Toinen maailmansota
Saksan itärintaman sota tunnettiin Neuvostoliitossa ja nykyään Venäjällä nimellä suuri isänmaallinen sota. Saksa aloitti hyökkäyksen Neuvostoliittoon 22. kesäkuuta 1941. Saksan liittolaisina sotaa kävivät Romania, Unkari ja Italia. Myös Suomi kävi jatkosotaa Neuvostoliittoa vastaan, antoi Saksalle luvan hyökätä Pohjois-Suomesta ja sai sotamateriaaleja Saksalta. Virallisen linjauksensa mukaan Suomi kuitenkin kävi erillistä sotaa eikä ollut Saksan liittolainen. Saksan tarkoituksena oli vallata Neuvostoliiton Euroopan puoleinen osa Astrahanin-Arkangelin linjalle asti. Hyökkäyksen alkuvaihe sujui hyvin ja paljon puna-armeijan joukkoja joutui vangeiksi. Saksan joukot saartoivat Leningradin ja etenivät lähelle Moskovaa, mutta eivät pystyneet valloittamaan kaupunkia ja talven 1941–1942 aikana puna-armeija pystyi lukuisiin vastahyökkäyksiin.
Jälleenvakuutussopimus
Sopimuksen ansiosta Saksa saattoi luottaa Venäjän puolueettomuuteen, mikäli se joutuisi puolustussotaan Ranskaa vastaan. Saksan Venäjälle Balkanilla antamat takeet olivat kuitenkin ristiriidassa Saksan Itävalta-Unkarin ja Italian kanssa solmiman kolmiliiton sekä Saksan liittolaisten Italian ja Itävalta-Unkarin Englannin kanssa helmikuussa 1887 solmiman Välimeren status quo -sopimuksen kanssa. Vuonna 1888 Saksan keisariksi tullut Vilhelm II ja hänen neuvonantajansa – heistä vaikutusvaltaisimpana Friedrich von Holstein – vastustivat Bismarckin järjestelmään sisältyneitä keskenään ristiriitaisia liittosopimuksia ja pitivät jälleenvakuutussopimusta Itävalta-Unkarin pettämisenä. Lisäksi jos Venäjä olisi paljastanut sopimukseen sisältyvät salaiset takeet, se olisi voinut vaarantaa Saksan suhteet muihin liittolaisiinsa. Vilhelm II:n tahdosta jälleenvakuutussopimus jätettiin uusimatta sen erääntyessä kesäkuussa 1890, vaikka Venäjän hallitus olisi ollut valmis jatkamaan liittoa. Keisari Vilhelm oli erottanut Bismarckin kolme kuukautta aiemmin.