Eidsvollin kansalliskokous
Maat olivat sotatilassa kaksi viikkoa. Kaarle Juhanan aloitteesta aloitettiin kuitenkin jo elokuun alussa aseleponeuvottelut ja Norjan hallituksen ja Ruotsin kuninkaan välille solmittiin aselepo Mossissa 14. elokuuta 1814. Aseleposopimuksen mukaan Norjan kuninkaaksi valitun Kristian Frederikin, jota tuolloin kutsuttiin prinssi Kristianiksi, tuli kutsua koolle ylimääräinen Stortingin kokous, johon Ruotsin kuningas olisi yhteydessä erityisen komissaarin välityksellä.
Ruotsin kuningas tunnusti Eidsvollin perustuslain ja maiden suhteet järjestettiin erityisellä, jopa juhlalliseksi mainitulla, sopimuksella (). Sopimuksen mukaan Norja oli omissa asioissaan itsenäinen valtio ja ainoastaan kuninkaan persoona yhdisti maat toisiinsa Ruotsi-Norja-personaaliunioniksi. Sopimuksen lisäkohdan mukaan Kristian Frederikin oli jätettävä kuninkaanvaltansa kansan haltuun ja lähdettävä maasta. Ruotsin joukkojen tuli pysytellä aselevon ajan, kolme viikkoa Stortingin kokouksen jälkeen, Glommajoen itäpuolella ja Ruotsin julistama maa- ja merisaarto lakkautettiin. Kristian Frederikin tuli luopua kruunustaan Stortingetin kokouksessa 8. lokakuuta. 10. lokakuuta näin tapahtuikin. Hän astui "Bornholm"-nimiseen laivaan ja matkusti Tanskaan. Vielä hänen ollessaan matkalla oli Kaarle XIII valittu uudeksi Norjan kuninkaaksi nimellä Kaarle II..
Eidsvollin kansalliskokous
Vastauspuhe prinssille esitettiin 12. huhtikuuta. Itse puhe oli neutraali ja pääosin Sverdrupin käsialaa. Puheen jälkeen alkoi kiistely siitä, mitä itsenäisyys tarkoittaisi. Unionipuolueen johtohahmoista pastori Nicolai Wergeland korosti kokouksen ensisijaisena tarkoituksena olevan maan itsenäisyyden ja riippumattomuuden varmistaminen. Wergelandin ehdotuksesta kokous hyväksyi kansan suvereniteettiperiaatteen, jonka mukaan kaikki legitiimi hallitusvalta kuuluu kansalle. Wergeland korosti edelleen, että myös kuninkaan, tässä tapauksessa ehdokas Kristian Frederikin, tulee saada valtuutuksensa kansalta. Vaikka ehdotus oli linjassa itsenäisyyspuolueenkin ajatusten kanssa, nähtiin aiheen esille ottaminen tässä yhteydessä Wergelandin taholta epäsuorana kritiikkinä prinssin roolille kokouksen järjestämisessä. Tämä herätti voimakkaita protesteja etenkin Sverdrupin ja Ankerin taholta. Suurmieskokouksessa, jossa prinssille oli annettu sijaishallitsijan asema, mukana ollut Sverdrup koki puheen jopa henkilökohtaisena hyökkäyksenä itseään vastaan ja uhkasi Wergelandin joutuvan vastuuseen sanomisistaan. Wergelandin ajatuksena oli kuitenkin saada itse kansalliskokoukselle suvereeni asema, mutta se ei edellä mainituista syistä johtuen saanut riittävää kannatusta.