Kasaarien kaanikunta
Kasaarien kaanikunta (650–969) oli varhaiskeskiaikainen valtio, jonka perusti kasaarien paimentolaiskansa. Kasaarien kaanikunta syntyi eroamalla Länsiturkkilaisesta kaanikunnasta. Kasaarien kaanikunta hallitsi suurimmillaan Kaukasiaa, Volga-joen ala-ja keskijuoksua, nykyisen Kazakstanin luoteisosia, Asovanmeren rantoja, Krimin itäosia sekä Itä-Euroopan aro- ja metsäaroseutuja Dnepr-joelle asti. Kaanikunnan keskus sijaitsi aluksi nykyisen Dagestanin rannikkoseudulla, myöhemmin Volgan alajuoksulla. Osa hallitsevasta eliitistä kääntyi juutalaiseen uskoon. Osa itäslaavilaisista heimoista oli kasaarien liittolaisia ja maksoi veroja kasaareille. Kasaarien kaanikunta tuhoutui Kiovan Venäjän kanssa käytyjen sotien seurauksena 900-luvun lopulla.
Siperian kaanikunta
Siperian kaanikunta rajoittui Permiin, Kazanin kaanikuntaan, Nogain ordaan, Kazakkien kaanikuntaan, teleutien ja selkuppien maihin. Pohjoisessa se ulottui Obin alajuoksulle saakka. Siperian turkkilaisten heimojen lisäksi kaanikuntaa asuttivat hantit, mansit, baškiirit ym. Siperian tataarit harjoittivat paimentolaisuutta, maataloutta ja käsityöammatteja. Pohjoisen elinkeinoja olivat metsästys, kalastus sekä poronhoito. Kaupankäynti oli etupäässä buharalaisten käsissä. Keski-Aasiaan, Venäjälle, Nogain ordaan, Kazanin kaanikuntaan, Mongoliaan ja Kiinaan vietiin turkiksia, nahkaa, kalaa, mammutinhampaita, villaa ym. Puolisotilaallisesti järjestetyn valtion johdossa oli feodaaliruhtinaiden valitsema kaani. Hallinnollisia ja sotilaallisia keskuksia olivat mm. Kyzyl-Turan, Kasim-Turan, Javlu-Turan ja Tonturin linnoitukset. Ylimystön uskonnoksi tuli islam.