Jeg lurker oftest og skriver sjældent noget på Reddit, men nu gør jeg alligevel en undtagelse, for jeg kan*så godt* forholde mig til din problemstilling.  Jeg var også den i klassen hvis hoved var skruet rigtig godt på, havde verden lagt foran mine fødder som et slaraffenland hvor der var frit valg på alle hylder, men så kom Marianne.  Marijuana > Mary-Jane > Marianne  Jeg stiftede bekendtskab med kællingen da jeg var 16, og det bekendtskab tog hurtigt fart. Inden jeg fik kigget mig omkring var det 6+ joints om dagen, og jeg var nødsaget til at droppe ud af universitetet grundet hvad der i bund og grund var utrolig dårlige økonomiske valg. Så jeg søgte i eksil på Sjælland i håb om hurtig ansættelse et eller andet sted; det var ren og skær overlevelse på daværende tidspunkt. Jeg fandt imidlertid hurtig arbejde på et botilbud for multihandikappede, hvilket jeg elskede på fuld smadder i omtrent to år, men dét er en helt anden historie. Kort fortalt endte det forfærdeligt med bl.a. en psykisk diagnose og otte begravelser på fem år, men heldigvis også et behandlingsforløb gennem kommunen, og jeg kan *kun* forholde mig til din: > Det skulle jeg have gjort for ti år siden!  Me too bud, me too...  Jeg var så at sige ret heldig bare at have mig selv og min diagnose at danse med; en kæreste i det mix havde gjort hele dansen noget tungere.   Men indenfor det sidste halve år er jeg blevet introduceret for en [ny veninde](URLæsentlig nemmere at danse med, og jeg vil nødigt sige at hun har fikset hele min eksistens på kort tid, men alligevel må jeg dog sande at jeg aldrig har været mere tilfreds med mit liv, min tilværelse, hvor jeg er og hvor jeg er på vej hen.  Om ikke andet, så får du i hvert fald en masse internet-kærlighed herfra. Stik hende Marianne en lussing når hun viser sit grimme fjæs, og lyt ikke til hendes søde hvisken i øret; DET ER LØGN OG LATIN!!!