Laiskiaiset
Laiskiaisille on kehittynyt erityissopeutumia puissa elämiseen. Lehdet, jotka ovat laiskiaisten pääravintoa, tarjoavat hyvin vähän energiaa ja ravintoa ja ovat myös huonosti sulavia. Tämän vuoksi laiskiaisilla on suuri ja erikoistunut mahalaukku, jossa on monta osastoa, joissa symbioosissa elävät bakteerit hajottavat lehtiainesta. Silti ruoansulatusprosessi voi kestää peräti kuukauden. Jopa kaksi kolmasosaa laiskiaisen painosta voi muodostua mahalaukun sisällöstä. Lehdistä saatavan vähäisen energiamäärän laiskiaiset käyttävät taloudellisesti: niiden aineenvaihdunta on todella hidasta – alle puolet siitä, mitä tämän kokoluokan eläimillä tavallisesti on – ja ruumiinlämpö on vain 28–32 °C.
Pikkulaakasittiäinen
Pikkulaakasittiäinen suosii avointa ja aurinkoista maastoa, jossa on hiekkainen maaperä. Laji elää erityisesti lehmien lannassa, mutta myös lampaan ja erilaisten villieläinten jätökset käyvät ravinnoksi. Naaras kaivaa ulostekasan alle maahan haarautuvan käytävän, jonka haarojen päihin se kerää lantapalloja toukkien ravinnoksi. Toukkien ravinnoksi se kelpuuttaa yleensä vain lehmänlannan, lampaanlantaa kuoriainen kelpuuttaa vain jos sen koostumus on kiinteiden palleroiden muotoilemiseen sopiva. Munintapaikoiksi naaras valikoi etenkin eläinten kulkureiteillä olevat lantakasat,sillä niiden kohdalla ei ole maan kaivamista haittaavaa kasvillisuutta. Pikkulaakasittiäiset talvehtivat aikuisina. Niitä tavataan heinäkuusta syyskuulle ja talvehtimisen jälkeen uudestaan huhtikuulta heinäkuuhun.