Islanninhevonen
Islanninhevonen kuuluu maailman vanhimpiin hevosrotuihin. On arveltu, että ensimmäiset hevoset tulivat saarelle viikinkien mukana Islannin asuttamisen yhteydessä 700–800-luvulla, ja että nämä hevoset olivat eurooppalaisia metsähevosia sekä poneja. Rotua on kotimaassaan Islannissa jalostettu täysin puhtaana lähes tuhat vuotta, koska hevosten tuonti Islantiin on kiellettyä. Tarkoituksena on säilyttää rodun ainutlaatuisuus sekä estää eläintautien pääsy maahan. Myöskään maasta vietyä hevosta ei enää saa tuoda takaisin. Niinpä islantilaiset kilparatsastajat matkustettuaan muualle maailmaan kilpailemaan yleensä tapahtuman jälkeen myyvät hevosensa tai pitävät omaa kilpatallia esimerkiksi Manner-Euroopassa. Suomessa on yli 2 000 islanninhevosta, joista noin 900 on Suomen Hippos ry:n rekisterissä.
Noricuminhevonen
1700-luvulla noricuminhevosesta tuli tärkeä maatalouden työeläin, ja samalla muuttuivat rodun jalostustavoitteet: vuoriston laaksojen maataloustöihin sopi paremmin raskas ja säyseäluonteinen hevonen. Vuodesta 1820 alkaen rotua kasvatettiin Salzburgin provinssissa valtionsiittoloissa käyttäen jalostukseen monia rotuja, muiden muassa clydesdalenhevosia, belgiantyöhevosia, oldenburginhevosia, holsteininhevosia, espanjalaisia hevosia ja napolinhevosia. Pääpaino oli kuitenkin puhtaan rodun kasvatuksessa. 1800-luvun lopulla alettiin kiinnittää erityistä huomiota hevosten laatuun ja rodun puhtauteen laatimalla uudet tarkastussäännöt sekä perustamalla tammojen ja oriiden rekisteri. 1900-luvun alkupuolella määriteltiin uudet jalostustavoitteet, ja käyttöön otettiin myös polttomerkinnät.