text: Mel.: Med skibet Jone Jonas fra Engeland vi drog.
  At dikte og at skrive det er min største lyst,
  men jeg kafr jo intet blive, for min stilling er saa trist;
  men en vise jeg vil nedskrive, for kvinde og for mand.
  om Fiateby’s bedrifter og folk paa Enebakstrand, Enebakstrand.
  I aaret 1900, jeg jo det mindes maa,
  et sliperi blev bygget hist ved Flateby aa.
  Vasdraget det var semest, betjeningen var dum,
  derfor maa Backe-Wiigs*brødrene ta~av sin egen pung, egen pung.
  Et sliperi ei sig lønner, vi jo det skjønne maa,
  en sulfat celulose vi maa begynde paa.
  Maskineriet blev ombyttet og flyttet sten for sten;
  et større anlæg syntes i nittenhundréd og en, hundred og en.
  Graastensmurere og fjeldsprængere nu maa di skynde paa,
  la feiselen sig svinge, hr. Myhre synge maa.
  Bønderne blev jaget utav den vilde skræk,
  de trodde her skal blive et rigtig mønsterverk, mønsterverk.
  Mekanikere og montører blev hentet én for én,
  og murere med haandlangere, og jég blev en av dem
  som skulde stenen bære, et arbeide som klaar
  alt for en yngling som knapt var 18 aar, 18 aar.
  Et hul der blev opgravet, hvad mon der skulde bli
  saadan blev der omtalet av de nysgjærrige.
  Av Melgaard og av Balder blev. heisen kjørt i top,
  det var ei langt paa høsten før en skorsten raget op, raget op.
  Med bygningen og monteringen det gik nu ganske srnaat
  for betalingen var liten, og liten arbeidsflok.
  Hr. Bache-Wiig han tænkte et reiseverk maa til,
  tømmermænd og snekkere kan de blive hvem som vil, hvem som vil.
  Da vinteren var tilende kom fabrikken igang,
  da fik vi tage pladsen efter stilling og av rang.
  Men gik der et jevndøger saa stod der op til tre,
  hvad skulde det vel blive for Backe-Wiigs brødrene, brødrene.
  Hr. Backe-Wiig han tænkte jeg skal igjøre hvad jeg kan,
  jeg kan jo Iaane penger saa længer det gaar an;
  imens han gik og tænkte omkring i drømmens rus
  saa kom de kreditorer og slog det til konkurs, konkurs.
  Nogen av de gifte paa boets regning fik
  arbeide, men det værste var de ingen penger fik.
  Da blev de alle enige: en sakfører vj maa ha,
  da tænkte jo hr. Sundby: for mig det passer bra, passer bra.
  Vinteren stod for døren jeg tænkte huttetu,
  det blir vel haarde nøtter baade for inig og du,
  for 50 øre dagen hos bønderne at gaa,
  spænd remmen haardt om livet saa kan di sulte faa, sulte faa.
  Heldig var dem stillet, dem som hadde sparet litt,
  men de fleste hadde dem opbrukt og taget paa kredit,
  for de hadde braset med laks og spekelaar,
  nu maa de la sig nøle med de smuler de kan faa, de kan faa.
  Et par aar var henrundne og det blev atter vaar,
  atter faar vi høre at Backe-Wiig han har
  et aktieselskap dannet, med større kapital,
  og skal begynde bedriften igjen ved Flateby dal, Flateby dal.
  Det blir 2 kroner dagen, di kan ei mere faa,
  dem sier: det blir det samme bare vi faar begynde paa.
  Det varte ikke længe før fabrikken var igang,
  og vaaren til os smiler med løvspret og fuglesang, fuglesang.
  Folk de skifter pladser og flytter hit og dit,
  for det var de største chanser til at en formand bli,
  det maa jo hvermand tænke det var en fiks idé
  en maaneds gratisarbeide og maskinfører bli, fører bli.
  En disponent og to formænder det har det været før,
  en materielforvalter og saa en ingeniør,
  en tømmermand, en snekker, en til at kroke rør
  smed og mekanikrer det blev der saa tæt som glør, tæt som glør
  Sommeren gik rolig og vinteren ogsaa,
  da begyndte folk at tænke det hænder vel snart no,
  nu skal di faa høre naar maisolen kom
  og tørket flisen som ut fra renskeriet kom, renskeriet kom.
  Da sat den røde hane paa reiseverkeis top,
  han begyndte straks at gale naar hr. Braathen gjorde op,
  det stod i røk og flammer, naar flisen tændte blus.
  Maskineriet styrtet ned og fabrikken laa i grus, laa i grus.
  Det var jo assurert og pengene de fik,
  det var bare at rydde tomten, et murverk op de fik,
  det maa vi alle si Backe-Wiig var en driftig mand,
  han gir sig ikke over for konkurs og for brand, og for brand.
