Pullokuonodelfiini
Aikuisten delfiinien pituus voi vaihdella kahdesta neljään metriin ja paino 150 kilogrammasta 650 kilogrammaan. Useimmiten ne kuitenkin painavat noin 200–300 kg. Urokset ovat hiukan pidempiä ja huomattavasti painavampia kuin naaraat. Delfiinin koko näyttäisi riippuvan sen asuinalueesta. Suurin osa tähän liittyvästä tutkimuksesta on suoritettu pohjoisella Atlantilla, missä tutkijat ovat erottaneet kaksi ekotyyppiä. Lämpimämmissä ja matalammissa vesissä asuvat delfiinit ovat pienempikokoisempia kuin kylmien ja syvien vesien serkkunsa. Skotlannissa mitattujen delfiinien keskiarvo oli vähän alle 4 metriä, mutta Floridassa mitattujen vain noin 2,5 metriä. Kylmemmissä vesissä oleskelevilla delfiineillä on myös korkeampi rasvaprosentti ja niiden veri sopeutuu paremmin syviin sukelluksiin.
Pyrstönpäät ja selkäevä ovat muodostuneet tiheästä kudoksesta, eikä niissä ole luuta tai lihasta. Eläin liikkuu eteenpäin liikuttamalla pyrstöä ylös ja alas. Sivuevät toimivat ohjauksessa. Niissä on samantapainen luusto kuin maanisäkkäillä, joista delfiinit ja muut merinisäkkäät ovat kehittyneet 50 miljoonaa vuotta sitten.
Oviraptor
"Oviraptor" oli noin kahden metrin pituinen ja se lienee painanut korkeintaan 100 kiloa. Laji käveli pystyasennossa ja sen ruumiinmuoto muistuttaa muita petodinosauruksia. Niistä sen erottaa kuitenkin sen lyhyt ja korkea kallo, jossa on nokka ja sen kitalaessa pari piikkimäistä hammasta. Tämän lisäksi "Oviraptorin" pään päällä oli eräänlainen kypärä. Pään harjanne on voinut toimia viestinä lajitovereille esimerkiksi lisääntymisaikana, vaikka se tosin oli kummallakin sukupuolella. Kypärä on voinut toimia myös hengitysilman lämmittimenä, hajuaistin tehostajana tai aivojen viilentäjänä. Aivot olivat dinosauruksen aivoiksi isot, suurin piirtein nykyisen strutsin tai emun aivojen kokoiset. On epäilty, että sen ansiosta "Oviraptor" on voinut olla hyvin sosiaalinen. Suvun lajien eturaajat olivat taipuneet lintumaisesti sivuille levossa. Ranneluiden rakenne on antanut ymmärtää, että eturaajat olivat taipuisat. "Oviraptorilla" on voinut olla myös höyhenpeite.
Ensimmäinen "Oviraptor" löydettiin munapesän läheltä, jonka munien luultiin kuuluneen "Protoceratopsille". Tästä sen päteltiin olleen rosvoamassa pesää, joten sen nimi tarkoittaakin ’munavarasta’. Myös sen nokan ja kitalaen hampaiden sanottiin sopivan munien rikkomiseen. Kuitenkin vuonna 1992 löydettiin pesä, jossa oli poikasia ja emo. Osoittautui, että pesä olikin sen oma, ja se vartioi tai hautoi pesää. Yksilö joutui hiekkamyrskyn tai mutavyöryn kouriin ja menehtyi pesälle.