Ernest Rutherford
I maailmansodan (1914–1918) syttymisvuonna Rutherford aateloitiin ritariksi. Sota aikana hän teki tutkimuksia hallitukselle kehittäen akustisia menetelmiä sukellusveneiden havaitsemiseksi. Nämä tiedot jaettiinkin sitten Amerikkalaisten kanssa. Samalla hän tuloksettomasti yritti vakuuttaa, että nuoria tutkijoita olisi parempi käyttää sodan aikaisten haasteiden kehityksessä ja tutkimuksissa sen sijaan että heidät elämänsä ja tieteellinen lahjakkuutensa tuhottaisiin juoksuhaudoissa. Sodan loppupuolella vuonna 1917 Rutherford palasi takaisin atomitieteen harjoittamiseen. Pommittaessaan kevyitä atomeja alfasäteilyllä Rutherford huomasi, että syntyvien ulostulevien hiukkasten energian olevan suurempi kuin alfasäteilyn ja arveli hiukkasten olevan vedyn ytimiä (protoneja H). Tämän havainnon perusteella hän päätteli, että pommitus oli samalla muuttanut typpiatomit happiatomeiksi. Hän oli siis onnistunut alfa-hiukkasten (He) avulla muuttamaan alkuaineen toiseksi alkuaineeksi ydinreaktion seurauksena. Näin Rutherfordista tuli maailman ensimmäinen onnistunut alkemisti ja ensimmäinen joka jakoi ytimen, mikä johti hänet kestävään tieteelliseen maineeseen. Nämä tutkimustulokset julkaistiin sodan jälkeen vuonna 1919.
Nathan Homer Knorr
Seuran opillinen kehitys, joka oli ollut vilkasta sekä Charles Taze Russellin että Joseph Franklin Rutherfordin aikana, rauhoittui ja seestyi Knorrin presidenttikaudella. Myös Rutherfordin kauden kiivaat hyökkäykset kristillisiä kirkkoja ja niiden pappeja, maallisia valtioita ja Kansainliittoa/Yhdistyneitä kansakuntia vastaan rauhoittuivat selvästi. Eräs merkittävä tekijä olivat vuonna 1962 Vartiotornissa julkaistut artikkelit, joissa Seuran kanta Roomalaiskirjeen 13:1 mainittuihin "esivaltoihin" muutettiin takaisin ennen vuotta 1929 vallinneeksi, tosin hieman modifioituna. Kun Rutherford oli selittänyt, että ainoat esivallat, joiden alle kristittyjen on alistuttava, ovat Jehova Jumala ja Jeesus Kristus, selitti Vartiotorni nyt perinteisen kristillisen tulkinnan mukaisesti, että Roomalaiskirjeen "esivallat" ovat maallisia esivaltoja, joiden alaisuuteen kristittyjen on asetuttava. Uuden maailman käännökseen vedoten tosin korostettiin esivaltojen aseman suhteellisuutta; niitä ei tule totella enemmän kuin Jumalaa. Toisaalta kristillinen teologia on aina selittänyt, että esivaltojen asema ei saa käydä Jumalan aseman yli.