Frank Welker
Eräässä stand up esityksessä, jossa hän esitti äänellään kissan ja koiran tappelua yleisössä ollut mainostuottaja pyysi Welkerin Friskies dog food koiranruoka mainokseensa koiran rooliin. Welker myös suostui tähän vaikka ei tiennyt mitä ääninäytteleminen tarkoitti. Tämän myötä Welker päätyi ääninäyttelijäksi ja teki ensimmäisiä äänirooleja animaatioihin 1960-luvun lopulla muun muassa elokuvaan Tohtori Dolittle ja animaatioon The Batman/Superman Hour. 1970-luvulla Welker tuli tunnetuksi oltuaan Scooby-Doon animaatioissa Freddien ääniroolissa, sekä useissa Hanna-Barberan tuottamissa piirrossarjoissa. Scooby-Doo, Where Are You! oli Welkerin ensimmäinen merkittävä rooli, johon hän päätyi mainostuottajan tyttöystävän kautta, joka ajatteli Welkerin olevan sopiva Scooby-Doon rooliin. Hän meni myös koe-esiintymään agenttinsa kehotuksesta Scoobyn roolia varten. Samaan aikaan Casey Kasem oli yrittämässä Freddien roolia. Hanna-Barberan palveluksessa pitkään työskennellyt Don Messick sai lopulta Scoobyn roolin, mutta ääniroolittajat halusivat Welkerin kokeilevan vielä Freddien roolia, jonka hän myös sai. Welker kertoi Joseph Barberan kanssa työskentelemisen olleen mieluisaa erityisesti hänen ollessa ensimmäistä kertaa kokeneiden ääninäyttelijöiden Don Messickin, John Stephensonin ja Henry Cordenin kanssa samassa äänitysstudiossa.
William Powell
Vuonna 1945 Powellilta ilmestyi viides "Pettävä varjo"-elokuva, "Pettävä varjo voittaa pelin". Myrna Loy palasi Noran rooliin; se oli jo kahdestoista heidän yhteinen elokuvansa. Elokuussa sai ensi-iltansa musikaali "Ziegfeldin tähtirevyy", joka oli jatko-osa vuonna 1936 ilmestyneelle "Ziegfeld, naisten kuninkaalle". Jatko-osaa oli suunniteltu "Ziegfeld, naisten kuninkaalle" jo vuodesta 1939. 3,2 miljoonan dollarin budjetilla tehty Technicolor-musikaali tuotti yli 5,3 miljoonaa dollaria. Elokuva oli niin sanottu "all-star"-elokuva, jossa näytteli useita suuria tähtiä, kuten Fred Astaire, Lucille Ball, Judy Garland, Gene Kelly ja Kathryn Grayson. Elokuvan ohjasi seitsemän eri ohjaajaa. Vuonna 1946 Powell näytteli musikaalidraamassa "The Hoodlum Saint" Esther Williamsin ja Angela Lansburyn kanssa. Hän samana vuonna myös esiintyi Frank Morganin omassa elokuvassa, "The Great Morgan".
Vuosi 1947 oli Powellille taas menestykäs. Powell sai hänen kolmannen ja viimeisen Oscar-ehdokkuutensa parhaasta miespääosasta komediaelokuvasta "Isä ja me", mutta ei taaskaan voittanut sitä. Hän hävisi sen Ronald Colmanille, joka voitti sen roolistaan elokuvassa "Kaksoiselämää". Hän ja Colman olivat olleet ystäviä 20-luvulta saakka. "Isä ja me" -elokuvassa näyttelivät myös Irene Dunne naispääosassa ja sivuroolissa Elizabeth Taylor. "Isä ja me" oli Warner Brothersin vuoden 1947 menestynein elokuva ja yksi suurimmista kassamagneeteista sinä vuonna. Elokuva perustuu amerikkalaisen kirjailijan Clarence Dayn (1874–1935) perhe-elämään. Day itse kirjoitti kirjan "Life with Father", joka ilmestyi hänen kuolinvuonnaan. Alun perin mykkäelokuvan naistähti Mary Pickfordin piti aluksi tulla Dunnen rooliin tehdäkseen ison comebackinsa elokuviin (Pickford oli lopettanut elokuvauransa vuonna 1933), mutta rooli meni Dunnelle, koska hänen viimeisimmät elokuvat olivat olleet floppeja. Samana vuonna "Isä ja me" -näytelmäversio suljettiin Broadwaylla 3224 esityksen jälkeen, jota oli esitetty vuodesta 1939. Vuonna 1947 ilmestyi myös kuudes ja viimeinen "Pettävä varjo" -elokuva, "Pettävän varjon laulu", joka oli jo kolmastoista hänen ja Loyn yhteistyö ja komediaelokuva "Senaattori oli tahditon", josta Powell voitti New York Film Critics Circle -palkinnon suorituksestaan. "Senaattori oli tahditon" oli myös Powellin ja Loyn viimeinen yhteinen elokuva. Loylla kuitenkin oli vain cameorooli elokuvassa, naispääosa oli Ella Rainesilla. Vuonna 1948 Powell näytteli Ann Blythin kanssa fantasiaelokuvassa "Mr. Peabody ja merenneito" ja vuonna 1949 Powellilta ilmestyi elokuvat "Vain yksi harha-askel" ja "Tanssi pimeässä", joiden jälkeen Powell piti pienen tauon elokuvista.