Valkeakosken naiskaarti
Valkeakosken naiskaarti oli vuoden 1918 Suomen sisällissodan aikana toiminut punakaartin yksikkö, joka oli osa Valkeakosken punakaartia. Se oli muodostettu tuolloin Sääksmäen pitäjään kuuluneen Valkeakosken teollisuusyhdyskunnan naisista, jotka olivat suurimmaksi osaksi Tervasaaren paperitehtaan työläisiä. Kaartiin kuului yhteensä ainakin 115 naista, joista noin 50 oli aseellisessa osastossa, muiden toimiessa huolto- ja lääkintätehtävissä. Taisteluissa, teloituksissa ja vankileireillä heistä sai surmansa 47, eli käytännössä lähes kaikki aseellisen osaston naiset.
Kansalliskaarti (suurlakko)
Työväestön keskuudessa oli jo heti lakon alettua keskusteltu järjestyskaartin perustamisesta ja lopulta Kaarlo Luoto ehdotti asiaa lakkokomitean puheenjohtajana toimineelle Matti Kurikalle tiistaina. Järjestyksen ylläpitoa varten perustettiin lähinnä työläisistä koostunut "Kansalliskaarti". Tämän jälkeen Luoto värväsi kaartin rungon nopeasti entisistä vanhan väen sotamiehistä ja aliupseereista, jotka olivat mukana työväenliikkeen toiminnassa. Kaarti jaettiin kahtia vartiopalvelusta suorittavaan osastoon sekä varsinaiseen kaartiin, joka organisoitiin armeijan mallin mukaisesti
Kaartin tunnuksena oli aluksi valkoiset käsivarsinauhat, mutta Luodon komennossa olleet kaksi varsinaisen kaartin rykmenttiä vaihtoivat ne pian punaisiksi, jonka jälkeen niistä alettiin käyttämään nimitystä ”punainen kaarti”. Vartio-osasto käytti edelleen valkoisia nauhoja. Punaiseen väriin ei kuitenkaan vielä tuolloin iittynyt sen myöhäisempää poliittista merkitystä. Kansalliskaartissa oli yhteensä noin 2 000 miestä.
Lakkokomitean toimenpiteet yllättivät täydellisesti myös Helsingin kaupunginvaltuuston, joka tuolloin koostui pelkästään porvaristosta. Perustuslaillisten johtama valtuusto oli samaan aikaan suunnitellut ottavansa lakossa olleen poliisilaitoksen haltuunsa, jota silmälläpitäen ylioppilaat olivatkin jo suunnitelleet oman suojakaartin perustamista entisen poliisipäällikön Ivar Gordien johdolla. Ylioppilaat päättivät kuitenkin nopeasti liittyä lakkokomitean perustamaan kansalliskaartiin. Sen päälliköksi oli aluksi ehdolla Gordie, mutta kun Kurikan entuudestaan tuntema entinen vanhan väen kapteeni Johan Kock saapui Helsinkiin myöhemmin samana päivänä, pyysi Kurikka häntä kansalliskaartin johtajaksi. Työväki siirtyi välittömästi Kockin taakse, vaikka oli vain paria tuntia aikaisemin vielä kannattanut Gordieta. Porvaristo kannatti edelleen Gordieta, mutta Kockin valinnan jälkeen ylioppilaat suostuivat hänen komentoonsa, niin että he kuitenkin muodostivat oman osastonsa. Vastuu työväestön ja ylioppilaiden kesken jaettiin miesluvun mukaan. Kock vastasi kaartin yleisistä asioista, mutta myös Gordie tli mukaan sen toimintaan laatimalla kaartin yksityiskohtaisemmat ohjeet. Iltapäivänä kaarti valtasi Senaatintorin laidalla sijainneen poliisilaitoksen ja lähetti kaupungille järjestyspatrulleja. Helsinkiläisten mielissä kaupungin järjestyksenpito oli nyt siirtynyt vallankumouksellisten käsiin. Poliisilaitos oli lähinnä työväestön miehittämä, mutta asemalla oli myös ylioppilaita, jotka toimivat sihteerinä ja kielenkääntäjinä. Mukana oli myös suuri joukko naisia, jotka toimivat huoltotehtävissä.