Kasaarien kaanikunta
Kasaarien kaanikunta (650–969) oli varhaiskeskiaikainen valtio, jonka perusti kasaarien paimentolaiskansa. Kasaarien kaanikunta syntyi eroamalla Länsiturkkilaisesta kaanikunnasta. Kasaarien kaanikunta hallitsi suurimmillaan Kaukasiaa, Volga-joen ala-ja keskijuoksua, nykyisen Kazakstanin luoteisosia, Asovanmeren rantoja, Krimin itäosia sekä Itä-Euroopan aro- ja metsäaroseutuja Dnepr-joelle asti. Kaanikunnan keskus sijaitsi aluksi nykyisen Dagestanin rannikkoseudulla, myöhemmin Volgan alajuoksulla. Osa hallitsevasta eliitistä kääntyi juutalaiseen uskoon. Osa itäslaavilaisista heimoista oli kasaarien liittolaisia ja maksoi veroja kasaareille. Kasaarien kaanikunta tuhoutui Kiovan Venäjän kanssa käytyjen sotien seurauksena 900-luvun lopulla.
Kasaarien kaanikunta
Kasaarien kaanikunta koostui 800-900-luvuilla useista alueista, joita hallittiin varsin eri tavoin. Valtakunnan ydin oli Volgan alajuoksulla. Siellä asui enimmäkseen kasaareja. Sillä alueella kaani ja aateliset suorittivat vuosittain tarkastuskierroksen, joka alkoi huhtikuussa ja loppui syyskuussa. Strategisia kohteita hoiti suoraan keskusvalta. Kohteita olivat kasaarien kasaarien linnoitukset. Tunnetuimmat niistä olivat Sarkel Donin reitin puolustuslinnoitus sekä Samkerts Kerchin salmen suulla Asovanmeren ja Mustameren välissä. Erittäin tärkeä oli myös kasaarien vanha pääkaupunki Semender Dagestanin rannikolla. Kaupunki oli eräiden arvioiden erityisalue, jota hallitsi kasaarien kaanin sukulainen, joka oli juutalainen hallitsija.