Saamelaisten historia
Aiemman vakiintuneen käsityksen mukaan varhaiskantasuomalaista kielimuotoa olisi puhuttu kivikaudella laajalla alueella Fennoskandiassa . Tämän käsityksen mukaan kivikauden loppuvaiheessa varhaiskantasuomalainen kieli olisi hajonnut kahtia. Hajoamisen jälkeen Suomen rannikkoalueen myöhäiskantasuomen puhujat olisivat edustaneet suomalaisten kielellisiä esivanhempia. Suomen sisämaassa ja laajoilla pohjoisen Fennoskandian alueilla taas olisi syntynyt kantasaamelainen kieli, josta kehittyivät myöhemmin saamelaiskielet.
Suomen kielen historia
Kirjakieli perustui aluksi Turun seudun murteeseen, mutta vaikutteita tuli myös Hämeestä ja Satakunnasta. Agricola itse kirjoitti käyttäneensä Uudessa testamentissa enimmäkseen "suomenkieltä", toisin sanoen Varsinais-Suomen murretta, mutta tarpeen vaatiessa myös muita murteita. Nykyisestä kirjakielestä eroavat esimerkiksi "ia"- tai "iä"-loppuiset murremuodot, kuten "hopia" ’hopea’, "kipiäxi" ’kipeäksi’, "cauhja" ’kauhea’ ja loppuheitto, kuten "punaist" ’punaista’, "lankes" ’lankesi’, "me ylistem" ’ylistämme’. Inessiivin päätteenä oli usein pelkkä "s" ("seuracunnas", "idäs", "caupungis") tai "sa": "ijancaikisesa elemesä" ’iankaikkisessa elämässä’, "taiwasa ja maasa" ’taivaassa ja maassa’, "täsä Suomesa".