Jeg var i en lignende situation for et stykke tid siden. Problemet, som jeg senere har kunne se tilbage på og reflektere over, var som sådan ikke hashen i sig selv, men derimod det faktum at mine omstændigheder ændrede sig.  Jeg røg af og til og havde det helt fint med det; passede mine studier, hang ud og delte også nogle pinde med en del af min vennegruppe af og til mens at livet bare gik sin glæde gang.  Det rigtige problem opstod, da min daværende kæreste gik fra mig mens vi begge studerede på et universitet i Japan - for at gøre en lang historie kort sagde hun nogle yderst hadefulde ting, der fik mig til at have det virkeligt, virkeligt skidt med mig selv.  Da jeg endelig kom hjem til kære Danmark igen, var jeg næsten helt apatisk. Jeg kunne ikke se pointen med mit studie længere, følte mig ofte alene og havde mange søvnløse nætter. Men i det mindste havde jeg mine venner på kollegiet jeg kunne ryge med, ikke?   Det holdte lige indtil jeg begyndte at fyre op for pindene alene. Bevares, det er der i og for sig ikke noget i vejen med, men der er bestemt noget i vejen når man bruger et hvilket som helst stof **for at løbe fra virkeligheden**.  Jeg endte med at flytte hjem og er gået fra at ryge dagligt til måske en eller to gange om måneden, og kun hvis jeg er på besøg eller til en særlig lejlighed - jeg 'handler' heller ikke længere ind selv. Den apatiske tilstand forsvandt i løbet af et par uger som en tåge der langsomt lettede.   Jeg begyndte at læse kinesisk i min fritid. Jeg begyndte at cykle ture til stranden og ser nu frem til sandsynligvis at kunne starte på en erhvervsuddannelse som multimediedesigner.  **TD;DR** Der er ikke noget i vejen med at tage stoffer, så længe at man er ansvarlig og uddanner sig selv i henhold til hvad man agter at indtage; men det er en satans dårlig vane, man hurtigt kan tilegne sig, hvis livet begynder at gå skævt.  Nu kom jeg til at skrive en helvedes masse. Jeg ville egentligt bare ønske dig god bedring OP! :)