Meripihka
Kivikaudelta saakka meripihkaa on saatu erityisen runsaasti nykyisten Liettuan ja Kaliningradin alueen rannoilta. Sitä käytettiin mm. korujen raaka-aineena. Suomessa raakameripihkaa on löydetty pieneltä alalta pellolta Inkoosta, lisäksi on muutamia hajalöytöjä Paraisilta ja Nauvosta. Mahdollisesti jäät ovat kuljettaneet sitä jostain eteläisemmältä Itämereltä. Suomesta meripihkaa on löydetty myös kivikautisilta asuinpaikoilta, kuten Yli-Iin Kierikistä. Meripihkaa kutsutaan myös nimellä "kivikauden kulta".
Kreikkalaiset ja roomalaiset hankkivat arvostamansa meripihkan vaihtamalla sitä metalleihin ja pronssiesineisiin. Meripihka oli tärkeä vaihdon väline tuohon aikaan. Useiden kielten sähköä tarkoittava sana tulee kreikan kielen meripihkaa merkitsevästä sanasta "elektron", sillä meripihka sähköistyy helposti hangattaessa.
Kalajauho
Kalajauhoa valmistetaan enimmäkseen varta vasten pyydetystä ulappaveden kalasta, joka on joko liian pientä ihmisravinnoksi tai jää käyttämättä markkinoiden puuttuessa. Toinen tärkeä raaka-aineen lähde ovat ruokakalan kuten esimerkiksi turskan perkuujätteet. Rehukalaksi käytettävän ulappakalan troolipyynti on viime vuosikymmeninä noussut keskeiseksi valtamerikalastuksen muodoksi. Esimerkiksi Koillis-Atlantilla teollisuuskalaksi pyydettävän mustakitaturskan saaliit ovat suuremmat kuin minkään muun kalan; Pohjanmeren kalastuksen kokonaissaaliista yli puolet oli kalajauhoksi prosessoitua tuulenkalaa. EU:ssa Tanskaa lukuun ottamatta kalajauhoa kuitenkin tuotetaan lähinnä perkuujätteistä.