidsbestemt reaksjon bør være. Rettighetstapet trer i kraft den dagen dommen er endelig (rettskraftig), jamfør straffeloven 58 første ledd. Etter lagmannsrettens syn kunne en lengde på fem år i utgangspunktet være passende. Tiden bør imidlertid reduseres noe som følge av at det nå er gått mer enn tre og et halvt år fra det straffbare forholdet ble begått. Rettighetstapets lengde fastsettes etter dette til fire år. Lagmannsretten vurderer så utmåling av fengselsstraff, eventuelt samfunnsstraff. Begge deler kan ilegges sammen med rettighetstap, jamfør straffeloven 59 bokstav a og b. Som lagmannsretten kommer tilbake til, må rettighetstap og annen straff ses under ett, slik at samlet reaksjon ikke blir for streng. Aktor mener at det bør ilegges fengselsstraff, og at nivået, etter at det er lagt vekt på straffskjerpende momenter i saken, bør ligge rundt ni måneder. Det bør deretter gjøres fradrag for lang saksbehandlingstid og tas hensyn til at det er idømt rettighetstap, slik at fengselsstraffen ender på sju måneder, slik tingretten fastsatte. Forsvarer mener prinsipalt at samfunnsstraff bør benyttes. En eventuell fengselsstraff bør som utgangspunkt ligge på seks måneders ubetinget fengsel. Etter fradrag for lang saksbehandlingstid og et ytterligere fradrag som følge av den tiden som er gått mellom tingrettens og lagmannsrettens dom, bør fengselsstraffen ligge på fem måneder, likevel slik at det bør gjøres ytterligere justeringer dersom rettighetstap idømmes, enten ved at fengselsstraffen gjøres betinget eller at det idømmes samfunnsstraff. Høyesterett har understreket at det må reageres strengt mot tyveri fra bolig, fordi det skaper utrygghet, jamfør Rt 2015 181 avsnitt 14 Lagmannsretten viser dessuten til Rt 2015 1004 avsnitt 17 med videre henvisninger, hvor preget av integritetskrenkelse også understrekes som et moment som tilsier streng reaksjon. Selv om A medvirkning til tyveriet i Fs leilighet var av annen art enn medvirkningen B og C sto for, kan den etter lagmannsrettens syn ikke ses på som mindre sentral. As rolle var avgjørende for at tyveriet kunne gjennomføres, og han var den som særlig kjente til F, inkludert hans særlig sårbare tilstand, på forhånd. Det vises også til omtalen av de straffskjerpende momentene nedenfor. Som tingretten er inne på, er den nærmere mengden av og kvaliteten på det gullet som ble stjålet i Fs leilighet sammen med betalingskort og pass, ikke kjent. Dette får ikke konkret betydning for straffutmålingen mot A. Lagmannsretten er her enig med tingretten i at d et styrende for straffutmålingen for A er ikke verdiene som ble borttatt under selve tyveriet, men hans utnyttelse av stillingen som helsefagarbeider. Lagmannsretten kan for øvrig ikke se at det får konkret betydning for straffutmålingen om tyveriet hadde skjedd mens F sov eller ikke. Det sentrale her er i stedet den krenkelsen som ligger i at noen urettmessig tar seg inn i boligen og begår tyveri, jamfør foran, og at F, på grunn av sin allmenntilstand, var forsvarsløs, jamfør nedenfor. Etter lagmannsrettens syn er det straffskjerpende at tyveriet var ledd i en planlagt virksomhet, og at det ble begått av flere i fellesskap, jamfør straffeloven 77 bokstav e og f sett i sammenheng. Som nevnt under drøftelsen av rettighetstapet bygger tingretten på at A deltok i planleggingen av tyveriet, ved at han i god tid før tyveriet ble gjennomført, overleverte nøkkelen til Fs leilighet enten til B eller C. Det er straffskjerpende at tyveriet rammet F, som var forsvarsløs, jamfør straffeloven 77 bokstav h. Det er endelig straffskjerpende, jamfør straffeloven 77 bokstav h, at A begikk et grovt tillitsbrudd ikke bare overfor F, men også overfor arbeidsgiveren virksomhet. Etter lagmannsrettens syn er det ikke tvil om at As medvirkning til tyveriet hadde nær sammenheng med hans stilling som ansatt i virksomhet, selv om