Saksan vallankumous (1918)
Spassa keisari oli päätynyt luopua Saksan keisarin arvosta vasta kello 1.15, mutta ei kuitenkaan Preussin kuninkaan arvosta. Päätös ilmoitettiin Berliiniin puhelimitse ja vastaus hämmästytti päämajaa, joka nyt sai kuulla ensi kerran, että Berliinissä oli ilmoitettu keisarin luopuneen jo 11.15 kaikesta vallastaan. Hindenburg neuvoi keisaria luopumaan kruunustaan ja matkustamaan Hollantiin. Yöllä järjestettiin vaaditut muodollisuudet Hollannin viranomaisten kanssa ja kello 4.30 Vilhelm II lähti junassa maanpakoon. Tähän päättyi Saksan keisarikunta.
Philipp Scheidemann
Vuoden 1918 marraskuun vallankumouksen yhteydessä kysymys Saksan kohtalosta lankesi sosiaalidemokraattien johtajien käsiin. Scheidemann esitti 7. marraskuuta valtakunnankanslerille SPD:n puoluejohdon uhkavaatimuksen, jossa vaadittiin keisari Vilhelm II:n eroa. Sosiaalidemokraattisten ministerien erottua hallituksesta valtakunnankansleri prinssi Max ilmoitti 9. marraskuuta keisarin luopuneen kruunusta. Uudeksi kansleriksi nimetty Ebert harkitsi perustuslaillisen monarkian säilyttämistä toistaiseksi ja valtiomuotokysymyksen lykkäämistä tulevalle kansalliskokoukselle. Scheidemann kuitenkin tajusi, että radikalisoitunut vallankumous oli riistäytymässä käsistä, joten vielä samana iltapäivänä hän julisti oma-aloitteisesti Berliinissä Valtiopäivätalon ikkunasta väkijoukolle pitämässään puheessa Saksan tasavallaksi kysymättä tähän hallituksen, puolueen tai Ebertin valtuutusta. Paluuta monarkiaan ei tämän jälkeen enää ollut. Scheidemannin julistus ehti sopivasti pari tuntia ennen kuin spartakistien johtaja Karl Liebknecht julisti toisaalla Berliinissä ”vapaan sosialistisen tasavallan”, ja aloite Saksan kohtalosta säilyi näin oikeistososiaalidemokraateilla.