Iivana Julma
Iivana Julma eli Iivana IV (25. elokuuta 1530 Moskova – 28. maaliskuuta 1584 Moskova) oli Venäjän ensimmäinen tsaari (keisari). Alkukielisessä nimityksessä "Ivan Groznyi" () sana "groznyi" tai "grozni" ei tarkoita julmaa, vaan toisaalta enemmänkin ”ankaraa”, pelonsekaista kunnioitusta herättävää, toisaalta suurta, suurenmoista. Venäläisessä traditiossa hänestä käytetään nimitystä Ivan Vasiljevitš isänsä ja edeltäjänsä Vasili III:n mukaan. Hänet muistetaan parhaiten julmuudestaan ja vainoharhaisuudestaan, mutta hänen valtakaudellaan Venäjä myös laajeni huomattavasti; hänen kaudellaan Venäjä valloitti Kazanin, Astrahanin ja Siperian kaanikunnat ja Venäjästä tuli yksi maailman suurimmista valtioista. Toisaalta Iivana menestyi kehnosti Liivinmaan liittoa, Ruotsia, Tanskaa ja Puola-Liettuaa vastaan käymässään sodassa. Iivana oli hyvin väkivaltainen henkilö ja legendan mukaan surmasi poikansa ja perijänsä Ivanin, mikä alle 20 vuotta myöhemmin johti Venäjää varhaiskeskiajalta saakka hallinneen Rurikin dynastian päättymiseen, koska Iivanan toinen poika ja seuraaja Fjodor I kuoli lapsettomana.
Astrahanin sotaretki
Vaikka tämä suhteellisen pieneksi jäänyt konflikti oli ajankohtanaan lähinnä irrallinen selkkaus, sitä voidaan pitää alkusoittona tuleville Venäjän–Turkin sodille sekä kahden hyvin erilaisen hallitsijan valtakuntien kohtaamisena. Iivana IV Julma oli pitkäaikainen hallitsija, valloittaja ja uudistaja, joka teki Venäjästä keskiaikaisen eurooppalaisen valtion sijasta kahdelle mantereelle ulottuvan suurvallan. Hänen valloituksensa kasvattivat Venäjän kokoa noin neljään miljoonaan neliökilometriin tehden maasta monikansallisen sekä etnisesti ja uskonnollisesti kirjavan, mutta keskitetysti Moskovasta johdetun. Kazanin ja Astrahanin kaanikuntien valtaaminen loi askelsijan, josta Venäjä saattoi jatkaa valloituksiaan Aasiassa ja Kaukasiassa. Noina aikoina hänen oma onnensa oli kuitenkin kääntymässä, ja vaikka osmanien sotaretki ei juuri horjuttanut hänen asemaansa Kaukasiassa saati muualla, Iivanan hallinnon loppuaikaa leimasivat useat sotilaalliset, hallinnolliset sekä henkilökohtaiset vastoinkäymiset ja tappiot, joista hän syytti vainoamaansa pajariluokkaa.