Kyproksen tasavalta
Koko Kyproksen väestö voidaan karkeasti jakaa kielellisesti ja uskonnollisesti kreikkaa puhuviin ortodokseihin ja turkkia puhuviin muslimeihin. Kyproksen tasavallan hallinnoiman alueen väestöstä noin 98,8% on etnisiä kreikkalaisia, ja kreikkaa puhuu ensimmäisenä kielenään noin väestöstä. Kreikkalaisella puolella on lisäksi tuhatkunta arabiaa puhuvaa, kreikkalaisiksi identifioituvaa maroniittia, jotka vuoteen 1974 asti asuivat yhdessä ainoassa kylässä. Kyproksen arabia on yksinomaan puhuttu kieli; se on läheisintä sukua syyrialais-palestiinalaisille sedentaarimurteille. Lisäksi Kyproksella asuu joitakin tuhansia armeniankielisiä. Muita yleisiä kieliä väestössä ovat englanti, romania, venäjä ja bulgaria.
Kyproksenkreikkalaiset
Kypros on Välimeren kolmanneksi suurin saari Sisilian ja Sardinian jälkeen ollen näin koko itäisen Välimeren suurin saari. Saari tuli osa helleenistä maailmaa kreikkalaisten siirtolaisten myötä. Kyproksenkreikkalaiset periytyvät mykeneläisistä kreikkalaisista, jotka asettuivat saarelle viimeistään 1200-luvulta eaa. alkaen. Aleksanteri Suuri valtasi saaren persialaisilta 333 eaa. Rooman valtakunnan jakauduttua vuonna 285 kyproslaiset saivat itsehallinnon lähes yhdeksän vuosisadan ajaksi Bysantin valtakunnan takaamana. Tuona itsehallinnon aikana ehkä tärkein yksittäinen tapahtuma varhaisena Bysantin aikana oli paikallisen Kyproksen kirkon perustaminen erilleen Antiokian patriarkaatista. Tuolloin keisari Zenon nimitti Kyproksen historiallisen pääkaupungin Salamiksen (nimettiin "Constantiaksi" keisari Constantius II:n aikana) piispan metropoliitan statuksella arkkipiispaksi.
Bysanttilainen aika muovasi vahvasti kyproksenkreikkalaista kulttuuria. Ortodoksinen usko muodostui oleelliseksi osaksi kyproksenkreikkalaisuutta, mikä auttoi säilyttämään vieraiden vallottajien aikana kulttuurillisen omaleimaisuuden. Koska Kypros ei koskaan ollut valtakuntien laajentumisen pääasiallinen kohde, vaan se lankesi vallottajien käsiin eräänlaisena ”sivutuotteena”, vierailla vallanpitäjillä ei ollut tarvetta tai intressiä hävittää paikallista kulttuuria.