Markian Popov
Popov aloitti sotilasuransa nuorena Venäjän sisällissodassa. Sodan jälkeen hän opiskeli Neuvostoliiton sotilaskouluissa ja eteni urallaan verrattain nopeasti. Hän oli kenraaliluutnantti ja Leningradin sotilaspiirin komentaja, kun Saksa hyökkäsi Neuvostoliittoon kesällä 1941. Popov osallistui useiden ratkaisevien taisteluiden johtoon toisen maailmansodan aikana. Hänet ylennettiin puna-armeijan toiseksi korkeimpaan armeijakenraalin sotilasarvoon 1943. Hän ei kuitenkaan nauttinut Stalinin luottamuksesta, minkä vuoksi hänen uransa oli epätasainen hänen pätevyydestään huolimatta. Hänet alennettiin sodan lopulla epäonnistuneen Riian valtausyrityksen jälkeen. Häntä väheksyttiin sodanjälkeisessä neuvostoliittolaisessa historiankirjoituksessa. Hänen maineensa ja arvonsa palautettiin vasta Stalinin kuoltua ja Nikita Hruštšovin noustua valtaan. Hruštšov ja Popov olivat tehneet yhteistyötä Stalingradin taistelun aikana, ja hänen uransa lähti uuteen nousuun 1954. Popov kuoli tapaturmaisesti Moskovassa 1969.
John Pope
Sisällissodan syttyessä hän haki Lincolnin adjutantiksi, mutta hänet ylennettiin prikaatinkenraaliksi 17. toukokuuta 1861 ja komennettiin hakemaan vapaaehtoisia Illinoisista. Hän sai komennettavakseen läntisen sotanäyttämön pohjoisalueen ja Keski-Missourin heinäkuussa ja riitatui läntisen sotanäyttämön komentajan kenraalimajuri John C. Frémontin kanssa ja juonitteli saadakseen tämän pois komennosta. Pope otti 18. joulukuuta Blackwaterista Missourista 1200 vankia. Hän sai 1862 kenraali Halleckilta komentoonsa Mississippin armeijan, ja komennettiin valtaamaan Konfederaation tukikohtia Mississippijoen varrella. Hän onnistui valtaamaan New Madridin ja avasi tien unionin sotalaivoille Memphisiin asti. Corinthin piirityksessä hän komensi Henry Wager Halleckin armeijan vasenta sivustaa, mutta Lincoln kutsui hänet pian itään. McClellanin Virginian niemimaan sotaretken epäonnistumisen jälkeen hän sai komentoonsa unionin Virginian armeijan. Hän joutui etelävaltioiden joukkojen asettamaan ansaan toisessa Bull Runin taistelussa 29. elokuuta 1862 ja James Longstreetin komentamat etelävaltalaiset pakottivat hänet perääntymään. Seurauksena kenraalimajuri Fitz John Porter joutui sotaoikeuteen ja erotettiin kun taas Pope erotettiin 12. syyskuuta ja hänen armeijansa annettiin McClellanille. Pope jatkoi sotilastehtävissä idässä Missourin divisioonassa, ja erosi armeijasta kenraalimajurina 1865.