Punakaarti
Punakaarti on yleisnimitys, jolla kutsutaan Suomen työväenliikkeen 1900-luvun alun puolisotilaallisia joukkoja. Punakaarteja perustettiin kahdessa vaiheessa, aluksi suurlakon seurauksena vuosina 1905–1906, ja niiden lakkauttamisen jälkeen uudelleen vuosina 1917–1918. Tunnetuin punakaartiksi kutsuttu joukko on vuoden 1918 sisällissodassa Suomen kansanvaltuuskunnan armeijana taistellut "Suomen Punainen Kaarti".
Punakaarti
Punakaarteja käsittelevää kirjallisuutta alkoi ilmestymään välittömästi sisällissodan päätyttyä. Ne olivat aluksi paikallisten työväenyhdistysten julkaisemia muistoalbumeja, jotka sisälsivät pääosin sodassa surmansa saaneiden jäsenen henkilötietoja ja valokuvia. Vuonna 1925 ilmestyi Mihail Svetšnikovin teos "Vallankumous ja kansalaissota Suomessa", joka oli yleisesitys punaisten sodankäynnistä, mutta ensimmäinen punakaarteja käsittelevä kirja oli Alex Halosen 1928 Pohjois-Amerikassa julkaistu "Suomen luokkasota". Se sisälsi punaisten johtoon kuuluneiden henkilöiden kirjoitusten lisäksi runsaasti punakaartilaisten muistelmia. Neuvostoliitossa ilmestyi vuotta myöhemmin Jukka Lehtosaaren toimittama "Punakaarti rintamalla". 1930-luvun lopulle saakka nämä teokset edustivat poliittisesti värittynyttä luokkasotakirjallisuutta, kunnes ensimmäiset kriittiset teokset ilmestyivät. Niitä edustivat Emil Saarisen salanimellä ”Arvid Luhtakanta” kirjoittama "Suomen punakaarti" (1938) sekä Jalmari Parikan muistelmateos "Viimeinen taisto" (1938).