Suojeluskunta
Jyväskylän kokous oli kuitenkin ratkaiseva. Sen pohjalta sota-asiaintoimikunta täydensi suojeluskuntalaisilla komiteaansa, joka laati 30.–31. heinäkuuta ehdotuksen suojeluskuntajärjestön säännöiksi. Suojeluskunta-asetus (86/1918) annettiin jo 2. elokuuta 1918, koska valtiovalta halusi saada haltuunsa jo käynnistyneen epämääräisten paikallisten suojeluskuntien perustamisen. Asetus perusti Suojeluskuntajärjestön, mutta se ei vakiinnuttanut heti tilannetta ja sotaministeriö joutui kieltämään vielä myöhemmin painostuksen jäsenrekrytoimisen keinona. Kysymys pakosta ja vapaaehtoisuudesta vielä tässä vaiheessa hiersi tilannetta. Asetuksessa Suojeluskuntajärjestön tehtäviksi määriteltiin:
Tämä pykälä asetuksesta pysyi suurin piirtein samanlaisena koko järjestön olemassaolon ajan. Se teki suojeluskunnista kiinteän Suomen sotavoimien osan, jonka tärkein tehtävä oli toimia armeijan vapaaehtoisena reservinä. Jäsenistöstä asetuksessa määrättiin seuraavaa:
Lotta Svärd
Lotta Svärd -järjestön toiminta pohjautui sisällissodan valkoisten joukkojen suojeluskuntien piiriin muodostuneeseen naisten vapaaehtoiseen toimintaan. Aluksi toiminta oli pienimuotoista, ensimmäiset suojeluskuntia avustaneet naisryhmät keskittyivät lähinnä kokoontumisten kahvittamiseen ja muonittamiseen, mutta sodan päätyttyä toiminta sai järjestelmällisempiä muotoja. Suojeluskuntien ylipäällikkö määräsi 29. elokuuta 1919 perustettavaksi suojeluskuntien yhteyteen Lotta-Svärd -naisyhdistyksiä. Yhdistykset olivat paikallisia, ja ne kuuluivat paikallisen suojeluskunnan esikuntaan. Tehtävänä oli auttaa suojeluskuntien varusteiden ja esimerkiksi lääkintätarpeiden valmistuksessa, kerätä varoja avustustoimintaan, ja toimia liikekannallepanon aikana lääkintä- ja huoltoapuna.