Paaviuden historia
Kardinaalikollegiossa eli kardinaalien muodostamassa kokonaisuudessa eri maanosat ja valtiot ovat kuitenkin epätasa-arvoisesti edustettuja, mikä lienee osasyynä siihen että paavi valitaan yleensä eurooppalaisesta valtiosta ja useimmiten Italiasta. Syynä lienee paavi-instituution keskittyminen Roomaan ja Italiaan sekä sen läheinen liittyvyys Eurooppaan ja sen historiaan. Vuoden 2004 kardinaalikollegiossa oli yhteensä 99 eurooppalaista kardinaalia, joista 39 oli italialaisia. Pohjoisamerikkalaisia kardinaaleja oli 19 ja eteläamerikkalaisia 33, afrikkalaisia 16, aasialaisia 18 sekä australialaisia ja oseanialaisia 5.
Pietari (apostoli)
Käsitys, että Pietari oli ensimmäinen Rooman piispa ja paavi syntyi toisella vuosisadalla ajanlaskun alun jälkeen. Suhteellisen pian tämän käsityksen synnyttyä silloinen Rooman piispa alkoi vaatia itselleen ylintä valtaa kristityssä kirkossa. Paavi Stefanus I (paavina 254–257) oli tiettävästi ensimmäinen, joka esitti teologisen perustelun paaviudelle, ja juuri tähän perusteluun onkin vedottu aikojen saatossa useaan kertaan. Stefanus I:n mukaan Jeesuksen sanat apostoli Pietarille olisi sanottu myös tämän seuraajille, jolloin Rooman piispoilla eli paaveilla olisi sama valta käytössään kuin apostoliruhtinaalla. Raamatussa ei kuitenkaan vihjaista mitenkään sanojen olleen tarkoitettu myös Pietarin seuraajille, minkä vuoksi Stefanus I:n perustelut eivät saaneet jalansijaa alkukirkossa. Paavin asema nousi kuitenkin jonkin verran läntisessä Euroopassa, mutta syynä eivät olleet Stefanus I:n esittämät uskonnolliset perustelut vaan Rooman asema suurkaupunkina ja sen seurakunnan arvovalta ja varallisuus.