Mutaatiojalostus
Geenimuuntelun sääntely on saanut jalostajat käyttämään sen sijaan entistä enemmän gamma- ja röntgensäteilyä ja kemikaaleja tuottaakseen kasveihin geenimutaatioita. Tällöin ei tarvitse tuottaa todisteita uuden lajikkeen turvallisuudesta, mikä maksaisi 150 - 200 miljoonalla dollaria. National Academies of Science (NAS) sanoi jo vuonna 1989, että on tieteellisesti perusteetonta vaatia geenimuuntelulta sääntelyä, jota ei vaadita mutaatiojalostukselta. Professori, molekyyligeneetikko Kevin M. Folta arvioi, kaikki kasvitieteilijät ovat tästä yksimielisiä, mutaatiojalostus on kaikkein ennustamattominta.
Banaanikärpästutkimuksen historia
Banaanikärpäsellä tehdyn varhaisen mutaatiotutkimuksen uranuurtaja 1920-luvulla puolestaan oli Hermann J. Muller, joka indusoi mutaatioita röntgensäteilyn avulla. Mullerin ansiota on myös pääosin banaanikärpästutkimuksessa tänäkin päivänä käytössä olevan termistön kehittäminen. Jo vuonna 1918 Muller oli myös kehittänyt nk. "balancer"-kromosomit, joissa olevat inversiot mahdollistivat synnytettyjen letaalimutaatioiden pidon heterotsygoottisina. Vuonna 1926 Muller havaitsi selvän yhteyden säteilyannoksen ja kuolettavien letaalimutaatioiden määrän välillä säteilyttäessään vaihtelevilla röntgensäteilyannoksilla banaanikärpäskantaa jolla ei tapahtunut crossing-overia. Kun Muller julkaisi havaintonsa Berliinin viidennessä kansainvälisessä perinnöllisyystieteen konferenssissa, artikkelissaan "The Problem of Genetic Modification", aiheutti havainto suuren mediakohun. Artikkeli nosti myös Mullerin suuren yleisön tietoisuuteen. Muiden tutkijoiden toistaessa kokeita muilla malliorganismeilla, kuten maissilla, siirtyi Muller tutkimaan säteilyn vaikutuksia ihmiseen. Seuraavina vuosina Muller keskittyikin julkituomaan röntgensäteilyn mahdollisia haittavaikutuksia ihmisillä. Keksinnöstään Muller sai lääketieteen Nobelin 1946.