Meripihka
Kivikaudelta saakka meripihkaa on saatu erityisen runsaasti nykyisten Liettuan ja Kaliningradin alueen rannoilta. Sitä käytettiin mm. korujen raaka-aineena. Suomessa raakameripihkaa on löydetty pieneltä alalta pellolta Inkoosta, lisäksi on muutamia hajalöytöjä Paraisilta ja Nauvosta. Mahdollisesti jäät ovat kuljettaneet sitä jostain eteläisemmältä Itämereltä. Suomesta meripihkaa on löydetty myös kivikautisilta asuinpaikoilta, kuten Yli-Iin Kierikistä. Meripihkaa kutsutaan myös nimellä "kivikauden kulta".
Kreikkalaiset ja roomalaiset hankkivat arvostamansa meripihkan vaihtamalla sitä metalleihin ja pronssiesineisiin. Meripihka oli tärkeä vaihdon väline tuohon aikaan. Useiden kielten sähköä tarkoittava sana tulee kreikan kielen meripihkaa merkitsevästä sanasta "elektron", sillä meripihka sähköistyy helposti hangattaessa.
Merenvaha
Merenvaha eli sepioliitti (MgSiO(OH) · 6HO) on koristekivenä käytettävä kivilaji, joka on syntynyt serpentiinin rapautumistuotteena. Merenvaha on vesipitoista magnesiumsilikaattia, erittäin huokoista kiveä, joka on väriltään valkoista, kellertävää, harmaata tai punertavaa. Merenvahan Mohsin kovuus on 2–2,5, ominaispaino 2 ja valon taitekerroin n = 1,53. Merenvahalla on voimakas rasvakiilto, jota voidaan korostaa rasvalla kyllästämällä.