Saksalainen ritarikunta
Saksalainen ritarikunta perustettiin vuonna 1190 Lyypekin ja Bremenin porvarien aloitteesta auttamaan vaikeuksiin joutuneita ristiretkeläisiä Palestiinassa. Aluksi järjestö oli Akkon lähellä sijainnut kenttäsairaala, mutta se muuttui pian aseistetuksi järjestöksi. Sen jäsenet oli jaettu ritareihin, pappismunkkeihin ja palveleviin veljiin. Ritarikunta oli aluksi erittäin pieni, vuonna 1210 jäseniä oli korkeintaan parikymmentä. Keisari Henrik VI:n paavilta hankkiman suosionosoituksen ja keisari Fredrik II:n lahjoitusten turvin ritarikunnasta kasvoi kukoistava järjestö, jolla oli omaisuutta Palestiinassa, Saksassa, Italiassa ja Kreikassa. Vuodesta 1226 järjestön toiminta keskittyi Itä-Preussiin, vaikka sen päätukikohta olikin Akkossa vuoteen 1291 saakka. Ritarikuntaa johti suurmestari apunaan neuvosto, jossa oli viisi maamestaria.
Saksan sotilaspiirit
Saksan sotilaspiirit (, yks. "Wehkreis", lyh. WK) jakoivat Saksan maan sotilaspoliittisiin hallintoalueisiin, joiden kunkin tarkoitus oli vastata alueensa värväys- ja sotilaskoulutusasioista. Kussakin piirissä oli myös niiden alueilla olevien joukkojen huoltamisesta ja täydennyksestä vastaavia laitoksia. Sotilaspiirijärjestelmä oli käytössä Weimarin tasavallan ja myöhemmin natsihallinnon aikana. Rauhan aikana alue majoitti sen numeroa vastaavaa armeijakuntaa, esim. Baijerin VII sotilaspiirin alueella toimi VII armeijakunta ja sen esikunta. Weimarin aikana Saksa jaettiin 13 piiriin, roomalaisilla numeroilla merkittynä I-XIII sotilaspiireihin.