Saksalainen ritarikunta
Euroopan maalliset hallitsijat käyttivät ritarikuntia sotilaallisiin tarpeisiinsa pakanoiksi katsottuja vihollisia vastaan. Unkarin kuningas käytti Saksalaista ritarikuntaa puolustamaan Transilvaniaa vuosina 1221–1225 kumaaneita vastaan ja ajoi ritarikunnan alueelta pois sen tultua tarpeettomaksi, vaikka ritarikunta oli rakentanut alueelle viisi linnaa. Kun puolalainen herttua Konrad halusi käyttää ritarikuntaa pakanallisia preussilaisia vastaan, vaati ritarikunta Transilvanian kokemuksesta viisastuneena valloittamilleen alueille autonomiaa.
Malborkin linna
Saksalainen ritarikunta oli tullut auttamaan puolalaisia käännyttämään Puolan pohjoispuolella asuvia muinaispreussilaisia kristinuskoon. Ritarikunta sai jalansijaa 1230-luvulla raja-alueelta ja suurmestari Hermann von Salza Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarilta Fredrik II:lta luvan ritarikunnan valloittamille maille. Saksalainen ritarikunta rakennutti alueelle useita linnoja, joilla oli sekä poliittinen että uskonnollinen tarkoitus. Yksi merkittävimmistä oli Malborkin linna, jonka rakennustyöt alkoivat 1270-luvulla. Sen merkitys kasvoi entisestään, kun suurmestarin asemapaikka siirrettiin sinne Venetsiasta vuonna 1309. Alkuperäisestä esilinnasta tuli tällöin suurmestarin asunto ja alueen lounaiskulmaan rakennettiin suurmestarin palatsi.