Valkohäntäpeura
Suomen valkohäntäpeurakanta on saanut alkunsa Minnesotaan muuttaneiden amerikansuomalaisten lahjasta entiselle kotimaalleen. Siirtolaisten maastalähdön aikoihin Suomessa ei elänyt juuri lainkaan luonnonvaraisia hirvieläimiä, sillä metsäpeurat oli metsästetty sukupuuttoon, hirvikanta näytti olevan kokemassa saman kohtalon eikä metsäkauris ollut vielä levittäytynyt sinne. Yhdysvalloissa sen sijaan eli useita hirvieläinlajeja, joista valkohäntäpeura oli yleisin. Siksi Minnesotan siirtolaiset perustivat vuonna 1932 erityisen peurakomitean, jonka tavoitteeksi tuli saada valkohäntäpeurasta Suomeen uusi riistalaji. Syksyllä 1934 komitea oli saanut hankittua laivalla tapahtuvaa kuljetusta varten kahdeksan peuranvasaa, joista puolet oli uroksia ja puolet naaraita. Yksi uros kuitenkin kuoli jo ennen laivamatkaa, ja kaksi menehtyi laivassa. Helsingin satamaan selvisi hengissä yksi uros ja neljä naarasta, jotka 8. syyskuuta 1934 saapuivat perille Vesilahden Laukon kartanon maille perustettuun tarhaan. Ensimmäiset suomalaiset vasat syntyivät toukokuussa 1937. Maaliskuussa 1938 peurat karkasivat aitauksestaan, eikä urosta enää saatu kiinni. Tällöin tarhassa jäljellä olleet kolme naarasta ja niiden kaksi urosvasaa päädyttiin laskemaan vapauteen. Kannan geneettisen perimän laajentamiseksi Suomeen tuotiin vielä muutamia valkohäntäpeurayksilöitä lisää vuonna 1948. Lentokonematkalle lähti tuolloin joko kuusi tai kahdeksan yksilöä (puolet kumpaakin sukupuolta), mutta niistä 2–3 ehti kuolla ennen Laukossa tapahtunutta vapauttamista. Kanta oli alkanut kasvaa nopeasti jo ennen tätä jatkoistutusta, sillä vuonna 1948 sen kooksi laskettiin noin sata yksilöä ja metsästyksen aloittamisvuonna 1962 tuhat yksilöä. Metsästys ei hidastanut runsastumista, vaan vuonna 1968 peurojen määräksi arvioitiin jo neljä tuhatta. Määrä kasvoi nopeasti varsinkin 1970-luvun alussa ja oli suurimmillaan saman vuosikymmenen lopulla, jolloin talvikannaksi arvioitiin noin 25 000 yksilöä. Valkohäntäpeurojen metsästystä alettiin tehostaa, ja siihenastisena ennätysvuonna 1980 kaadettiin lähes 15 000 yksilöä. Tuon huippujakson jälkeen kantaa on säännöstelty metsästyksellä; se kävi alimmillaan noin 15 000 yksilössä, mutta nyttemmin kannan on annettu kasvaa. Leviämistä rajoittaa luonnollisesti lumipeitteen paksuus ja ravinnon saatavuus, mutta maan itä- ja pohjoisosissa myös suuret yhtenäiset metsäalueet ja vesistöt. 2000-luvulla peurakantaa on pienentänyt ilveskannan kasvu, joka etenkin vahvoilla peura-alueilla on ollut huomattavan nopeaa. Myös peuran käyttäytymisessä on havaittu muutoksia – se ei tule niin helposti ruokintapaikoille, jonka tienoilla ilvekset odottavat – ja saalismäärät ovat osin senkin vuoksi pienentyneet.
Kanadanhanhi
Suomessa havaittiin ensimmäinen, todennäköisesti Ruotsista tullut kanadanhanhi vuonna 1955 Hailuodossa. Lajin istuttaminen Suomeen aloitettiin 1960-luvun alussa, Ruotsista tuoduilla linnuilla. Ensimmäiset neljä yksilöä tuotiin Inkoon Hättön saarelle vuonna 1960. Kaksi vuotta myöhemmin lintuja oli jäljellä enää kaksi, ja ne vapautettiin saarelle, minkä jälkeen ne katosivat. Vuonna 1964 Ruotsista tuotiin kahdeksan poikasta, joista neljä vapautettiin vuonna 1966 Porvoon läheiselle Viksbergin järvelle. Ne saivat muutaman poikasen, ja kaikki linnut otettiin syksyllä takaisin tarhaan. Syksyllä 1967 nuoria ei saatu kiinni ja ne lähtivät muuttomatkalle. Nämä hanhet lisääntyivät usean vuoden ajan, mutta alueelle ei silti syntynyt luonnonvaraista kantaa. Suomalainen kanadanhanhipopulaatio sai varsinaisesti alkunsa vasta vuonna 1970, jolloin alettiin tehdä istutuksia eri puolille maata, varsinkin Turun ja Rauman seuduille. 1980-luvun loppuun mennessä Suomen kanta oli kasvanut jo lähes 3 000 yksilöön, joista valtaosa eli länsi- ja lounaisrannikoilla. Ruotsista oli siirtynyt kanadanhanhia itsenäisesti Länsi-Lappiin. 1990-luvun puolivälissä yksilöitä oli arviolta noin 4 000–5 000, ja laji oli levittäytymässä laajalti myös sisämaahan. Nykyään Suomen parimääräksi arvioidaan noin 10 000. Suuri osa suomen kanadanhanhista muuttaa talveksi Itämeren eteläsosiin ja Etelä-Ruotsiin, ja vähäisempi määrä Baltian rannikolle. Pieni osa linnuista talvehtii pesimäaluidensa läheisissä sulapaikoissa tai lounaisrannikolla. Pohjoismaisen populaation kapea perimä ei näytä vähentäneen sen elinvoimaisuutta, sillä haitalliset perintötekijät ovat ilmeisesti karsiutuneet kannan ollessa pieni.