Libyan kuningaskunta
Sodan jälkeen Britanniassa nousi valtaan uusi Työväenpuolueen johtama hallitus. Sen ulkoministeri Ernest Bevin kannatti alueiden välitöntä itsenäistymistä, mutta asioita mutkisti muiden liittoutuneiden vaatimukset sodan jälkeen nopeasti kiristyneessä ilmapiirissä. Neuvostoliitto ehdotti Italian ja Neuvostoliiton jakamaa hallintoa Tripolitaniassa, ja Yhdysvallat vastasi tähän ehdottamalla alueen siirtämistä Yhdistyneiden kansakuntien alaisuuteen kymmen vuoden ajaksi. Ranska vastusti alueen itsenäistymistä pelätessään sen kannustavan itsenäisyysliikkeitä sen hallitsemissa Tunisiassa ja Algeriassa. Liittoutuneiden solmiessa rauhansopimuksen Italian kanssa helmikuussa 1947 osapuolet julistivat sitoutuvansa neuvottelemaan edelleen Libyan tulevaisuudesta, tai, jos yhteisymmärrystä ei saavutettaisi vuoden kuluessa, asia tulisi viedä YK:n yleiskokouksen käsiteltäväksi. Niinpä asia käsiteltiin yleiskokouksessa huhtikuussa 1949. Kokouksessa britit ja Italia esittivät Yhdysvaltojen tuella brittien Ernest Bevinin ja Italian ulkoministeri Carlo Sforzan mukaan nimetyn Bevin-Sforza-sopimuksen, jolla Libya itsenäistyisi kymmenen vuoden siirtymäajan jälkeen, ja sen ajan Tripolitania olisi Italian, Kyrenaika Britannian ja Fezzan Ranskan hallinnon alainen. Esitys johti laajoihin mielenosoituksiin Libyassa ja muualla arabimaailmassa, ja lopulta se kaatui yleiskokouksessa saman vuoden toukokuussa äänin 37–14.
Khalifa Haftar
Haftar syntyi vuonna 1943 Ajadbiyan kaupungissa Itä-Libyassa. Hänen perheensä kuului suureen klaaniin Ajdabiyassa ja Sirtessä vaikuttavassa al-Firjanin heimossa. Nuorena upseerina hän liittyi Muammar Gaddafin johtamaan salassa perustettuun upseerien ryhmään, jonka innoitus oli peräisin Egyptin johtaja Gamal Abdel Nasserilta. Myöhemmin hän oli osa eversti Gaddafin johtamaa upseerien ryhmää, jotka syöksivät vallasta Libyan kuningas Idris I:n vuonna 1969. Gaddafi ylensi Haftarin kenttämarsalkaksi ja asetti tämän libyalaisten joukkojen johtoon Tšadin–Libyan konfliktin aikana 1980-luvulla. Libya kärsi konfliktin aikana tappion Ranskan tukemille tšadilaisille ja Haftar itse päätyi sotavangiksi 300 sotilaansa mukana vuonna 1987. Gaddafi oli aiemmin kiistänyt libyalaisten läsnäolon Tšadissa ja katkaisi välinsä Haftariin. Sittemmin Haftar päätyi maanpakoon Yhdysvaltoihin ja omistautui Gaddafin hallinnon kumoamiselle. Haftar asui Virginiassa lähellä CIA:n päämajaa Langleyssä ja piti todennäköisesti yllä läheisiä suhteita keskustiedustelupalvelun kanssa, joka tuolloin tuki esimerkiksi lukuisia salamurhayrityksiä Gaddafia vastaan.