Kasaarien kaanikunta
Kasaarien kaanikunta (650–969) oli varhaiskeskiaikainen valtio, jonka perusti kasaarien paimentolaiskansa. Kasaarien kaanikunta syntyi eroamalla Länsiturkkilaisesta kaanikunnasta. Kasaarien kaanikunta hallitsi suurimmillaan Kaukasiaa, Volga-joen ala-ja keskijuoksua, nykyisen Kazakstanin luoteisosia, Asovanmeren rantoja, Krimin itäosia sekä Itä-Euroopan aro- ja metsäaroseutuja Dnepr-joelle asti. Kaanikunnan keskus sijaitsi aluksi nykyisen Dagestanin rannikkoseudulla, myöhemmin Volgan alajuoksulla. Osa hallitsevasta eliitistä kääntyi juutalaiseen uskoon. Osa itäslaavilaisista heimoista oli kasaarien liittolaisia ja maksoi veroja kasaareille. Kasaarien kaanikunta tuhoutui Kiovan Venäjän kanssa käytyjen sotien seurauksena 900-luvun lopulla.
Kaijenikulaisuus
Kaijenikulaisuus (tai kaienikulaisuus) oli 1820–1830-luvuilla Siikajokilaaksossa vaikuttanut varhaisherännäinen hurmoksellinen herätys, jota johti käsityöläinen Niilo Niilonpoika Laurila. 1800-luvun alkuvuosikymmenten herännäisliikehdintä johti kahteen samaan aikaan käytyyn suureen oikeustapaukseen, Kalajoen ja Rantsilan käräjiin, vuosina 1838–1839. Näistä Kalajoen käräjät on aina huomioitu tärkeänä vaiheena herännäisen herätysliikkeen historiassa, mutta Rantsilan kaijenikulaisia vastaan käydyt käräjät ovat jääneet vähemmälle huomiolle, vaikka Rantsilassa oli syytettyjä vain kolme vähemmän kuin Kalajoella.