fullbyrdelsen av tyverihandlingen skjedde uten hans aktive deltakelse. Rettspraksis gir noe begrenset veiledning om straffenivået i et tilfelle som dette. Under henvisning til Rt 2013 1686 og L A 2013 62113 2 mente tingretten at As sentrale og aktive medvirkerrolle i tyveriet fra F i utgangspunktet kvalifiserer til en fengselsstraff på om lag ni måneder. De to nevnte dommene er del av samme sakskompleks. Rt 2013 1686 gjaldt anke over lovanvendelsen for medvirkning til grovt tyveri og anmeldelse for en av de tiltalte i saken (A). Tingrettens utmåling av samfunnsstraff på 136 timer, med subsidiær fengselsstraff på 120 dager (og ikke ni måneder, som tingretten skriver), var verken til prøving i lagmannsretten eller Høyesterett, og saken gir liten veiledning. Noe veiledning kan derimot hentes i lagmannsrettens utmåling av straffen for hjelpepleieren C, som ble funnet skyldig i grovt tyveri, kamuflert som et ran, fra boligen til en sterkt funksjonshemmet mann hun var pleier for (L A 2013 62113 2). Dette forholdet var dominerende ved straffutmålingen, og det ble samtidig utmålt straff for to forhold som isolert sett ville medført straff i størrelsesorden fengsel i 30 45 dager (trygdebedrageri, falsk forklaring) og en kort ubetinget fengselsstraff (falsk anmeldelse). Trygdebedrageriet lå mer enn tre år tilbake i tid. Samlet straff ble satt til fengsel i seks måneder. I en eldre dom, Rt 1988 1055 (lnr. 100), ble en hjemmesykepleier dømt til seks måneders fengsel for at hun som offentlig ansatt hjemmesykepleier hadde stjålet beløp på henholdsvis cirka 53 000 og 1 300 kroner fra gamle mennesker som hun hadde vært hos. Høyesterett karakteriserte denne formen for tyverier som meget graverende. Domfelte hadde fem tidligere dommer for vinningsforbrytelser, hvor den siste av dem gjaldt domfellelse for to pengetyverier fra pensjonister ved et aldershjem hvor hun var ansatt, det vil si forhold av lignende karakter. Anken til Høyesterett gjaldt spørsmålet om samfunnstjeneste burde benyttes, men både tyverienes omfang og de tidligere straffedommene talte mot. Etter å ha tatt hensyn til straffskjerpende momenter og hensett til den veiledningen praksis gir, mener lagmannsretten at et nivå på fengselsstraffen på sju til åtte måneder i utgangspunktet er passende. Om betydningen av saksbehandlingstiden frem til tingrettens dom skriver tingretten (dommen side 42 43): Saksbehandlingen har tatt noe tid. De tiltalte ble pågrepet i juni 2018, og det har vært nødvendig med en omfattende etterforskning. Ifølge aktor var det imidlertid lite aktivitet i saken fra januar 2019 til tiltale ble tatt ut i oktober 2019, og perioden med ren liggetid utgjør mellom syv og åtte måneder. I tillegg har det tatt tid å få berammet saken i tingretten. Saken ble opprinnelig berammet til mars 2020, men på grunn av korona pandemien ble saken utsatt til november 2020 Denne utsettelsen har påført de tiltalte en merbelastning som skal hensyntas ved straffutmålingen. Etter rettens syn bør straffen reduseres med cirka 15 prosent som følge av den samlede saksbehandlingstiden. Lagmannsretten slutter seg til dette. Forsvareren har anført at det nå bør gis et ytterligere fradrag som følge av den tiden som er gått mellom tingrettens og lagmannsrettens dom, med de konsekvensene det får for samlet tid fra den straffbare handlingen ble begått til dom i lagmannsretten. Domfeltes har vunnet frem med sin anke, og det bør da tas noe hensyn til den samlede tiden som nå er gått, selv om det ikke er grunnlag for kritikk av betydning for den tiden som har gått mellom tingrettens og lagmannsrettens dom. Dette momentet tillegges likevel mindre vekt enn betydningen av at det er idømt rettighetstap, jamfør straks nedenfor. Endelig må det tas hensyn til at rettighetstap også idømmes, slik at samlet reaksjon ikke blir for streng. Det må vurderes konkret hvilken