Évariste Galois
Suurin yksittäinen seikka, joka vaikutti Galois'n elämään, oli Ranskan vallankumous, joka alkoi Bastiljin valtauksella 1789. Monarkia kaatui 1790-luvulla, ja 1804 Napoleon nousi keisariksi. Galois'n syntyvuonna, 1811, Napoleon oli uransa huipulla, mutta 1814 hänen valtakuntansa kaatui ja kuningas Ludvig XVIII nousi valtaan Napoleonin vastustajien avulla. Tarkoituksena oli häivyttää vallankumouksen merkitystä.
Guillaume Marie Anne Brune
Brune korotettiin prikaatin kenraaliksi 1793, ja hän osallistui Ranskan rojalisteja vastaan käytyihin taisteluihin, joita nimitettiin 13. Vendémiaireksi (5. lokakuuta 1795). Vuonna 1796 hän palveli Napoleonia Italian-sotaretkellä, koska hänet oli korotettu divisioonan kenraaliksi hyvästä palveluksesta taistelukentällä. Vuonna 1798 hän johti Ranskan hyökkäystä Sveitsiin, jossa hän oli perustamassa Helvetian tasavaltaa. Seuraavana vuonna hän komensi ranskalaisia Amsterdamissa Britannian ja Venäjän maihinnousun aikaan ja voittikin viholliset Castricumin taistelussa, jossa vihollisia komensi Yorkin herttua. Hänet palkittiin saavutuksista Vendéen maakunnassa ja Italian niemimaalla vuosina 1799–1801 (voittaessaan Bozzolon taistelun).
Vuonna 1802 Napoleon lähetti Brunen suurlähettilääksi osmanien valtakuntaan, jossä hän kahden vuoden diplomaattipalveluksen jälkeen oli pannut alulle suhteet Ranskan ja Persian kanssa.
Napoleonin kruunauksen yhteydessä (2. joulukuuta 1804) Brune sai nimityksen Ranskan marsalkaksi. Vuonna 1807 hän osallistui neljännen liittokunnan sotaan Pohjois-Saksassa ja valtasi ruotsalaisten hallitseman Pommerin. Brune ei kuitenkaan ollut keisarin suosikki, sillä hänen tasavaltalaiset ajatuksensa ja tapaaminen Kustaa IV Aadolfin kanssa vahvistivat Napoleonin epäilyksiä Brunen uskollisuudesta keisarikunnalle.