  Socialismens sterke arme ved Flateby tok sit tak,
  dem som var længst fremme, dem stilte nu sig bak.
  Da Backe-Wiig fik hore en forening stiftet var,
  de fleste sig undskyldte at de ikke medlem var, medlem var.
  Det fins vel en og anden som høit paa straa vil staa,
  disse helst ved siden av sin principal vil gaa;
  den som bedst forkynder sine kameraters feil
  den faar sin fulde dagløn og Judas penger til, penger til.
  Nu gik det stilt og rolig til nittenhundredni,
  det var jo rent utrolig hvad der igjen skal bli;
  jo hr. Backe-Wiigs brødre staar paa falittens rand.
  Jeg tror at selve fanden var Backe-Wiigs overmand, overmand.
  Hr. Bache-Wiig tok adjø og bort fra Flateby drog;
  saa kom nu der en svenske som driften overtok,
  og ta mig tusan jevlar, der blev en artig leik,
  arbeidere og formænd fik danse huskomhei, huskomhei
  Han gik omkring med kjeppen, og pekte hit og dit:
  hør nu i jevlar bagger jeg kaster ut saa’n skidt.
  Alting blev nu omgjort helt ned til privete
  for det blev sat ved siden av arbeidernes spisested, spisested.
  Om forening var ei tale for denne barske mand,
  de socialister gale han knyttede sin haand:
  om de mig ei vil lystre ska de se hvordan det gaar
  de maa forlate Flateby og svarte „katten“ faa, „katten“ faa.
  Folk blev saa skremte, de sto som tændte lys
  naar hr. Lundberg kom og skjændte, for han var sint som en gris.
  formændene stod og titta naar hr. Lundberg han kom ut,
  saa løp de ham imøte saa troien stod ret ut. stod ret ut.
  I 1912 og paa høsten det alt gled,
  hr. Lundberg han skulde straffe alt for sin bitterhet.
  Diffesøren stod i trykket, en eksplosjon fandt sted,
  og rev op hele taket og vægga ramlet ned, ramlet ned.
  Hr. Lundberg til at bygge alt hvad han formaar
  og i 1913 igjen fabrikken gaar.
  Produktionen den var daarlig, og fabrikken den gik hærk
  det var ikke andet at vente, for det gik med bare tværk, bare tværk.
  Da kommer jubelaaret med krig og kanondur
  da tænkte vist hr. Lundberg at sætte os rent paa sultekur.
  En liste der blev utsendt at daglønnen mindre blir,
  det halve faar de utbetalt, resten greier jeg, greier jeg
  I 1915 hr. Lundberg drog avsted
  og Flatebys arbeidere et sølvfat sendte med,
  det var til stor erindring for hans medlidenhet,
  jeg tror knapt at hans arbeidere fik tak, da han drog avsted, drog avsted
  Kontorist hr. Olaf Lie fik disponentbestillingen,
  og Sverre Nilsen ingeninør og driftsbestyreren :
  nu gaar det saa det smælder og arbeides i hver sal,
  nu er det stor forandring blit her ved Flateby dal, Flateby dal.
  25 kroner i gratial vi faar
  og dyrtidstillægspenger to gange i hvert aar,
  8-timers dagen er indført kan de tro;
  men først saa maa de love de arbeide maa for to, maa for to.
  Meget sig forandret paa denne tid saa lang,
  det er ei mange koner, men fruer nævnes kan,
  ei længere røkes piper, men havanneser lang
  til gramofon og orgel og saa pianos klang, pianos klang.
  Nu er det dans og moro hverendra helgedag,
  for vi har arbeiderparti og sociale ungdomslag,
  det kooprative selskap ved navn samvirkelag
  hvor de fine fruer sig kan faa de varer de vil ha, de vil ha.
  Om du engang skulde trænge, og du 50 øre betale vil,
  du faar ei utbetalt penger, det er et lystig spil.
  I samvirkelaget med seddel fra formand,
  der faar du dig en ration, for du ei penger styre kan, styre kan.
  Dem skriver i avisen og giver gode raad
  til dem som ei sig agter i samvirkelag at gaa.
  Er det for at trække kunder, er det for at være kar?
  Den som skriver saadant ei verden prøvet har, prøvet har.
  For det fins vel en og anden som haver stiftet gjæld,
  og som vil være ærlig og den betale vil.
  Derfor saa vil jeg sige til dig hr. koopratør:
  husk verset nr. 11, da vinteren stod for dør, stod for dør.
  Nu vil jeg slutte visen for den er bleven lang,
  den naar fra 1900 og til 17de aargang;
  skal du kjøpe visen, saa faar du den min ven
  for 25 øre av Oskar Pedersen, Pedersen.
  UTGIT AV GUSTAV H A G E N
  1917 LILLESTRØM «AKERSHUS» TRYKKERI