Pohjois-Afrikan rintama (toinen maailmansota)
Liittoutuneet aloittivat vastahyökkäyksen, operaatio Brevityn, yrittäessään työntää akselivaltojen joukot takaisin. Seuraavassa operaatio Battleaxessa pyrittiin laukaisemaan Tobrukin saarto, missä epäonnistuttiin. Näiden operaatioiden aikana liittoutuneiden joukkoja organisoitiin uudelleen. Lähi-idän alueen johtajaksi Claude Auchinleckin tilalle saapui Archibald Wavell ja läntisen aavikon joukkoja täydennettiin toisella armeijakunnalla muodostettaessa alueen joukoista brittiläinen 8. armeija, jossa oli brittiläisiä, australialaisia, intialaisia, uusiseelantilaisia ja etelä-afrikkalaisia joukkoja. Lisäksi siihen kuului prikaati Vapaan Ranskan joukoista.
Vasta perustettu 8. armeija aloitti 18. marraskuuta 1941 operaatio Crusaderin, joka oli samalla liittoutuneiden kolmas yritys murtaa Tobrukin piiritys. Tammikuussa 1942 liittoutuneet olivat vallanneet akselivaltojen aiemmin valtaamat alueet takaisin ja etulinja oli siirtynyt El Agheilaan.
Akselivaltojen saatua täydennyksiä Tripolista joukot aloittivat hyökkäyksen voittaen liittoutuneet kesäkuussa Gazalan taistelussa ja vallaten Tobrukin. Akselivaltojen joukot työnsivät 8. armeijan takaisin Egyptin rajan taakse aina 140 kilometrin päähän Alexandriasta, kunnes heidät pysäytettiin ensimmäisessä El Alameinin taistelussa.
Toinen Englannin–Hollannin sota
Toinen Englannin–Hollannin sota (, ) käytiin vuosina 1665–1667 Englannin kuningaskunnan ja Alankomaiden tasavallan, kahden maailman suurimman merivallan välillä. Englannin tarkoituksena oli lyödä Alankomaiden ylivoima merellä. Aluksi Englanti näytti voittavan sodan valtaamalla Alankomaiden siirtokunnat Pohjois-Amerikassa, mutta hollantilaisen amiraalin Michiel de Ruyterin johtama hyökkäys Thames-joelle sai englantilaiset allekirjoittamaan sodan lopettaneen Bredan sopimuksen 31. heinäkuuta 1667. Englanti ei onnistunut lyömään hollantilaista merimahtia ennen neljättä Englannin–Hollannin sotaa, joka käytiin vuosina 1781–1784.