Intian historia
Intiasta ja Pakistanista tuli itsenäiset valtiot 14. elokuuta 1947, jolloin sopimus ratifioitiin. Jinnahista tuli Pakistanin ensimmäinen kenraalikuvernööri, ja Mountbattenia pyydettiin Intian ensimmäiseksi kenraalikuvernööri. Intiassa itsenäisyyttä juhlittiin loistokkain menoin, mutta maiden rajoilla sattuneet konfliktit synkensivät juhlintaa. Bengalissa eli suuri määrä hinduja ja muslimeita rinnakkain ja Punjabissa hinduja, sikhejä ja muslimeita. Maakuntien jakamisilla oli valtavat yhteiskunnalliset vaikutukset, kun ihmiset pakenivat asuinsijoiltaan. Hindut ja sikhit muuttivat Intiaan ja muslimit Pakistaniin. Pakolaisia arvioidaan olleen yhteensä noin viisi miljoonaa. Tilanne kärjistyi valtaisiin verilöylyihin ja kokonaisia kyliä tuhottiin ja ihmisiä teurastettiin julmuuksissa. Väkivallanteot olivat molemminpuolisia: muslimit hyökkäsivät hindujen ja sikhien kimppuun lännessä ja hindut ja sikhit muslimien kimppuun idässä.
Liittovaltion hallinnoima heimoalue
Väestö jakautui kahdelle alueelle kun brittiläisen Intian ja Afganistanin välistä rajaa määriteltiin. Britannian ulkoministeri Henry Mortimer Durand sai tehtäväkseen vetää rajan kartalle, ja 1893 se kirjattiin asiakirjaan ja tunnetaan nimellä Durand-linja. Vuoristoalueella rajalla ei ollut käytännön merkitystä, ja asukkaille myönnettiin lupa 1901 päättää asioistaan itsehallinnollisesti. Kun Pakistan itsenäistyi Intiasta, alue jäi Pakistanille mutta sopimus itsehallinnosta jäi voimaan ja alue nimettiin Pakistanin heimoalueiksi. Alueella asuu 3,5 miljoonaa asukasta.