Stalingradin taistelu
Kun akselivallat aloittivat suurhyökkäyksen Neuvostoliittoon kesäkuussa 1941 yli kolmen miljoonan sotilaan voimin, sen päätavoite oli valloittaa Leningrad, Moskova ja Ukraina. Stalingrad ei alun perin ollut tärkeä kohde Adolf Hitlerin sotasuunnitelmassa. Kun puna-armeija onnistui torjumaan Saksan hyökkäyksen joulukuussa 1941 suunnitelmat kuitenkin muuttuivat. Seuraavana kesänä Hitler päätti aloittaa suurhyökkäyksen etelässä ja idässä – tavoitteena oli vallata Kaukasuksen öljykentät ja vehnävarat sekä katkaista Volgan liikennereitit. Huhtikuussa 1942 Hitler määräsi, että Stalingrad oli joko vallattava tai eristettävä suurhyökkäyksen yhteydessä. Kolme kuukautta myöhemmin kaupunki oli jo saksalaisten tärkein valloituskohde. Kaupungin valloittaminen oli strategisesti kannattavaa, sillä sen tehtaissa valmistettiin myös suuri osa Neuvostoliiton sotatarvikkeista ja sen kautta kulki lautoilla noin 70 % Neuvostoliiton käyttämästä öljystä.
Neuvostoliiton 8. kaartinarmeija
Armeija sijoitettiin elokuussa 1942 Stalingradin kaupunkiin, jossa osa siihen liitetyistä yksiköistä jo taisteli. Sen johtajana oli tuolloin kenraaliluutnantti Anton Lopatin. Ei kestänyt kauan, kun Lopatin koki tilanteen mahdottomaksi. Hänen mielestään kaupunkia ei voitu pitää ja hän alkoi vetämään armeijansa yksikköjä ilman käskyä ylemmiltä tahoilta. Stalin oli määrännyt kaupungin pidettäväksi hintaan mihin hyvänsä, joten Stalingradin rintaman komentaja kenraali Andrei Jerjomenko ja johtava poliittinen upseeri Nikita Hruštšov erottivat Lopatinin ja määräsivät tilalle kenraaliluutnantti Vasili Tšuikovin. Hetken kuluttua komentajat kysyivät Tšuikovin mielipidettä uudesta tehtävästään. Aiemmin suomalaisia vastaan Talvisodassa huonosti pärjännyt kenraaliluutnantti vastasi: "Emme voi luovuttaa tätä kaupunkia. En aio koskaan jättää sitä. Joko pidämme sen tai kuolemme". 
Tšuikov johti armeijaansa edestä päin, mutta vaati siltä myös kovia. Armeijan kärsimät tappiot olivat valtavia ja se melkein tuhottiin kolmesti. Joukot hupenivat välillä 20 000 mieheen, vain reilua divisioonaa vastaavaan miesvahvuuteen. Suuret tappiot ja kärsimykset nostattivat karkuruuslukuja. Yli 10 000 miestä ammuttiin karkureina. Vihollisen jatkuvista valtausyrityksistä huolimatta Tšuikovin armeija piti kaupungin hallussaan, kunnes Saksan 6. armeija saatiin piiritettyä sinne. 
Stalingradin taistelun päättyessä armeija oli saavuttanut tarunomaisen maineen, sille myönnettiin kunnianosoituksena Leninin kunniamerkki ja kaartinarmeijan status, ja sen nimeksi tuli 8. kaartinarmeija.