Valtakunnankonkordaatti
Katolisen kirkon asema oli muuttunut merkittävästi ensimmäisen maailmansodan myötä. Useat eurooppalaiset monarkiat olivat hajonneet sodan myötä, ja Pariisin esikaupunkirauhoissa oli luotu koko joukko uusia itsenäisiä valtioita, joissa katolisella kirkolla ei ollut valmiiksi vakiintunutta asemaa. Saksan keisarikunnan tilalle syntyi liberaalis-demokraattinen Weimarin tasavalta, jonka perustuslaki takasi hyvin laajat poliittiset ja yksilönvapaudet. Katoliseen kirkkoon kriittisesti suhtautunut työväenliike saavutti vahvan aseman useissa maissa. Tässä tilanteessa katolinen kirkko katsoi parhaaksi vakiinnuttaa asemansa solmimalla valtioiden kanssa kahdenvälisiä sopimuksia, joihin vuonna 1917 hyväksytty Kanoninen kirkkolaki antoi mahdollisuuden. Paavi Pius XI onnistui solmimaan konkordaatin esimerkiksi Latvian kanssa 1922, Portugalin kanssa 1928 ja Itävallan kanssa 1933. Erityisen merkittäviä olivat Italian kanssa 1929 solmitut Lateraanisopimukset, jotka selkiinnyttivät katolisen kirkon ja Italian valtion suhteet. Katolilaisuudesta tuli Italian virallinen valtionuskonto ja Vatikaanivaltio sai suvereenin aseman.
Riadin sopimukset
Riadin sopimukset tarkoittavat Persianlahden valtioiden vuonna 2013 ja 2014 tekemisiä sopimuksia, joilla sovittiin pelisäännöistä alueen valtioiden yhteistyön ja turvallisuuden takaamiseksi. Sopimukset olivat salaisia, vaikkakin niiden olemassaolosta on tiedetty. Ne tulivat julki, kun uutiskanava CNN sai ne haltuunsa alueella olevalta taholta, jolla on mahdollisuus saada ne käsiinsä. Niiden julkistaminen tapahtui tilanteessa, jossa Qatarin ja sopimusten muiden osapuolten välille syntyi kesäkuussa 2017 kriisi. Qataria syytetään terroristiryhmien tukemisesta.