english: Today, a baffled lady observed the shell where my soul dwells And announced that I'm "articulate" Which means that when it comes to enunciation and diction I don't even think of it ‘Cause I’m "articulate" So when my professor asks a question And my answer is tainted with a connotation of urbanized suggestion There’s no misdirected intention Pay attention ‘Cause I’m “articulate” So when my father asks, “Wha’ kinda ting is dis?” My “articulate” answer never goes amiss I say “father, this is the impending problem at hand” And when I’m on the block I switch it up just because I can So when my boy says, “What’s good with you son?” I just say, “I jus’ fall out wit dem people but I done!” And sometimes in class I might pause the intellectual sounding flow to ask “Yo! Why dese books neva be about my peoples” Yes, I have decided to treat all three of my languages as equals Because I’m “articulate” But who controls articulation?
non_english: Сьогодні одна збита з пантелику дама спостерігала за тим панцирем, де мешкає моя душа, і оголосила, що я - «виразна». Це означає, що коли мова заходить про мовлення або дикцію, то мені навіть не доводиться про це замислюватися, тому, що я «виразна». Коли мій професор ставить запитання, а моя відповідь зiпсована пiдтекстом урбанiзованої пропозиції, тут немає неправильного наміру. Будьте уважні. Тому, що я «виразна». Так що, коли мій батько запитує: «Що то за фігня?», моя «виразна» відповідь ніколи не буде помилковою. Я відповідаю: «Батьку, це неминуча проблема, яка наближається». А коли я пiд тиском, я змiнююсь, тільки тому, що я можу. Коли мій хлопчик каже: «Що з тобою таке?», я відповідаю: «Я не знаходжу спільної мови з цими чортовими людьми!» Та iнколи в класі я можу призупинити інтелектуальний голосовий потік і запитати: «Йо! Чого це всі книжки щоразу не про мій народ?» Так, я вирішила ставитися до всіх трьох мов на рiвних, тому що я «виразна». Але хто контролює виразність?