Ernest Rutherford
McGill yliopistossa olonsa aikana Rutherford otti laboratorioonsa yhä useampia tutkijaopiskelijoita, mukaan lukien naisia joita tuohon aikaan opiskeli yliopistossa vain muutamia. Hän oli kysytty puhuja ja lehtiartikkeleiden kirjoittaja. Hänet valittiin vuonna 1900 Kanadan ja 1903 Lontoon Royal of Society jäseneksi. Hän kirjoitti tällä kaudella myös tärkeimpiä radioaktiivisuuden oppikirjoja. Hänen ensimmäisen kirjansa Radioactivity julkaistiin vuonna 1904. Hänelle myönnettiin apurahoja, hän sai mitaleita ja paljon työtarjouksia. Myöhemmin vuonna 1908 hän sain Nobelin kemian palkinnon tutkimuksistaan alkuaineiden hajoamisesta sekä radioaktiivisten aineiden kemiallisista tuloksistaan. Hämmentynyt Rutherford usein kertoi ystävilleen, että nopein muutos minkä hän tiesi, oli hänen siirtyminen fyysikosta kemistiksi.
Joseph P. Bradley
Bradley tunnetaan erityisesti osallistumisestaan 15-henkiseen komissioon, joka teki vuonna 1878 Rutherford B. Hayesista Yhdysvaltain presidentin, vaikka tämä sai vaaleissa vähemmän ääniä kuin vastaehdokkaansa Samuel J. Tilden. Erikoisen valintamenettelyn taustalla oli republikaanien ja demokraattien välinen kiista, jossa kumpikin puolue syytti toisiaan vaalivilpistä. Tilanteen ratkaisemiseksi kongressi nimitti 15-henkisen komission pohtimaan, kumman puolueen lähettämät äänet kolmessa osavaltiossa pitäisi laskea. Komissioon piti alun perin kuulua seitsemän republikaania, seitsemän demokraattia ja puolueeton tuomari David Davis. Saadakseen Davisin puolelleen demokraatit nimittivät hänet Illinoisin senaattoriksi, mutta Davis päättikin erota komissiosta nimityksen takia, jolloin Bradley nimitettiin hänen tilalleen. Republikaanina Bradley äänesti oman puolueensa ehdokasta, minkä seurauksena Hayes valittiin komission äänin 8-7 Yhdysvaltain presidentiksi.