Salamasota
Salamasota (, ) tarkoittaa nopeaa puolustuslinjojen läpi suunnattavaa hyökkäystä vihollisen taistelevien yksikköjen lamauttamiseksi. Hyökkäystä kuvaa sen raivokkuus, yllätyksellisyys ja aselajien saumaton yhteistyö. Salamasodan periaatteen esitti ensimmäisenä englantilainen kenraali J.F.C. Fuller, ja sitä sovellettiin ensimmäisen kerran Amiensin taistelussa 1918. Salamasodan teorian kehittivät lopulliseen muotoonsa saksalaiset sotateoreetikot ja sodanjohtajat ensimmäisen maailmansodan jälkeen 1900-luvun alkupuolella. Teoria pohjautui kuuluisan sotateoreetikon Carl von Clausewitzin teoksessaan "Sodankäynnistä" ("Vom Kriege") 1800-luvun puolivälissä esittämiin ”vallankumouksellisiin” käsityksiin esimerkiksi ratsuväen käytöstä. Panssarivaunuja voidaan pitää 1900-luvun vastineena ratsuväelle niin käyttötarkoitukseltaan kuin toimenkuvaltaankin. Myöhemmin osan nopean iskukyvyn voimasta ovat korvanneet toisessa maailmansodassa maataistelukoneet ja toisen maailmansodan jälkeen lisäksi myös taisteluhelikopterit.
Basil Liddell Hart
Nykyään korostetaan miten Liddell Hart toimi sodan jälkeen läheisessä yhteistyössä Guderianin ja muutaman muun saksalaiskenraalin kanssa, jotka ymmärsivät tämän yhteistyön mukanaan tuomat edut. Guderian ei maininnut Liddell Hartia kirjansa alkuperäisessä saksankielisessä laitoksessa ollenkaan, mutta ylisti tätä Liddell Hartin toimittamassa englanninkielisessä laitoksessa. Tämä tapahtui Liddell Hartin esittämästä suorasta pyynnöstä. Toisaalta myös lukuisat sotahistorioitsijat ja teoreetikot ovat kritisoineet Liddell Hartin väittämää itsestään saksalaisen salamasotataktiikan kehittäjänä. Nykyään on tunnustettu se seikka, että salamasota ei ollut itsenäinen doktriininsa, vaan kokoelma hajanaisia hyökkäyssodankäynnin keinoja ja reaktiivisia toimia, joita sovellettiin operaation vaiheiden menestyksestä riippuen. Saksan ulkopuolisten vaikuttajien kuten Liddell-Hartin, J. F. C. Fullerin ja ranskalaisen Charles de Gaullen vaikutus saksalaisten kehittämiin salamasodankäyntiin johtaneisiin oppeihin ja taktiikkoihin on todettu pieniksi ja Liddell Hartin kohdalla vähäiseksi. Fuller ja de Gaulle löytyvät joistakin ennen sotaa julkaistujen saksalaisteorioiden lähdelistoista, mutta Liddell Hartia ei mainita. Vain yksi hänen artikkeleistaan julkaistiin saksaksi 1930-luvulla..