Eidsvollin kansalliskokous
Jatkodebatissa unionipuolueen ja itsenäisyyspuolueen erot tulivat selkeästi esille. Kreivi Wedel-Jarlsberg vastusti kuningastitteliä, koska se johtaisi kuninkaan valintaan, mihin virkaan Kristian Fredrik oli jo lähes itsejulistautunut. Kreivi oli puolestaan jo vuosia työskennellyt Norjan erottamiseksi Tanskasta ja tiesi, että Kristian Frederikin tavoitteena olisi maiden uudelleenyhdistäminen. Wedel-Jarlsbergin ryhmä kannatti siis löyhää Ruotsi-unionia, mikäli suurvallat eivät takaisi täyttä itsenäisyyttä. Itsenäisyyspuolue kannatti itsenäistä Norjaa Kristian Frederik kuninkaanaan. Tähän unionipuolueeksi muotoutuneen kannan edustajat kritisoivat, että hänestä tulisi ajan myötä myös Tanskan kuningas, jolloin ei olisi päästy puusta pitkään. Itsenäisyyspuolueen edustajien äänin perustuslain ensimmäiseksi kohdaksi muotoutunut perusperiaate kuitenkin hyväksyttiin äänin 78–29 yhden äänen puuttuessa.
Kielin rauha
Elokuussa 1807 Britannia halusi varmistaa siihen asti kuusi vuotta puolueettomana olleen Tanskan laivaston omalle puolelleen ja hyökkäsi Tanskaan. Britit piirittivät Kööpenhaminan ja valtasivat lähes koko Tanskan laivaston itselleen. Sen seurauksena Tanska liittyi Napoleonin puolelle ja julisti sodan Ruotsille 1808. Sota raunioitti Tanskan talouden ja vuonna 1813 valtio meni konkurssiin. Britannia eristi Norjan ja Tanskan laivastoylivoimallaan. Saarto merkitsi Tanskassa ja Norjassa talouskriisejä ja pulaa, Norjassa koettiin suoranainen nälänhätä. Vuonna 1813 Napoleon koki tappiot Venäjällä ja Leipzigissa ja joulukuussa kruununprinssi Kaarle Juhana hyökkäsi mannermaalta käsin Tanskaan. Diplomaattinen paine Kööpenhaminassa kasvoi ja Tanskan kuningas Fredrik VI antautui ylivoiman edessä 6. tammikuuta 1814. Talvella 1813–1814 Skagerrakiin oli muodostunut myös valtava jäämassa joka eristi Norjan entistä pahemmin Tanskasta.