Norjan historia
Tanska liittyi Napoleonin puolelle sen sodissa muita Euroopan suurvaltoja vastaan. Voittajat päättivät ottaa Tanskalta Norjan ja antaa sen Ruotsin kuninkaalle Kielin rauhassa tammikuussa 1814. Ruotsi puolestaan oli menettänyt Suomen 1809 Haminan rauhassa Venäjälle. Norja kuitenkin julistautui itsenäiseksi Eidsvollin kansalliskokouksessa 17. toukokuuta 1814, jolloin maalle vahvistettiin myös perustuslaki. Norjan kuninkaaksi valittiin Norjan käskynhaltijana toiminut Tanskan kruununprinssi Kristian Fredrik. Ruotsi kuitenkin pakotti Norjan personaaliunioniin maiden oltua kahden viikon ajan sotatilassa, mutta maa säilytti kokouksessa määritellyn perustuslakinsa. Kuninkaaksi valittiin Ruotsin kuningas Kaarle XIII.
Eidsvollin kansalliskokous
Ruotsin osalta sota Napoleonia vastaan oli ohi ja Kaarle Juhana palasi Ruotsiin mannermaalta 28. toukokuuta mukanaan 40–50 000 miehen armeija, josta suuri osa oli taistelukentillä kunnostautuneita eliittijoukkoja. Hän ryhmitti joukkonsa Norjan rajalle mahdollinen sota mielessään. Kaarle Juhanan aloitteesta suurvallat lähettivät edustajia Kristianiaan saadakseen Kristian Frederikin luopumaan asemastaan ja toimistaan, mutta diplomatia ei johtanut Ruotsin kannalta toivottuun tulokseen.
Täten Kaarle Juhana ryhtyi panemaan Kielin sopimusta täytäntöön Ruotsin etujen osalta asevoimin ja Norjan kruunua alettiin hankkia Ruotsin kuningas Kaarle XIII:lle. Norjalla oli käytössään huonosti varustettu ja koulutettu 30 000 miehen armeija. Ruotsin laivasto oli myös täysin ylivoimainen. Ruotsin armeija hyökkäsi 28. heinäkuuta ja eteni välittömästi kaikilla rintamilla. Norjan armeijan johto oli myös heikkoa, eikä Kristian Frederikin sotilaallisia saavutuksia voinut verrata hänen diplomaatintaitoihinsa.