Ernest Rutherford
McGill yliopistossa olonsa aikana Rutherford otti laboratorioonsa yhä useampia tutkijaopiskelijoita, mukaan lukien naisia joita tuohon aikaan opiskeli yliopistossa vain muutamia. Hän oli kysytty puhuja ja lehtiartikkeleiden kirjoittaja. Hänet valittiin vuonna 1900 Kanadan ja 1903 Lontoon Royal of Society jäseneksi. Hän kirjoitti tällä kaudella myös tärkeimpiä radioaktiivisuuden oppikirjoja. Hänen ensimmäisen kirjansa Radioactivity julkaistiin vuonna 1904. Hänelle myönnettiin apurahoja, hän sai mitaleita ja paljon työtarjouksia. Myöhemmin vuonna 1908 hän sain Nobelin kemian palkinnon tutkimuksistaan alkuaineiden hajoamisesta sekä radioaktiivisten aineiden kemiallisista tuloksistaan. Hämmentynyt Rutherford usein kertoi ystävilleen, että nopein muutos minkä hän tiesi, oli hänen siirtyminen fyysikosta kemistiksi.
Hans Geiger
Vuonna 1902 Geiger aloitti fysiikan ja matematiikan opinnot Erlangenin yliopistossa, josta sai tohtorin arvon 1906. Hänen työskentelynsä Rutherfordin kanssa alkoi 1907 Manchesterin yliopistossa, ja vuonna 1909 hän kehitti Ernest Marsdenin kanssa näiden kahden mukaan nimetyn Geigerin-Marsdenin kokeen. Geiger ja Marsden kumosivat Rutherfordin johtamassa kokeessa rusinapullamallin esittämällä, että atomin massa on keskittynyt hyvin pienelle alueelle atomin keskustaan eli sen ytimeen.