Kirkkokari
Perimätiedon mukaan talonpoika Lalli surmasi Piispa Henrikin tammikuussa 1156 Köyliönjärven jäällä. Läheisestä saaresta muodostui myöhemmin keskiajalla pyhiinvaelluspaikka, jonne viimeistään 1400-luvun alussa rakennettiin Köyliön ensimmäinen kirkko tai kappeli. Se oli käytössä ainakin sadan vuoden ajan. Kirkkokari oli Pyhän Henrikin tienä tunnetun pyhiinvaellusreitin alkuperäinen lähtöpaikka, josta suunnattiin kohti piispa Henrikin hautapaikkaa Nousiaisten kirkkoa. Myöhemmin reitiksi vakiintui Turun tuomiokirkosta Kokemäellä sijaitsevaan Pyhän Henrikin saarnahuoneeseen johtava kulkureittien yhdistelmä, joka kulki myös Kirkkokarin kautta. Pyhiinvaellusperinne jatkui uskonpuhdistuksesta huolimatta ainakin 1600-luvulle saakka, jolloin Kirkkokarin tuntumassa mantereen puolella järjestettiin myös vilkkaita markkinoita. Niiden yhteydessä saarella pidettiin säännöllisesti jumalanpalveluksia. Pyhiinvaellukset ja uhrilahjojen tuonti Kirkkokarille hiipuivat lopullisesti vasta 1700-luvun aikana.
Köyliönkartano
Uskonpuhdistuksen myötä 1530-luvulla kuningas Kustaa Vaasa muodosti Köyliönkartanosta kuninkaankartanon ja lahjoitti sen pojalleen Juhana Herttualle. Tämä puolestaan luovutti kartanon aviottomalle pojalleen Julius Gyllenhielmille vuonna 1576. Gyllenhielmin varhaisen kuoleman jälkeen Köyliönkartano päätyi hänen sisarensa Sofia Gyllenhielmin lapsille, joiden isä oli ranskalaissyntyinen sotapäällikkö Pontus De la Gardie. De la Gardie-suvulle kartano kuului 1750-luvulle saakka ja sen läänitykset laajenivat samalla niin, että ne käsittivät lopulta lähes koko pitäjän. Seuraavaksi omistajaksi tuli vuonna 1754 Cedercreutz-suku, jonka hallussa Köyliönkartano on edelleen.