Autoritarismi
Autoritaarisuutta pidetään politiikassa yleisesti liberaalin tai demokraattisen asennoitumisen vastakohtana. Toisaalta esimerkiksi Richard Sakwa on tuonut esiin termin ”demokraattinen autoritaarisuus” () perustellen tätä sillä, että autoritaarisuus syntyy sekä "sisällöstä" että "prosessista".
Tasavalta
Politiikan tutkijat pyrkivät yleensä analysoimaan todellisuutta eivätkä siitä käytettyjä "nimiä": Se että kutsuuko poliittinen johtaja itseään kuninkaaksi vai presidentiksi, ja johtamaansa valtiota monarkiaksi vai tasavallaksi, ei ole olennaista, kun taas se että käyttääkö hän valtaa autokraattisesti on olennaista. Tässä mielessä poliittiset analyytikot saattavat kutsua ensimmäistä maailmansotaa viimeiseksi naulaksi monarkian arkkuun, ja tasavaltalaisuutta, oli se "de facto" tai "de jure" tai ei, välttämättömyydeksi modernille valtiolle. Itävalta-Unkarin keisarikunta ja Saksan keisarikunta molemmat lakkautettiin rauhansopimuksessa sodan jälkeen ja Venäjän keisarikunta syrjäytettiin Venäjän vallankumouksessa 1917. Myös voittajavaltioissa monarkeilta vietiin valta ja erityisoikeudet, ellei niitä ollut viety jo aikaisemmin, ja valtiot olivat enenevissä määrin valittujen päättäjin käsissä, joiden enemmistö johti hallitusta. Joka tapauksessa ensimmäisen maailmansodan jälkeinen Saksa "de jure" -tasavalta, kehittyi "de facto" -autokratiaksi 1930-lukuun mennessä: Uusi rauhansopimus toisen maailmansodan jälkeen varmisti "de facto", että Saksan läntinen osa myös pysyisi tasavaltana.