Kasaarien kaanikunta
Kasaarien kaanikunta (650–969) oli varhaiskeskiaikainen valtio, jonka perusti kasaarien paimentolaiskansa. Kasaarien kaanikunta syntyi eroamalla Länsiturkkilaisesta kaanikunnasta. Kasaarien kaanikunta hallitsi suurimmillaan Kaukasiaa, Volga-joen ala-ja keskijuoksua, nykyisen Kazakstanin luoteisosia, Asovanmeren rantoja, Krimin itäosia sekä Itä-Euroopan aro- ja metsäaroseutuja Dnepr-joelle asti. Kaanikunnan keskus sijaitsi aluksi nykyisen Dagestanin rannikkoseudulla, myöhemmin Volgan alajuoksulla. Osa hallitsevasta eliitistä kääntyi juutalaiseen uskoon. Osa itäslaavilaisista heimoista oli kasaarien liittolaisia ja maksoi veroja kasaareille. Kasaarien kaanikunta tuhoutui Kiovan Venäjän kanssa käytyjen sotien seurauksena 900-luvun lopulla.
Baškiirit
Baškiirit mainitaan useissa eri keskiajan lähtiessä, esimerkiksi baškiirien alueiden läpi vuonna 1253 matkustaneen fransiskaanimunkki William Rubrukilaisen töissä. Kun Kultainen orda hajosi 1300-luvulla baškiirit kuuluivat Kazanin- ja Siperian kaanikuntiin. Moskovan Venäjän alaisuuteen he päätyivät keisari Iivana Julman valloitettua Kazanin vuonna 1552. Baškiirit tekivät kuitenkin joillakin alueilla vastarintaa ja kokonaan heitä ei kukistettu ennen Pugatšovin kapinaa vuosina 1773-1775. Katariina II perusti Orenburgin muftiaatin vuonna 1788 ja se siirrettiin myöhemmin Baškirian nykyiseen pääkaupunki Ufaan, josta tuli sittemmin yksi tärkeimmistä muslimien hengellisistä keskuksista Venäjällä.