Kuuban vallankumous
Batista ei asettunut perustuslain mukaisesti uudelleen ehdolle vuonna 1944 ja vaalit voitti Ramón Grau. Graun hallinto tuli tunnetuksi korruptiostaan taloudellisen kasvun siivittämänä. Batista oli muuttanut Floridaan. Seuraavat vaalit voitti vuonna 1948 Carlos Prio Socarrás, jonka kausi ei merkinnyt muutosta kasvavalle korruptiolle ja byrokratialle. Seuraavia vaaleja vuonna 1952 ei enää käyty. Batista järjesti vallankaappauksen 19. maaliskuuta 1952. Veretön vallankaappaus otettiin monelta taholta vastaan aluksi tyytyväisinä. Vallankaappausta seurasi Batistan diktatuuri. Uusi perustuslaki kielsi lakko-oikeuden sekä mielipiteen- ja lehdistönvapauden. Sotilaiden palkkaa ja eläkettä nostettiin. Oppositiolle aseellinen vastarinta alkoi näyttää ainoalta vaihtoehdolta. 26. heinäkuuta 1953 noin 200 aktivistia hyökkäsi kahteen armeijan tukikohtaan Santiago de Cubassa ja Mayamossa. Mukana oli myös tuolloin 26-vuotias Fidel Castro. Aktivistit yrittivät ryöstää aseita tulevia iskuja varten, mutta sotilaat kukistivat hyökkääjät. Muutama sai surmansa ja noin sata jäi vangeiksi. Monet vangituista teloitettiin, mutta Castro vietiin siviilivankilaan, mikä saattoi pelastaa hänen henkensä. Oikeudenkäynnissään Castro päätti puolustuspuheensa sanoihin "Historia on minut vapauttava" ja Castron kannattajat järjestäytyivät heinäkuun 26. päivän liikkeeksi. Batista uskoi myöhemmin vakauttaneensa asemansa, ja toukokuussa 1955 poliittiset vangit armahdettiin. Fidel pääsi vapaaksi ja hän lähti hieman myöhemmin Meksikoon veljensä Raúl Castron kanssa valmistelemaan vallankumousta.
Guatemalan historia
Sissisota ajoi hallituksen käyttämään murhia poliittisena aseenaan, mikä nosti 1970-luvulla voimakkaat vastareaktiot tukijamaa Yhdysvalloissakin. Yleensä sotilaiden miehittämä hallitus pyrki tukahduttamaan kommunistisen toiminnan lisäksi myös muunlaisen kritiikin, jota esiintyi armeijassakin. 
Hallituksenvastaiset mielenosoitukset kukistettiin kovin ottein, ja poliittiset murhat olivat arkipäivää. Äärioikeiston kuolemanpartiot alkoivat harventaa sissejä ja oppositiomielisiä 1960-luvulla. Vuonna 1968 kidutettiin ja murhattiin vuoden 1958 "Miss Guatemala Universe" Rogelia Cruz. Cruz kuoli, koska oli nuorten työväenpuoleen johtajan tyttöystävä. Todella paha poliittinen väkivalta alkoi 1970-luvun puolivälin jälkeen, jolloin Yhdysvallat oli jo lakannut viemästä aseita Guatemalaan.
Väkivaltaisin kausi osuu vuosina 1978–1983 hallinneiden kenraalien Fernando Romeo Lucas Garcían ja Efraín Ríos Monttin valtakausille. Varsinkin Ríos Monttin aikana hallitus käytti mayaintiaaneja vastaan poltetun maan taktiikkaa, jossa satoja vasemmistosissien tukijoiksi epäillyn alkuperäisväestön kyliä poltettiin.
1980-luvun alussa maailmaa järkytti tieto sadan aseettoman intiaanin surmaamisesta konekiväärein torille, joukkohauta surmattavia varten oli kaivettu jo edellisenä päivänä valmiiksi.
Vuonna 1994 valittiin uusi kongressi, johon valittiin aiemmille hallituksille tyypillistä korruptiota vastustamaan pyrkivät FRG ja PAN.
Sisällissota päättyi YK:n neuvottelemaan rauhansopimukseen presidentti Álvaro Arzún ja marxilaisen Unidad Revolucionaria Nacional Guatemaltecan välillä vuonna 1996. Vuonna 1992 Rigoberta Menchú sai Nobelin rauhanpalkinnon paljastaessaan hallituksen alkuperäisväestön kansanmurhan. Vuonna 1999 totuuskomissio todisti 42 275 ihmisen kuolleen pääosin valtiollisten tahojen tai valtioon kytköksissä olevien kuolemanpartioiden surmaamina.