Itärintama (toinen maailmansota)
Suomalaisia vapaaehtoisia palveli myös itärintamalla SS-divisioona Wikingissä. SS-joukkojen esikunta oli jo joulukuussa 1940 yhteydessä Suomen hallitukseen ja kehotti suomalaisia osoittamaan liittolaisuutta lähettämällä Saksaan vapaaehtoisia sotilaita. Etsivän keskuspoliisin entinen johtaja Esko Riekki valtuutettiin hoitamaan joukkojen rekrytointi salaisesti, ja lopulta vapaaehtoisia saatiin koottua pataljoonan verran eli noin 1 200 miestä. Vapaaehtoiset sitoutuivat palvelemaan SS-joukoissa kahden vuoden ajan. Toisin kuin muissa ulkomaalaisissa yksiköissä oli tapana, osa pataljoonan upseereista ja aliupseereista oli myös suomalaisia. Pataljoona liitettiin Wiking-divisoonaan ja siirrettiin itärintamalle tammikuussa 1942. Se palveli Etelän armeijaryhmässä ja osallistui muun muassa Kaukasian-operaatioon kesällä 1942.
Raatteen tien taistelu
9. divisioonan esikunnalle oli jo joulukuun lopulla selvinnyt, että Raatteen tien suunnassa eteni kokonainen neuvostodivisioona (puna-armeijan 44. divisioona). Suomalaisten toistuvat iskut neuvostojoukkojen selustaan olivat vahingoittaneet puna-armeijalaisten taistelumoraalia ja aiheuttaneet suoranaista ”suomalaiskauhua”. Neuvostolähteissä kerrotaan muun muassa, että kokonainen neuvostopataljoona olisi jättänyt asemansa ampumatta laukaustakaan kuultuaan hiihtämisen ääniä läheisyydestään. Jälkikäteen suoritetussa tutkimuksessa asemien läheltä (=puoli kilometriä) ei ollut löytynyt suomalaisten tekemiä latuja. Puna-armeijan 44. divisioona kuului periaatteessa Neuvostoliiton taistelukykyisimpiin yhtymiin. Se oli muun muassa osallistunut Neuvostoliiton 17. syyskuuta 1939 aloittamaan Puolan itäosien miehitykseen. Jo tuolloin divisioonassa oli ilmennyt kurinpidollisia ongelmia, ja Suomen vastaiselle rintamalle siirtymisen aikana divisioonasta karkasi 69 sotilasta. Divisioonan oman sisäisen tiedusteluorganisaation mukaan sotilaiden mielialat olivat heikot ja miehistö puhui avoimesti keskenään haluttomuudestaan taistella suomalaisia vastaan.