Intian historia
Intiasta ja Pakistanista tuli itsenäiset valtiot 14. elokuuta 1947, jolloin sopimus ratifioitiin. Jinnahista tuli Pakistanin ensimmäinen kenraalikuvernööri, ja Mountbattenia pyydettiin Intian ensimmäiseksi kenraalikuvernööri. Intiassa itsenäisyyttä juhlittiin loistokkain menoin, mutta maiden rajoilla sattuneet konfliktit synkensivät juhlintaa. Bengalissa eli suuri määrä hinduja ja muslimeita rinnakkain ja Punjabissa hinduja, sikhejä ja muslimeita. Maakuntien jakamisilla oli valtavat yhteiskunnalliset vaikutukset, kun ihmiset pakenivat asuinsijoiltaan. Hindut ja sikhit muuttivat Intiaan ja muslimit Pakistaniin. Pakolaisia arvioidaan olleen yhteensä noin viisi miljoonaa. Tilanne kärjistyi valtaisiin verilöylyihin ja kokonaisia kyliä tuhottiin ja ihmisiä teurastettiin julmuuksissa. Väkivallanteot olivat molemminpuolisia: muslimit hyökkäsivät hindujen ja sikhien kimppuun lännessä ja hindut ja sikhit muslimien kimppuun idässä.
Muhammed Zafrulla Khan
Zafrulla opiskeli lakia Intiassa ja Lontoossa. Ennen Pakistanin itsenäistymistä hän työskenteli erilaisissa oikeudellisissa ja hallinnollisissa tehtävissä ja valittiin Intian islamilaisen liiton ("All-India Muslim League") johtoon 1931. Vuonna 1939 hän johti Intian valtuuskuntaa Kansainliitossa ja 1941–1947 toimi tuomarina Intian liittovaltion tuomioistuimessa. Vuonna 1947 Zafrullasta tuli itsenäisen Pakistanin ensimmäinen ulkoministeri vuoteen 1954 saakka, jolloin hän siirtyi Kansainvälisen tuomioistuimen jäseneksi Haagiin vuoteen 1961 asti. Vuosina 1962–1963 Zafrulla johti puhetta YK:n 17. yleiskokouksessa. Jo ulkoministerintoimensa ohessa hän oli johtanut Pakistanin valtuuskuntaa YK:ssa, ja palasi tehtävään vuosiksi 1961–1964. Sen jälkeen hän palasi Haagiin 1964 ja toimi kansainvälisen tuomioistuimen presidenttinä 1970–1973.