Punakaarti (kulttuurivallankumous)
Nimeä punakaarti alkoi ensimmäisenä käyttää eräs korkea-arvoisten kaaderien lapsista muodostunut Pekingin Qinghuan yliopiston opiskelijaryhmä, joka järjestäytyi salaisesti 29. toukokuuta 1966. Kun Mao oli elokuun 1966 alussa antanut ryhmälle tukensa, alkoi puolueen propagandakoneisto levittää termiä ja kaikki muutkin vastaavat ryhmät ottivat sen käyttöönsä. Lisäksi jokaisella kaartilla oli oma nimi. Punakaartit jakautuivat jo alkuvaiheessa kahteen eri suuntaukseen, maltillisiin ”konservatiiveihin” ja radikaalimpiin ”kapinallisiin”, minkä lisäksi oli vielä radikaalimpia ”äärivasemmistolaisia” ryhmiä. Konservatiivien jäseniksi valikoitui usein kommunistisen yhteiskunnan ”hyvistä perheistä” eli työläistaustasta lähtöisin olleita nuoria, kapinallisiin taas liittyi enemmän ”huonompiin luokkiin” kuuluneita.
Suomen Punaisen Kaartin pohjoisin rintama
Kantalahdessa perustettiin suomalainen punakaarti 3. tai 22. helmikuuta 1918, jonka järjestelytoimikuntaan valittiin Iivo Ahava, liikemies Vilho Vihuri, kuusamolainen suutari Heikki Pekkala, kuolajärveläinen talollinen Mikko Pikkuvirta ja E. Nieminen. Knäsöin ja Vienan Kemin punakaartit perustettiin hieman myöhemmin. Maaliskuun puolivälissä näissä kaarteissa oli noin 2500 miestä. Aseiden hankintaa ja kansanvaltuuskunnan ohjeita varten päätettiin lähettää Iivo Ahava ja Vilho Vihuri Helsinkiin.. Iivo Ahavalla ei ollut jyrkkää poliittista kantaa vaan hän oli Karjalanheimon itsenäisyysmies. Hän toimitti Pariisiin rauhan konferenssiin Karjalan itsenäisyysjulistuksen jossa Karjalan kulttuuri, luonnonvarat ja Karjalan itsehallinto alue vaatimuksen. Voidaankin kyseenalaistaa oliko mitään karjalaista punakaartia olemassa.