William R. Catton, Jr.
William R. Catton, Jr. (15. tammikuuta 1926 Minneapolis, Minnesota – 5. tammikuuta 2015) oli yhdysvaltalainen sosiologi, joka tunnetaan parhaiten akateemisesta työstään ympäristösosiologian ja ympäristöekologian parissa. Hänen tutkimuksellinen lähestymistapansa on laaja ja poikkitieteellinen. Akateemisen sosiaalitieteen ulkopuolella hänet tunnetaan erityisesti vuonna 1980 ilmestyneestä kirjastaan "". Catton kirjoitti myös kolme muuta kirjaa, kuten "From Animistic to Naturalistic Sociology", sekä useita artikkeleita, kirjojen lukuja ja kirja-arvosteluita. Vuonna 2009 hän julkaisi uuden kirjan nimeltä "Bottleneck: Humanity’s Impending Impasse". Hän asui Lakewoodissa, Washingtonin osavaltiossa, Yhdysvalloissa.
William R. Catton, Jr.
Cattonin yhdessä Riley Dunlapin kanssa 1970-luvulla kirjoittamat artikkelit edistivät huomattavasti 1960- ja 1970-lukujen vaihteessa syntyneen ympäristösosiologian kehitystä. Vuoden 1978 artikkelissa "Environmental Sociology: A New Paradigm" Catton ja Dunlap määrittelivät uuden ekologisen paradigman (New Ecological Paradigm, NEP) ja kritisoivat samalla klassisen sosiologian antroposentrisyyttä. Hallitsevan näkökulman ihmiskeskeisyyden he johtivat Émile Durkheimin maksiimiin, jonka mukaan sosiaaliset tekijät ovat selitettävissä vain toisilla sosiaalisilla tekijöillä. Ihmiskeskeistä paradigmaa, joka ei vallitse vain sosiologiassa vaan myös taloustieteessä ja koko länsimaisessa maailmankuvassa, he kutsuivat ihmisen poikkeuksellisuudeksi (Human Exceptionalism) tai ihmisen erivapauksellisuuden paradigmaksi (Human Exemptionalism Paradigm, HEP). Tämän näkemyksen mukaan ihminen poikkeaa muista eläinlajeista siinä, että ihminen on kulttuurin avulla voinut irrottautua ympäristön asettamista rajoista. Kulttuurinen kehitys oletetaan ylivertaiseksi biologiseen kehitykseen verrattuna, minkä väitteen avulla voidaan perustella ympäristöön kohdistuva dominointi sekä olettaa ihmisen voivan kumulatiivisen innovatiivisuuden kautta ratkaista kaikki fyysiseen todellisuuteen liittyvät ongelmat. Näin ihmisen katsotaan määräävän oman kohtalonsa, eikä ympäristöä nähdä oleelliseksi tekijäksi yhteiskuntien kehityksessä.