Meripihka
Kivikaudelta saakka meripihkaa on saatu erityisen runsaasti nykyisten Liettuan ja Kaliningradin alueen rannoilta. Sitä käytettiin mm. korujen raaka-aineena. Suomessa raakameripihkaa on löydetty pieneltä alalta pellolta Inkoosta, lisäksi on muutamia hajalöytöjä Paraisilta ja Nauvosta. Mahdollisesti jäät ovat kuljettaneet sitä jostain eteläisemmältä Itämereltä. Suomesta meripihkaa on löydetty myös kivikautisilta asuinpaikoilta, kuten Yli-Iin Kierikistä. Meripihkaa kutsutaan myös nimellä "kivikauden kulta".
Kreikkalaiset ja roomalaiset hankkivat arvostamansa meripihkan vaihtamalla sitä metalleihin ja pronssiesineisiin. Meripihka oli tärkeä vaihdon väline tuohon aikaan. Useiden kielten sähköä tarkoittava sana tulee kreikan kielen meripihkaa merkitsevästä sanasta "elektron", sillä meripihka sähköistyy helposti hangattaessa.
Kuuselankankaan asuinpaikka
Suurin osa meripihkalöydöistä on tehty asuinalueen pihamaasta tai asumuksen pohjalta eli sen sisältä, jonne rikkoutunut koru on pudonnut ja hautautunut hiekkaan. Uutena meripihka on kestävä ja sitkeä materiaali ja helposti työstettävää. Valolle ja ilmalle altistuessaan se menettää nämä ominaisuutensa. On selvää, että lopulta korut hajoavat ja putoavat maahan. Useimmille meripihkakoruille on varmaan käynnyt juuri näin. Muuten ne olisivat päätyneet ihmisen mukana hautaan, josta ne sitten olisivat hauta-antimina löytyneet. Runsaat esiintymät asumusten lähellä ovat tutkijoiden mielestä osoitus siitä, että ne annettiin eteenpäin nuoremmille, joiden käytössä ne sitten lopulta murenivat ja hävisivät.