Kristinuskon historia
Kristinusko on syntynyt ensimmäisellä vuosisadalla silloisessa Rooman valtakunnassa. Jeesus ei perustanut uskontoa, sillä kristinuskoa ei ollut vielä Jeesuksen eläessä, vaan se syntyi vasta Jeesuksen kuoltua. Ensimmäiset kristityt olivat juutalaisia, joita sanottiin nasaretilaisen lahkoksi, koska he tunnustivat Jeesuksen Messiaaksi. Kaikki juutalaiset eivät uskoneet Jeesuksen olevan messias ja he odottavat messiaan tulemista edelleen. Myöhemmin tästä lahkosta tuli kristinusko, ja se eriytyi juutalaisuudesta omaksi uskonnokseen. Raamatussa Apostolien tekojen mukaan opetuslapsia ruvettiin nimittämään kristityiksi ensimmäisenä Antiokiassa.
Paratiisi
Paratiisi oli kristittyjen alkukirkon hallitseva visuaalinen teema heidän pyhätöissään. Jeesus ja hänen seuraajansa kuvattiin vehreässä neljän joen halkomassa maisemassa, joka vastasi apostoli Paavalin apokalypsin kuvausta paratiisista. Alkukirkon jäsenille paratiisi ei ollut taivas tai elämänjälkeinen paikka, vaan tässä maailmassa oleva paikka, jonka Jumalan henki on siunannut. Kristinuskon ensimmäisten vuosisatojen kirkkojen seiniltä löydetyt lukuisat värikkäät kuvaukset paratiisista mukailivat alkukristittyjen silmien edessä senaikaisia rukouksia, tarinoita, psalmeja ja hymnejä, ja korostivat todellista maailmaa, joka luotiin hyväksi ja onnelliseksi. Vasta noin 800-luvulta alkaen kristinusko siirtyi maanpäällisen paratiisin korostamisesta ristiinnaulitsemisen korostamiseen, samalla sysäten paratiisin kuolemanjälkeiseen elämään. Ensimmäinen säilynyt krusifiksi on vasta vuodelta 965. Aloittaessaan ensimmäisen ristiretken vuonna 1095 Paavi Urbanus II julisti paratiisin kuolemanjälkeiseksi paikaksi, jonne Pyhässä sodassa kuollut pääsisi palkaksi juutalaisten ja muslimien tappamisesta.