Norjan historia
Tanska liittyi Napoleonin puolelle sen sodissa muita Euroopan suurvaltoja vastaan. Voittajat päättivät ottaa Tanskalta Norjan ja antaa sen Ruotsin kuninkaalle Kielin rauhassa tammikuussa 1814. Ruotsi puolestaan oli menettänyt Suomen 1809 Haminan rauhassa Venäjälle. Norja kuitenkin julistautui itsenäiseksi Eidsvollin kansalliskokouksessa 17. toukokuuta 1814, jolloin maalle vahvistettiin myös perustuslaki. Norjan kuninkaaksi valittiin Norjan käskynhaltijana toiminut Tanskan kruununprinssi Kristian Fredrik. Ruotsi kuitenkin pakotti Norjan personaaliunioniin maiden oltua kahden viikon ajan sotatilassa, mutta maa säilytti kokouksessa määritellyn perustuslakinsa. Kuninkaaksi valittiin Ruotsin kuningas Kaarle XIII.
Eidsvollin kansalliskokous
Vain 18 edustajaa oli liikemiehiä ja porvareita. Heidän lukumääränsä ei juurikaan vastannut ryhmän todellista taloudellista valtaa aikansa yhteiskunnassa. Vuodesta 1807 käynnissä ollut sota ja Britannian merisaarto oli vaurioittanut pahasti maan kauppaa ja merenkulkua. Useimmat liikemiehet suhtautuivat siksi erittäin kriittisesti Tanskan kuninkaan ulkopolitiikkaan ja toivoivat pikaista rauhaa Britannian kanssa, minkä vuoksi heistä valtaosa edusti unionipuoluetta. Norjalla tuli heidän mielestään olla laaja sisäinen itsehallinto norjalais-ruotsalaisessa unionissa. Yleistä asevelvollisuutta vastustettiin, koska liikemiehet arvelivat monien johtavien perheiden muuttavan sen vuoksi ulkomaille. Liikemiehet osallistuivat erityisesti väittelyihin taloudellisista ja sosiaalisista kysymyksistä, joissa he puolustivat hallussaan olevia erityisiä kaupankäyntioikeuksia, sahalaitoserityisoikeuksia, sekä viinanpoltto-oikeuksia.