Lateraanisopimukset
Lateraanisopimuksiksi kutsutaan kolmea sopimusta, jotka solmittiin Benito Mussolinin käytännössä hallitseman Italian kuningaskunnan ja paavin välillä 1929. Sopimukset ratkaisivat Italian ja paavin välisen kiistan, joka oli syntynyt vuonna 1870, kun Italia liitti Rooman itseensä, mikä lakkautti Kirkkovaltion ja paavin maallisen vallan. Italia takasi paaville aseman, tuloja ja Vatikaanin käyttöoikeuden 1871, mutta se ei riittänyt katoliselle kirkolle, joka esitti tarvitsevansa riippumattomuuden maallisesta vallasta. Paavit julistautuivat "Vatikaanin vangeiksi" eivätkä esiintyneet julkisuudessa lähes kuuteen vuosikymmeneen.
Muinaisen Lähi-idän kaukokauppa
Historiallisesti Itä-Turkin obsidiaani oli merkittävämpää, koska sen kauppa levisi laajemmalle alueelle, lopulta koko Mesopotamiaan ja Länsi-Iraniin. Jo 8500–7500 eaa. varhaisella ja keskisellä "PPNB"-kaudella Turkin obsidiaania vaelsi Kyprokselle, joka kielii jonkinlaisen merenkulun alkamisesta jo tuolloin. Kappadokian obsidiaani levisi jo 12000–9500 eaa. Natufin ja Zawi Chemin kulttuurin aikoina 12000–9500 eaa. käytännössä koko Palestiinaan ja yleistyi tuntuvasti seuraavalla PPNA-ajanjaksolla 9500–8500 eaa. Keski-Syyriaan syntyi Eufratin seuduille rajavyöhyke, jossa joissain paikoissa ostettiin sekä Itä-Turkin että Keski-Turkin obsidiaania. PPNB-kaudelle Itä-Turkin obsidiaanikauppa ulottui pohjoiseen Khuzistaniin Zagros-vuorille. Samoihin aikoihin Itä-Turkin obsidiaania alettiin viedä myös Palestiinaan, alueille, joilla oli aiemmin hallinnut "Kappadokian monopoli". Historialliseen aikaan mennessä itäinen obsidiaanikauppa laajeni siis lopulta Etelä-Israeliin ja keskiseen Etelä-Turkkiin sekä Mesopotamian eteläosiin ja Iranissa Zagrosvuorten taas jonnekin Kermenshahin-Hamadanin tienoille asti. Myöhemmin historiallisella ajala obsidiaania alettiin kuljettaa Etelä-Iranin Anshanin vuorilta.