Kuningatar
Perinteisen käytännön mukaan monarkioissa monarkin miespuolisilla perillisillä on ollut etuoikeus valtaistuimeen, mutta viime vuosikymmeninä monissa monarkioissa on siirrytty sukupuolesta riippumattomaan kruununperimykseen, jossa perijän sukupuolella ei ole väliä, joten hallitsevien kuningattarien tulo on entistä todennäköisempää (esimerkiksi Norjassa, Ruotsissa, Belgiassa ja Alankomaissa). On myös monarkioita, joissa nainen voi periä kruunun vain siinä tapauksessa, että miespuolisia sukulaisia ei monarkilla ole lainkaan. Nykyisin kuningatar monissa maissa, joissa hän on valtaistuimella, samoin kuin kuningas monissa maissa, joissa hän on valtaistuimella, on lähinnä muodollinen ja symbolinen valtionpäämies, jonka tehtävät ovat lähinnä edustus- ja seremoniatehtäviä. Tällaisilla monarkeilla ei ole välttämättä lainkaan poliittista valtaa. Yhdistyneessä kuningaskunnassa taas kuningattarella on erittäin laajat valtaoikeudet, mutta hän käyttää niitä vain poikkeustapauksissa. Ylin vallankäyttäjä näissä maissa on useimmiten pääministeri.
Irene (Bysantin keisarinna)
Koska Irene oli jo aikaisemmin ollut Konstantinoksen hallitsijakumppani, kävi hänen pääsynsä takaisin valtaan helposti. Irenen valtakausi oli ennennäkemätön Rooman ja Bysantin historiassa. Tämä oli ensimmäinen kerta, jolloin nainen hallitsi valtakuntaa yksin. Irene alkoi joissain yhteyksissä jopa käyttää itsestään keisarin arvonimeä "basileus", eikä keisarinnaa tarkoittavaa arvonimeä "basilissa". Tämän tarkoituksena oli ehkä tehdä selväksi, että hänellä todella oli korkein valta. Irenen teettämissä kultarahoissa oli kummallakin puolella hänen oma kuvansa (aikaisemmin niissä oli ollut Irenen ja Konstantinoksen yhteinen kuva).