Suojeluskunta
Jyväskylän kokous oli kuitenkin ratkaiseva. Sen pohjalta sota-asiaintoimikunta täydensi suojeluskuntalaisilla komiteaansa, joka laati 30.–31. heinäkuuta ehdotuksen suojeluskuntajärjestön säännöiksi. Suojeluskunta-asetus (86/1918) annettiin jo 2. elokuuta 1918, koska valtiovalta halusi saada haltuunsa jo käynnistyneen epämääräisten paikallisten suojeluskuntien perustamisen. Asetus perusti Suojeluskuntajärjestön, mutta se ei vakiinnuttanut heti tilannetta ja sotaministeriö joutui kieltämään vielä myöhemmin painostuksen jäsenrekrytoimisen keinona. Kysymys pakosta ja vapaaehtoisuudesta vielä tässä vaiheessa hiersi tilannetta. Asetuksessa Suojeluskuntajärjestön tehtäviksi määriteltiin:
Tämä pykälä asetuksesta pysyi suurin piirtein samanlaisena koko järjestön olemassaolon ajan. Se teki suojeluskunnista kiinteän Suomen sotavoimien osan, jonka tärkein tehtävä oli toimia armeijan vapaaehtoisena reservinä. Jäsenistöstä asetuksessa määrättiin seuraavaa:
Sotilaspiiri
Ennen toista maailmansotaa sotilaspiirien alueet vastasivat suojeluskuntapiirien rajoja. Myös toiminta liikekannallepanossa perustui yhteistyöhön suojeluskuntien kanssa. Sodan aikana suojeluskunta- ja sotilaspiirit yhtyivät yhdeksi kotijoukkojen organisaatioksi, ja sodan päätyttyä suojeluskuntajärjestö lakkautettiin. Sotilaspiirit sen sijaan jatkoivat aiempia tehtäviään asevelvollisuusasioiden ja liikekannallepanojärjestelyiden parissa. Tässä tehtävässä ne toimivat vuoteen 1992 saakka, jolloin niiden tehtävät asevelvollisuusasioissa siirtyivät uusitulle sotilaslääniorganisaatiolle. Sodan ajan joukkojen perustamisvastuut siirtyivät sotilaslääneille ja joukko-osastoille.