Syntetisaattori
Modernien syntetisaattorien historian tärkeimpiä henkilöitä oli yhdysvaltalainen Robert Moog. Hän alkoi rakentaa Theremin-soittimia 1950-luvulla lähinnä omana harrastuksenaan, ja vuonna 1964 ilmestyi ensimmäinen laajempaan käyttöön tarkoitettu Moog-syntetisaattori, jonka kantavana ideana oli analogielektroniikalla toteutettu vähentävä synteesi, jossa oskillaattorin signaali ohjataan suotimen läpi. Samanaikaisesti Don Buchla suunnitteli vastaavaa laitetta avantgardistisen musiikin tuottamiseksi.
Elektroninen musiikki
1950-luvulta lähtien elektronisella musiikilla on ollut suuri merkitys taidemusiikin keskuudessa. Varhainen elektroninen musiikki oli klassisesti koulutettujen säveltäjien luomaa ja ennen Subotnickin levytystä oli nauhamusiikkia tai syntyi yliopistojen äänilaboratorioien kalliiden laitteiden avulla. Musiikki oli tyypillisesti kokeellista ja monimutkaista ja pyrki tietoisesti olemaan "organisoitua ääntä" Edgard Varèsen tarkoittamassa mielessä eikä näin ollen kuulostanut monista "oikealta musiikilta". Elektronimusiikin pioneereja olivat etenkin Edgard Varèse, Pierre Schaeffer, Pierre Boulez, Karlheinz Stockhausen ja Morton Subotnick, jonka vuonna 1967 julkaistu sittemmin klassikoksi noussut Don Buchlan suunnittelemalle modulaarisyntetisaattorille sävelletty "Silver Apples of The Moon" lienee suosituin ja tunnetuin tyylilajin äänilevy aikakaudelta, joka on Wendy Carlosin samoihin aikoihin tehdyn levyn ohella ensimmäinen varsinaisen syntetisaattorimusiikin levytys. Suomessa varhaisen elektronisen pioneereja olivat ainakin Erkki Kurenniemi ja Jukka Ruohomäki. Tähän varhaisesta Varèsesta ja konkreettisesta musiikista juontuvaa ja edelleen jatkuvaa traditiota kutsutaan nykyään usein akusmaattiseksi musiikiksi.