Erkki Kurenniemi
Kurenniemen studiosuunnitelma perustui ajalle tyypillisestä studiosta poiketen digitaaliseen ohjauslogiikkaan ja automaatioon. Vuosina 1964–1967 studion keskeisenä äänen ohjaus-, tuotto- ja muokkausyksikkönä toimi niin kutsuttu Integroidun syntesoija, jonka suunnittelun esimerkkinä toimi pikemminkin 1950-luvulla valmistunut RCA:n digitaaliohjattu syntetisaattori kuin esimerkiksi Robert Moogin jänniteohjatut syntetisaattorit. Yliopiston studiosuunnittelun ohessa Kurenniemi rakensi sähköisiä soittimia muun muassa avantgardetaiteilija M. A. Nummiselle, säveltäjä Osmo Lindemanille ja ruotsalaiselle säveltäjälle Ralph Lundstenille. Tunnetuin Kurenniemen soittimista lienee Sähkökvartetti, jota kuullaan M. A. Nummisen kappaleessa ”Kaukana väijyy ystäviä” (1968). Kunnianhimoisin Kurenniemen hankkeista oli sarja digitaalisia DIMI-syntetisaattoreita, joita valmistamaan perustettiin Digelius Electronics Finland Oy vuonna 1970.
Triangeli
Soitin oli käytössä ensin kansan parissa. Taidemusiikissa soitin on esillä vuodesta 1710 lähtien, jolloin Hampurin ooppera käytti sitä. Seitsemän vuotta myöhemmin myös Dresdenin ooppera otti soittimen käyttöönsä. Molemmissa oopperoissa instrumenttia käytettiin todennäköisesti kansantanssin säestämisessä. Soittimen maine oli pitkään alhainen ja sitä pidettiin kerjäläisten, kodittomien ja romaanien soittimena. Esimerkiksi Stuttgartissa koronetin soittajia jopa kiellettiin 1700-luvulla soittamasta tätä "mitätöntä soitinta". Soitin vakiintui 1700-luvulla käyttöön ottomaanien sotilasmusiikkiyhtyeiden kokoonpanoissa.
Orkesteriteoksissa soitin esiintyy 1700-luvun puolivälistä alkaen. Soitin on mukana Johann Friedrich Faschin (1688–1758) noin vuonna 1750 säveltämän teoksen johdannossa (overture). Muun muassa Wolfgang Amadeus Mozart (teoksessa "Die Entfürung aus das Serail", 1782) , Joseph Haydn (teoksessa Sotilassinfonia, 1794), Ludwig van Beethoven (9. sinfonia, 1823) sekä Johannes Brahms käyttivät sitä teoksissaan. 1800-luvun puolivälissä triangeli nousi muiden orkesterisoittimien joukkoon, kun Franz Liszt käytti sitä sooloinstrumenttina 1. pianokonsertossaan (Es) (1853). Sittemmin esimerkiksi Edward Elgar käytti triangelia 11. Enigma-muunnelmassaan (1899) kuvaamaan bulldogkoira Danin kaulapannasta syntyvää ääntä koiran ravistellessa itseään.