Inkavaltakunta
Inkavaltakunnan yksinvaltias johtaja oli jumalkuningas "Sapa Inca". Hallitsijan alaisuudessa oli korkein neuvosto "hunu", jota hallitsija kuunteli neuvoa-antavana elimenä. Sen merkitys oli kuitenkin käytännössä melko vähäinen. Neuvoston jäsenistö koostui valtakunnan neljän hallintoalueen eli "suyun" johtohenkilöistä, ja se toimi yhdyssiteenä paikallishallinnon yksiköihin. Neljän hallintoalueen johtajia olivat varakuninkaat, "capacit". Hallintoalueet muodostuivat provinsseista, joiden johdossa oli yksinvaltias "tocricoc", syntyperäinen "capac" inka. Hänen alamaisiaan olivat neljä paikallista ylimystä, "huñoa", jotka toimivat noin kymmenentuhannen ihmisen päällikkönä. Inkojen kymmenjärjestelmän mukaisessa käskyvaltahierarkiassa huñoja seurasivat tuhannen ihmisen päälliköt ja edelleen sadan ihmisen päälliköt, joiden tehtävät liittyivät työveron ja tuotannonjaon valvontaan. Provinssien hallinnossa toimi lisäksi hallitsijan henkilökohtaisia edustajia, erikoisvirkamiehiä, jotka valvonnan lisäksi myös ehkäisivät vakoilua sekä vahvistivat avioliittoja, jakoivat viljelysmaita ja hoitivat maaomaisuuksien perimisasioita. Inkojen raskas virkamiesjärjestelmä hajautti talouspoliittista valtaa paikallisvirkamiehille ja samalla esti papiston vallan kasvua.
Inkojen historia
Inkat valloittivat Cajamarcan pian ayamarca- ja cuyointiaanien alistamisen jälkeen. 1460-luvun hallitsijat Pachacutec ja hänen poikansa Túpac Inca Yupanqui valtasivat Quiton seudun, sitten Chimorin ja sen eteläpuoliset Chincan ja Chancayn. Valloitettujen kansojen johtajia surmattiin aluksi, mutta pian sen jälkeen alettiin johtajista kouluttaa inkoille uskollisia alamaisia. Muun muassa chinchoista tuli inkojen liittolaisia. 1471 Túpac Inca Yupanqui tuli valtaan. Sademetsään suunnattu sotaretki jouduttiin kääntämään kapinoivia lupaca- ja collaintiaaneja vastaan. Túpac Inca Yupanqui hyökkäsi pian nykyisen Boliviaan ja Chilen pohjoisosaan.