Islanninhevonen
Islanninhevonen kuuluu maailman vanhimpiin hevosrotuihin. On arveltu, että ensimmäiset hevoset tulivat saarelle viikinkien mukana Islannin asuttamisen yhteydessä 700–800-luvulla, ja että nämä hevoset olivat eurooppalaisia metsähevosia sekä poneja. Rotua on kotimaassaan Islannissa jalostettu täysin puhtaana lähes tuhat vuotta, koska hevosten tuonti Islantiin on kiellettyä. Tarkoituksena on säilyttää rodun ainutlaatuisuus sekä estää eläintautien pääsy maahan. Myöskään maasta vietyä hevosta ei enää saa tuoda takaisin. Niinpä islantilaiset kilparatsastajat matkustettuaan muualle maailmaan kilpailemaan yleensä tapahtuman jälkeen myyvät hevosensa tai pitävät omaa kilpatallia esimerkiksi Manner-Euroopassa. Suomessa on yli 2 000 islanninhevosta, joista noin 900 on Suomen Hippos ry:n rekisterissä.
Noricuminhevonen
Noricuminhevosen, kuten muidenkin vanhojen raskaiden hevosrotujen, jalostus käynnistyi toden teolla 800-luvulla Kaarle Suuren aikaan, kun sodankäyntiin tarvittiin suuria määriä jykeviä hevosia. Ensimmäiset kirjalliset merkinnät noricuminhevosjalostuksesta ovat vuodelta 1576: niitä kasvatettiin tuolloin Schloß Riefissä lähellä Halleinia Salzburgin arkkipiispan alaisuudessa. Salzburgin arkkipiispat edistivät jatkossakin noricuminhevosen jalostusta. He laativat rodulle 1600-luvulla jalostusohjeet, ja vuonna 1703 annettiin ensimmäiset oriiden tarkastussäännöt. Arkkipiispat tavoittelivat vaunu- ja ratsuhevoseksi sopivaa hevostyyppiä ja käyttivät jalostukseen lämminverisiä napolin- ja andalusianhevosia.