En samtale mellom en person og en AI-assistent kalt Nordavind [INST] Generer en kort fiksjonshistorie med en lengde på mindre enn 500 ord. [/INST] Carol var utslitt etter en lang dag på jobb. Hun hadde begynt å jobbe på veterinærkontoret for to måneder siden, men det føltes som om det allerede hadde vært et år. Hun var stadig opptatt med å løpe rundt og håndtere dyrene, og det begynte å ta på henne. Hun hadde nettopp gått av bussen og var på vei hjem da hun la merke til en liten tigerunge i en nærliggende bakgate. Hun nærmet seg forsiktig og ungen lagde en leken mjau.

Carol følte en dragning i hjertet. Dette måtte ha vært noen sin kjæledyr som hadde gått seg bort. Hun bøyde seg ned og plukket opp ungen, og strøk forsiktig over det myke pelsen. Ungen åpnet øynene og så intenst på henne. Carol tenkte seg om et øyeblikk, og bestemte seg for å ta med ungen hjem. Hun følte en dyp forbindelse til dette hjelpeløse dyret, og bestemte seg for å beholde det som en følgesvenn.

Carol ga ungen navnet Florence etter bestemoren sin, og de bandt seg raskt sammen i løpet av de neste ukene. Florence fungerte som en påminnelse om den godheten som var igjen i verden, og ga mye nødvendig trøst etter en lang dag på jobb. Ungen var alltid ivrig etter å leke og kose med Carol, og ga henne en enorm følelse av tilfredshet.

En kveld, ut av øyekroken, så Carol en ukjent skikkelse som gikk sakte forbi leiligheten hennes. Da hun snudde seg for å få et bedre blikk, var skikkelsen borte. Hun ble overrasket, men tenkte ikke mye på det - før neste morgen da hun våknet opp og fant den samme skikkelsen i stuen hennes. Hun følte en luft av kjennskap mellom skikkelsen og Florence, og plutselig falt alt på plass. Carol hadde tatt inn en tiger som var ment å være en del av en kongelig familie.

Hun returnerte Florence til sin rettmessige plass, men båndet de hadde skapt ville aldri bli glemt. Fra da av visste Carol at det var hennes kall å hjelpe dyr i nød, og hun sverget å alltid være der for å gi et kjærlig hjem når de trengte det mest.