Rooma
Napoleon valloitti Rooman 1800-luvun alussa ja liitti sen lyhyeksi ajaksi Ranskaan. Hänen kukistuttuaan Kirkkovaltio palautettiin paavin hallintaan ja Rooma tuli vielä runsaaksi puoleksi vuosisadaksi sen pääkaupungiksi. Kirkkovaltio ulottui koko Italian niemimaan poikki. Kun Italia vuonna 1865 yhdistyi, siihen liitettiin alusta lähtien myös Kirkkovaltiolle siihen saakka kuulunut osa Adrianmeren rannikosta, mutta Rooma ympäristöineen jäi vielä Kirkkovaltiolle. Mutta 20. syyskuuta 1870 Italia valloitti Rooman ja liitti sen alueisiinsa ja teki siitä pian pääkaupunkinsa. Tuolloin kaupunki oli ränsistynyt ja huonosti hoidettu, muutaman sadan tuhannen asukkaan kaupunki, joka oli selvästi jäänyt kehityksessä jälkeen pohjoisen teollisuuskeskuksista Milanosta ja Torinosta. Roomalla oli toisaalta tarjottavanaan antiikkinen menneisyys ja siihen yhdistetty Italian suuruus. Kaupungissa oli noin 200 000 asukasta ja huonossa kunnossa oleva perusrakenne. Muun muassa saniteettioloja alettiin kuitenkin määrätietoisesti kohentaa ja Tiberin tulvia torjua. Jo vuoteen 1881 mennessä väkiluku olikin kasvanut noin 50 000 hengellä.
Prati
Pratin aluetta peittivät 1800-luvulle asti soiset niityt, jonne monet Roomaan hyökänneistä sotajoukoista leiriytyivät piirityksen ajaksi. Vuonna 1882 Italian valtio ja Rooman kaupunki julkistivat yhteistyösuunnitelman, jonka tavoitteena oli perustaa alueelle ”eurooppalainen” kaupunginosa leveine katuineen ja suurine aukioineen. Suunnitelmaan sisältyi myös suuri kasarmialue Pratin pohjoisosassa sekä Oikeuspalatsi (1910) Tiberjoen rannalla. Alueen pääkaduksi valmistui Via Cola di Rienzo, josta tuli nopeasti yksi Rooman tärkeimmistä ja kalleimmista ostoskaduista. Muun rakentamisen ohella kaupunginosaan kohosi myös useita kirkkoja, kuten alumiinikupolinen San Gioacchino (1898) sekä uusgoottilaiset Santa Maria del Rosario (1916) ja Sacro Cuore del Suffragio (1917).