Digitaalinen pitkäaikaissäilytys
Digitoinnin tärkeimpiä syitä on uhka alkuperäisen aineiston tuhoutumisesta. Tavoitteena on parantaa säilytettävien aineistojen käytettävyyttä ja saatavuutta. Digitoinnin jälkeen aineistoa voi lukea altistamatta alkuperäistä, mahdollisesti haurasta dokumenttia kulumiselle. Kun aineisto on verkossa jaossa, fyysinen sijainti ei rajoita sen käyttöä. Digitointi myös mahdollistaa eri organisaatioiden väliset yhteiset arkistot. Tätä tavoitetta varten on Suomessa luotu kirjastojen, museoiden ja arkistojen yhteinen Kansallinen digitaalinen kirjasto -hanke.
Laki kulttuuriaineistojen tallettamisesta ja säilyttämisestä (1433/2007) velvoittaa esimerkiksi Kansalliskirjastoa, vapaakappalekirjastoja ja audiovisuaalista arkistoa säilyttämään kokoelmansa käyttökuntoisena myös tulevaisuudessa. Usein tämä on mahdollista vain digitoimalla aineistoa. Velvoite koskee myös ”Suomessa sijaitsevia palvelimilla olevia verkkoaineistoja, sekä muita verkkoaineistoja, jotka on tarkoitettu yleisön saataville Suomessa”, jolloin niiden alkuperäinen muoto on digitaalinen.
Kotoistushanke
Kotoistushanke aloitti toimintansa Kotimaisten kielten tutkimuskeskuksen (sittemmin Kotimaisten kielten keskus) alla, mutta siirtyi 2006 Tieteen tietotekniikan keskukseen CSC:hen ja vuoden 2015 alusta edelleen Kansalliskirjastoon. Kaikki kolme organisaatiota kuuluvat opetus- ja kulttuuriministeriön hallinnonalaan, jonka erityisrahoituksen turvin työtä tehdään. Ohjausryhmän tukena oli aktiivinen seurantaryhmä, jonka jäsenten asiantuntemusta tarvittiin parhaisiin suosituksiin päätymiseen. Myöhemmin käytössä on ollut myös palkatun koordinaattorin osa-aikainen työpanos.