Osmanien valtakunta
Turkkilaiset nousivat Vähässä-Aasiassa, kun seldžukit vuonna 1071 kukistivat Manzikertin taistelussa Bysantin joukot. Heimon yksi haara perusti tämän jälkeen Rūmin sulttaanikunnan. Vuonna 1301 rum-seldžukkien soturiyhteisön johtaja Osman I (Uthmān) otti sulttaanin arvonimen ja julisti maan itsenäiseksi Ottomaanivaltioksi pääkaupunkinaan Söğüt. Murad I:n aikana osmanit valtasivat Edirnen, jonka jälkeen suurvisiiri Çandarlı Halil pašša loi valtakunnalle uuden armeijan janitsaarit.
Mehmed I
Kun Timur Lenk voitti osmanit Ankaran taistelussa ja vangitsi Beyazid I:n, syntyi 11 vuotta kestänyt osmanien interregnum, hajaannuskausi ilman kiistämätöntä hallitsijaa Osmanien valtakunnassa. Hajaannuskauden aikana Bayezidin pojat kukin vuorollaan tavoittelivat sulttaaniutta Mehmediltä, jonka Timur Lenk oli valinnut vallanperijäksi. Mehmedin onnistui valloittaa joitakin osia Anatoliasta, mikä takasi hänelle suurimman tuonaikaisen sotilasreservin Osmanien valtakunnassa. Ensimmäiseksi hän soti veljeään İsaa vastaan ja voitti tämän Ulubadin taistelussa 1403. İsa pakeni, mutta joutui pian Mehmedin agenttien surmaamaksi. Mehmed tuki veljeään Musaa, kun tämä kukisti heidän vanhimman veljensä Rumelian hallitsijaksi julistautuneen Suleimanin vuonna 1410. Koska Musan julma ja mielivaltainen hallinto herätti vihaa ja katkeruutta niin ulkomailla kuin kotimaassakin, Mehmed liittoutui Bysantin keisarin Manuel II Palaiologoksen kanssa. Mehmed pystyi nyt kulkemaan Dardanellien salmen kautta, valtasi nopeasti Traakian ja surmautti veljensä Musan.