Meripihka
Kivikaudelta saakka meripihkaa on saatu erityisen runsaasti nykyisten Liettuan ja Kaliningradin alueen rannoilta. Sitä käytettiin mm. korujen raaka-aineena. Suomessa raakameripihkaa on löydetty pieneltä alalta pellolta Inkoosta, lisäksi on muutamia hajalöytöjä Paraisilta ja Nauvosta. Mahdollisesti jäät ovat kuljettaneet sitä jostain eteläisemmältä Itämereltä. Suomesta meripihkaa on löydetty myös kivikautisilta asuinpaikoilta, kuten Yli-Iin Kierikistä. Meripihkaa kutsutaan myös nimellä "kivikauden kulta".
Kreikkalaiset ja roomalaiset hankkivat arvostamansa meripihkan vaihtamalla sitä metalleihin ja pronssiesineisiin. Meripihka oli tärkeä vaihdon väline tuohon aikaan. Useiden kielten sähköä tarkoittava sana tulee kreikan kielen meripihkaa merkitsevästä sanasta "elektron", sillä meripihka sähköistyy helposti hangattaessa.
Pronssikauden meripihkakauppa
Pohjoisen meripihkaa kulkeutui pronssikauden alussa (Monteliuksen periodit I–II) heti Tonavalle asti. Kauppa katkesi noin 1300 eaa. (Monteliuksen periodi III) Uurnakenttäkulttuurin leviämiseen ja eri väestöjen ylikansoituksesta alkaneisiin sotiin. Samalla alkoivat myös hyökkäykset Meklenburgin alueelle, joka on ollut Skandinavisen pronssikauden kulttuurin eteläreunaa. Myös Alppien pohjoispuolella sijainneet kaupan keskukset olivat tuohon aikaan linnoittautuneet ja lopulta ne oli myös valloitettu. Kauppa etelään katkesi ja sen kaakkoon päin toimiva haara vahvistui nyt valtareitiksi. Alueella sijaitsivat Uurnakenttäkulttuurin sydänmaat ja pronssin tuotantoalueet. Alueella oli paljon kuparin ja tinan tuotantoa ja pohjoisen meripihkakauppa suuntautui siksi sinne. Meripihkalle vaihtokauppassa annettavien pronssiesineiden tyyli vaihtui. Meripihkalla ostettiin uudentyyppisiä aseita, pronssiesineitä sekä myös pronssiharkkoja. Vaikka vaihtokaupassa käytettiin myös kultaesineitä, ei meripihkaa ole löydetty kullan tuotantoalueilta Transylvaaniasta.