Katolisen kirkon historia
Uskonpuhdistus oli 1500-luvulla Länsi-Euroopassa alkanut liike, joka pyrki oikaisemaan katolisen kirkon opissa näkemiään epäkohtia. Uskonpuhdistuksen taustalla oli jo kauan jatkunut paaviuden alennustila sekä levinnyt turmeltuneisuus kirkon piirissä. Uskonpuhdistuksen aloittajana pidetään yleisesti saksalaista augustinolaismunkki Martti Lutheria, vaikkakin jo ennen häntä jotkin ”esiuskonpuhdistajat”, esimerkiksi John Wycliffe ja Jan Hus, olivat hyökänneet kirkon virallista oppia vastaan. Lutherin anekauppaa vastaan suuntautuneet 95 teesiä aloittivat levitessään laajan liikkeen, joka myöhemmin sai uusia muotoja. Uskonpuhdistukseen liittyi Lutherin lisäksi joukko muita teologeja, joiden näkemykset poikkesivat paljoltikin Lutherin ajatuksista. Niinpä katolisen kirkon jakaantuminen ei loppunut vain luterilaisten syntyyn, vaan synnytti myös anglikaanisen ja reformoidun kirkon sekä lukuisan joukon erilaisia vapaita suuntia.
Uskovien kaste
Suomalaisten pääasiallinen kastekäytäntö on lapsikaste, koska valtaosa väestöstä kuuluu luterilaiseen kirkkoon. Kristinuskon levittyä Suomeen se lienee pitkään ollut Suomessa yksinomainenkin. Hieman uskovienkastekäytäntöä Suomessa esiintyi viimeistään 1800-luvun loppupuolella, sillä baptismi levisi Suomeen 1850-luvulla ja Suomen ensimmäinen baptistiseurakunta perustettiin Luvialle vuonna 1870. Yksinomaan uskoon tulleiden henkilöiden kastamisen käytäntö, lapsikasteen saaneiden kastaminen toistamiseen sekä upoksissa käyttämisen pitäminen ainoana oikeana kasteen toimitustapana tulivat Suomessa yleisiksi helluntaiherätyksen levitessä maahan hieman ennen maan itsenäistymistä. Aluksi kirkkouskovaisten ja helluntailaisten välit olivat hyvin riitaiset, mutta viime sota-ajan jälkeen ekumeeniset lähentymispyrkimykset ovat lieventäneet vastakkainasettelua ja mahdollistaneet uskonyhteyden kokemisen ja varauksellisen yhteistyön erilaisen kastenäkemysksen omaavien uskovien välillä.