Hallusinogeenit
Käsite koostuu kreikan kielen sanoista "ψυχή" ("psyche", "mieli") ja "δηλείν" ("delein", "ilmaista"), ja sillä tarkoitetaan ainetta, joka nostaa esille mielen piilotettuja, mutta todellisia puolia. Käsitteen "psykedeeli" synonyyminä käytetään myös sanoja "psykotomimeettinen" ja "hallusinogeeni", ja kategoriaan lasketaan kuuluvan monia eri sisäiseen maailmaan vaikuttavia aineita, joita ovat esimerkiksi LSD, psilosybiini, DMT, 2C-B, meskaliini ja DOB, ja monet muut tryptamiinit, fenetyyliamiinit ja harvinaisemmat yhdisteet. Myös empatogeenit (esimerkiksi MDMA), kannabinoidit ja dissosiatiivit (esim. ketamiini) lasketaan monesti samaan ryhmään. LSD:tä pidetään yleisesti "psykedeelin prototyyppinä". Viitattaessa LSD:n kaltaisiin psykedeeleihin, tutkijat käyttävät usein ilmaisua "klassiset hallusinogeenit" R. A. Glennonin (1999) määrittämällä tavalla: "Klassiset hallusinogeenit ovat aineita jotka täyttävät Hollisterin määritelmän, sekä (a) sitoutuvat 5-HT2-serotoniinireseptoreihin ja (b) jotka koulutetut koe-eläimet erottavat epäaktiivisista aineista." Kun käsitettä "psykedeeli" käytetään suorana viittauksena LSD:n kaltaisiin aineisiin (eli mainittuihin klassisiin hallusinogeeneihin), tutkimuksen kirjoittajat täsmentävät tarkoittavansa nimenomaan tätä rajoitettua merkitystä (ks. esim. Nichols, 2004).
Psykedeelit
Ensimmäinen raportti siperialaisten heimojen punakärpässienen käytöstä julkaistiin 1730. Havaijilaisten kavasta julkaistiin raportti 1771. Vuonna 1772 Joseph Priestly tuotti ensimmäisenä ilokaasua. Alexander von Humboldt julkaisi 1800-luvun alussa raportin amazonialaisen yopon käytöstä. Tietämys psykedeeleistä alkoi kasvaa voimakkaasti 1800-luvun puolivälissä. Kannabis ja hasis tulivat Eurooppaan, ja Richard Spruce selvitti amazonialaisia ayahuasca-rituaaleja. Ernst Freiherr von Bibra julkaisi vuonna 1855 raportin seitsemästätoista kasvista, jotka vaikuttivat mieleen. Vuonna 1864 julkaistiin raportti afrikkalaisen "Tabernantha ibogan" psykoaktiivisista vaikutuksista.