betydning rettighetstapet skal tillegges. Lagmannsretten forstår praksis slik at det særlig har betydning hvor hardt rettighetstapet rammer, noe som kan bero på slike forhold som rettighetstapets lengde, domfeltes alder, alternative muligheter for å skaffe seg arbeid, samt hvordan domfeltes situasjon blir påvirket av domfellelsen uavhengig av rettighetstapet. Til illustrasjon viser lagmannsretten til Rt 1994 1217 (side 1218), Rt 2000 15 (side 19), Rt 2003 1112 avsnitt 56, Rt 2004 1449 avsnitt 40 og Rt 2012 313 avsnitt 37 Rettighetstapet kan få som konsekvens at en ubetinget fengselsstraff blir kortere enn den ellers ville blitt, men også at en ellers ubetinget fengselsstraff gjøres betinget, eller at samfunnsstraff idømmes i stedet for fengsel. Lagmannsretten viser til Matningsdal, Straffeloven 2005 Lovkommentar, Juridika, note 62 til 56 (bekreftet jour per 1 juli 2021) med videre henvisninger til praksis. Lagmannsretten har vurdert, men finner ikke grunnlag for å nytte, samfunnsstraff som alternativ til ubetinget fengsel. Forsvareren har, som argument for samfunnsstraff, både vist til saksbehandlingstiden (jf. H R 2016 225 S avsnitt 46), at fengsel vil ramme A hardt, og særlig at domfelte er i ferd med å komme i gang med rehabilitering for et rusproblem som han har hatt i lengre tid. Når det gjelder rusproblemet, er det vist til et skriv 10 desember 2021 fra domfeltes behandlende lege ved helseforetak. Etter lagmannsrettens syn er samfunnsstraff ikke riktig reaksjon i dette tilfellet. De betydelige allmennpreventive hensynene som gjør seg gjeldende i saken, tilsier at fengselsstraff idømmes, jamfør straffeloven 48 første ledd bokstav b. Lagmannsretten viser også til at domfelte i øyeblikket er i en tidlig fase av en mulig rehabilitering, slik at videre utvikling og betydningen av samfunnsstraff i den sammenheng er usikker. I det nevnte skriver heter det at A er i en forberedelsesfase, noe som betyr at han har besluttet å endre atferd, men foreløpig ikke har begynt. Rettighetstapet gjelder i fire år, og det har i praksis noe begrenset betydning for A på grunn av at det uansett vil være vanskelig å få arbeid hvor han kan drive helsehjelp. Han er dessuten i en alder hvor det er relativt lett å skaffe annet arbeid, likevel slik at omfanget av hans rusproblem kan ha betydning. Som følge av rettighetstapet bør fengselsstraffen reduseres med antydningsvis en måneds tid. Lagmannsrettens konklusjon er at fengselsstraffen, etter fradrag for lang saksbehandlingstid og under hensyn til idømt rettighetstap, bør fastsettes til fem måneder. Til fradrag i straffen kommer 26 dager for utholdt varetekt, jamfør straffeloven 83Idet domfeltes anke har ført frem, er sakskostnader ikke aktuelt, jamfør straffeprosessloven 436 andre ledd forutsetningsvis. At sakskostnader heller ikke skal betales for tingretten, fremgår av domsslutningen punkt 2Dommen er enstemmig. D OM SL UT NI NG 1I tingrettens domsslutning gjøres følgende endringer: I punkt 2 settes straffen til fengsel i 5 fem måneder. I punkt 8 settes varigheten av rettighetstapet til 4 fire år. Sakskostnader idømmes ikke for noen instans.
Reaksjonsfastsettelse for medvirkning til grovt tyveri. En helsefagarbeider ble idømt fire års rettighetstap (rett til å utøve helsehjelp) og fem måneders fengsel for medvirkning til grovt tyveri fra hjemmet til pleietrengende pasient. Det var ikke grunnlag for tidsubestemt rettighetstap. Ved utmåling av den øvrige straffen måtte det tas hensyn til at rettighetstap også idømmes, slik at samlet reaksjon ikke ble for streng. Lagmannsretten fant ikke grunnlag for samfunnsstraff, blant annet under henvisning til at domfelte i øyeblikket var i en tidlig fase av en mulig rehabilitering, slik at videre utvikling og betydningen av samfunnsstraff i den sammenheng var usikker. (Flaggsak sammendrag)Henvisninger: Straffeloven 321, 322