Vesivarat
Pohjavedet ovat napajäätiköiden jälkeen kaikkein suurin makean veden varanto. Yli 90 % maanalaisista vesistä kuitenkin on täysin tai lähes pysyvästi syrjässä veden kiertokulusta, sillä ne ovat syvällä kivikerrostumien ja sedimenttien kätköissä. Pohjaveden määritelmän mukaan pohjavedellä tarkoitetaan sitä maanalaista vesikerrosta, jossa kaikki maa- ja kallioperän huokoset ovat veden kyllästämiä.
Ylä-Majavesi
Järven vedenlaatua on tutkittu talvella 2010. Se sijaitsee metsävaltaisella ja osittain soistuneella valuma-alueella. Vesi on ruskean väristä ja vedessä on runsaasti humusta. Tämä on tyypillistä suoalueella sijaitseville järville. Vesi on kirkasta ja lisäksi myös hapanta. Veden happamuustaso ei alittanut tutkimusaikana kertaakaan pH-arvoa 6,0. Järven puskurikyky happamoitumista vastaan oli vain välttävä, joten vuodenajat ja sääolot vaikuttivat veden happamuuteen. Järvessä oli vähän ravinteita ja sitä luonnehdittiin karuksi järveksi. Typpipitoisuus oli järvityypille luontaisella tasolla ja fosforipitoisuus oli talvella kohtalaisen alhainen. Kesällä järveä ei tutkittu, mutta sen fosforipitoisuus saattaa kohota hieman kesällä muiden lähijärvien tapaan. Fosforin osalta sen ravinnetaso ylittäisi silloin lievästi rehevöityneen järven tason. Happitilanne oli talvella tyydyttävä. Pintaveden happipitoisuus oli melko hyvä, mutta pohjalla happipitoisuus laski arvoon 2,1 milligrammaa litrassa vettä (mg/l). Humusta oli vedessä paljon, mikä kulutti happea nopeasti. Koko vesimassassa todettiin yleisesti happivajetta. Pintaveden hapen kylläisyysaste oli 51 % ja pohjalla se oli 16 %. Veden nopea vaihtuminen järvessä auttoi happitilannetta omalta osaltaan. Järvi soveltui virkistyskäyttöön melko hyvin, mutta vedenlaatua heikensivät humuksen suuri pitoisuus ja veden happamuus.