Saksalainen ritarikunta
Saksalainen ritarikunta perustettiin vuonna 1190 Lyypekin ja Bremenin porvarien aloitteesta auttamaan vaikeuksiin joutuneita ristiretkeläisiä Palestiinassa. Aluksi järjestö oli Akkon lähellä sijainnut kenttäsairaala, mutta se muuttui pian aseistetuksi järjestöksi. Sen jäsenet oli jaettu ritareihin, pappismunkkeihin ja palveleviin veljiin. Ritarikunta oli aluksi erittäin pieni, vuonna 1210 jäseniä oli korkeintaan parikymmentä. Keisari Henrik VI:n paavilta hankkiman suosionosoituksen ja keisari Fredrik II:n lahjoitusten turvin ritarikunnasta kasvoi kukoistava järjestö, jolla oli omaisuutta Palestiinassa, Saksassa, Italiassa ja Kreikassa. Vuodesta 1226 järjestön toiminta keskittyi Itä-Preussiin, vaikka sen päätukikohta olikin Akkossa vuoteen 1291 saakka. Ritarikuntaa johti suurmestari apunaan neuvosto, jossa oli viisi maamestaria.
Markiisi
Karolingien rajakreivit olivat rajamaakunnan johtajia, joiden tehtävänä oli puolustaa maata hyökkäyksiä vastaan. 900-luvun Saksassa rajakreiveillä oli myös tehtävänä ottaa haltuunsa pakanoiden ja slaavien maita. Vaativan tehtävän vuoksi heille voitiin antaa läänityksenä useampi kreivikunta, joita kreiveillä ei tavallisesti saanut olla kuin yksi. Osasta markiisikuntia kehittyi perinnöllisiä ruhtinaskuntia: Baijerin Ostmarkista Itävalta ja Steiermark, Saksin Nordmarkista Brandenburg.