Irakin–Iranin sota
Irakin–Iranin sota käytiin 22. syyskuuta 1980 – 20. elokuuta 1988. Irakin johtaja Saddam Hussein aloitti sodan Irania vastaan, koska hän halusi vallata vallankumouksen heikentämältä Iranilta Khūzestānin öljykenttiä ja Shatt al-Arabin vesiväylän.
Irakin–Iranin sodan tausta
Ennen sotaa Iranin šaahi osti runsaasti aseita Yhdysvalloista. Irakin asevoimien kalusto oli hankittu Neuvostoliitosta, joka ei tuohon aikaan myynyt parasta kalustoaan. Molemmilla mailla oli suuret asevoimat. Irakin asevoimien varustelutaso oli heikompi. Iranin islamilainen vallankumous kuitenkin muutti tilanteen – Iran ei tulisi saamaan Yhdysvalloista apua, päinvastoin se oli asesaarron alainen ja Yhdysvallat pyrki estämään sen öljynviennin. Toisaalta Iranin öljyntuotanto kutistui ulkomaisten avustajien vetäydyttyä. Suunnilleen samaan aikaan Iranin islamilaisen vallankumouksen kanssa Saddam Hussein kaappasi vallan kenraali Ahmed Hassan Bakrilta. Saddam Hussein oli ennen sodan aloittamista tehtyjen pienten rajahyökkäysten perusteella päätellyt, ettei islamilaisen vallankumouksen heikentämä Iran pystyisi tehokkaaseen vastarintaan Irakin hyökkäystä vastaan. Irakin asevoimien upseerit suosittelivat maansa johtoa hyökkäämään Iraniin. Iranissa teloitettiin korkeita šaahin ajan upseereita ja vallankumouskaartit olivat heikkoja. Iranin armeijasta lähti upseereita edelleen maanpakoon. Iranin armeijalla oli myös pulaa sen käyttämän yhdysvaltalaisen sotilaskaluston varaosista, mikä heikensi ratkaisevasti armeijan taistelukykyä. Sekä Irakissa että länsimaisessa mediassa arvioitiin Iranin asevoimien kaluston käyttömahdollisuuksien heikentyneen jopa 40 %:iin alkuperäisestä. Arviolta 1/3 panssareista ja 1/2 koneista ei ollut enää käyttökunnossa. Lisäksi maasta poistuneet yhdysvaltalaiset sotilasneuvonantajat vaikeuttivat tilannetta muun muassa tuhoamalla varaosien tietokantoja tietokoneista.