Salamasota
Salamasota (, ) tarkoittaa nopeaa puolustuslinjojen läpi suunnattavaa hyökkäystä vihollisen taistelevien yksikköjen lamauttamiseksi. Hyökkäystä kuvaa sen raivokkuus, yllätyksellisyys ja aselajien saumaton yhteistyö. Salamasodan periaatteen esitti ensimmäisenä englantilainen kenraali J.F.C. Fuller, ja sitä sovellettiin ensimmäisen kerran Amiensin taistelussa 1918. Salamasodan teorian kehittivät lopulliseen muotoonsa saksalaiset sotateoreetikot ja sodanjohtajat ensimmäisen maailmansodan jälkeen 1900-luvun alkupuolella. Teoria pohjautui kuuluisan sotateoreetikon Carl von Clausewitzin teoksessaan "Sodankäynnistä" ("Vom Kriege") 1800-luvun puolivälissä esittämiin ”vallankumouksellisiin” käsityksiin esimerkiksi ratsuväen käytöstä. Panssarivaunuja voidaan pitää 1900-luvun vastineena ratsuväelle niin käyttötarkoitukseltaan kuin toimenkuvaltaankin. Myöhemmin osan nopean iskukyvyn voimasta ovat korvanneet toisessa maailmansodassa maataistelukoneet ja toisen maailmansodan jälkeen lisäksi myös taisteluhelikopterit.
Irakin hyökkäys Iraniin vuonna 1980
Irak hyökkäsi Iraniin 22. syyskuuta 1980. Virallisesti Irak tavoitteli vain kymmenen kilometrin levyistä vyöhykettä mutta tavoite oli kauempana. Sodan alkuvaiheessa irakilaiset etenivät nopeasti leveällä rintamalla, mutta eivät loppujen lopuksi merkittävän pitkälle Iraniin. Irakilaisten salamasota onnistui, koska Iranin vallankumouskaartit (Pasdaran) olivat heikosti aseistettuja ja hajanaisia.
Sodan kolmena ensimmäisenä päivänä Irakin ilmavoimat hyökkäsivät moniin Iranin lentotukikohtiin, tutka-asemiin ja armeijan varastoihin onnistumatta kuitenkaan tuhoamaan lentokoneita, vaikka aiheuttivatkin lentokentille vähäisiä vaurioita. Koneiden miehistöt tekivät virheitä, neuvostoliittolainen tekniikka ei toiminutkaan ja niin edelleen. Koneet pommittivat myös Tabrizin öljykaupunkia ja Shatt al-Arabin öljykentät syttyivät tuleen. Iran kykeni pian omiin ilmahyökkäyksiin, joiden voima yllätti irakilaiset.