Eidsvollin kansalliskokous
Maat olivat sotatilassa kaksi viikkoa. Kaarle Juhanan aloitteesta aloitettiin kuitenkin jo elokuun alussa aseleponeuvottelut ja Norjan hallituksen ja Ruotsin kuninkaan välille solmittiin aselepo Mossissa 14. elokuuta 1814. Aseleposopimuksen mukaan Norjan kuninkaaksi valitun Kristian Frederikin, jota tuolloin kutsuttiin prinssi Kristianiksi, tuli kutsua koolle ylimääräinen Stortingin kokous, johon Ruotsin kuningas olisi yhteydessä erityisen komissaarin välityksellä.
Ruotsin kuningas tunnusti Eidsvollin perustuslain ja maiden suhteet järjestettiin erityisellä, jopa juhlalliseksi mainitulla, sopimuksella (). Sopimuksen mukaan Norja oli omissa asioissaan itsenäinen valtio ja ainoastaan kuninkaan persoona yhdisti maat toisiinsa Ruotsi-Norja-personaaliunioniksi. Sopimuksen lisäkohdan mukaan Kristian Frederikin oli jätettävä kuninkaanvaltansa kansan haltuun ja lähdettävä maasta. Ruotsin joukkojen tuli pysytellä aselevon ajan, kolme viikkoa Stortingin kokouksen jälkeen, Glommajoen itäpuolella ja Ruotsin julistama maa- ja merisaarto lakkautettiin. Kristian Frederikin tuli luopua kruunustaan Stortingetin kokouksessa 8. lokakuuta. 10. lokakuuta näin tapahtuikin. Hän astui "Bornholm"-nimiseen laivaan ja matkusti Tanskaan. Vielä hänen ollessaan matkalla oli Kaarle XIII valittu uudeksi Norjan kuninkaaksi nimellä Kaarle II..
Weimarin kansalliskokous
Kansalliskokous kokoontui ensi kerran 6. helmikuuta 1919. Se valitsi 11. helmikuuta Ebertin Saksan väliaikaiseksi presidentiksi ja 13. helmikuuta sosiaalidemokraatti Philipp Scheidemannin pääministeriksi. Scheidemann kokosi hallituksensa SPD:n, keskustapuolueen ja DDP:n yhteistyön eli niin sanotun Weimarin koalition varaan. Tämä keskustavasemmistolainen koalitio hallitsi enemmistöllään myös kansalliskokousta. Kansalliskokous päätti 25. helmikuuta perustaa Saksalle uuden armeijan, "Reichswehrin". Kansalliskokouksen vaikein päätös oli Versailles’n rauhansopimuksen hyväksyminen. Se hyväksyi 12. toukokuuta lauselman, jonka mukaan sopimusluonnoksen ehdot olivat mahdottomat hyväksyä. Kun voittajavaltiot eivät suostuneet lieventämään ehtoja, kansalliskokous antoi 22. kesäkuuta SPD:n, keskustan ja USPD:n äänin 237–137 Gustav Bauerin uudelle hallitukselle valtuudet allekirjoittaa sopimus, mikäli siitä poistettaisiin kohta Saksan sotasyyllisyydestä. Saksa pakotettiin kuitenkin hyväksymään lopullinen sopimus sellaisenaan. Uuden tasavaltaisen perustuslain kansalliskokous hyväksyi 31. heinäkuuta 1919 äänin 262–75 ja se astui voimaan 11. elokuuta. Se oli valmisteltu komiteassa, jota johtivat liberaali lainoppinut Hugo Preuss ja valtiotieteilijä Max Weber. Tämän jälkeen kansalliskokous siirtyi Weimarista Berliiniin. Maaliskuussa 1920 se oli Kappin vallankaappausyrityksen vuoksi yhden viikon ajan evakossa Stuttgartissa.