Ensimmäinen ristiretki
Ensimmäinen ristiretki oli vuosina 1095–1099 käyty sotilaallinen konflikti kristittyjen ja muslimien välillä. Ristiretki alkoi, kun paavi Urbanus II onnistui saarnoillaan vakuuttamaan joitakin maallisia hallitsijoita Pyhän maan uhatusta asemasta. Alun perin Bysantin keisari oli pyytänyt apua paavilta vedoten seldžukkien uhkaan, vaikka todellisena motiivina keisarilla oli oman valtakuntansa laajentaminen itään. Paavin motiivina oli myös halu yhtenäistää kristittyjen rivejä.
Kansan ristiretki
Liikkeen johtoon nousi kaunopuheinen munkki Pietari Erakko. Hänet tunnettiin ajamassa aasilla pukeutuen yksinkertaisiin vaatteisiin. Pietari oli tarmokkaasti saarnannut ristiretkistä ympäri pohjoista Ranskaa ja Flanderia. Hän väitti olleensa itse Kristuksen valitsema ja on mahdollista, että useat seuraajansa luulivat Pietarin olleen todellinen ristiretkien organisoija paavin sijaan. Usein uskotaan, että Pietarin armeija oli joukko lukutaidottomia, epäpäteviä talonpoikia, joilla ei ollut tietoa määränpäästään ja jotka uskoivat jokaisen vastaan tulleen kaupungin olleen Jerusalem. Tämä on saattanut olla osittain totta, mutta pitkä perinne pyhiinvaelluksesta Jerusalemiin takasi sen, että kaupungin sijainti ja etäisyys oli hyvin tiedossa. Vaikka suuri osa armeijasta oli kyvyttömiä taistelijoita, heitä oli johtamassa joukko hyvin koulutettuja ritareita. Näitä olivat muun muassa tuleva kronikoitsija Fulcher sekä Gautier Tyhjätasku, joka nimensä mukaisesti oli köyhtynyt ritari vailla herraa ja vasalleja, mutta samalla myös kokenut sotilas.