Norjan historia
Tanska liittyi Napoleonin puolelle sen sodissa muita Euroopan suurvaltoja vastaan. Voittajat päättivät ottaa Tanskalta Norjan ja antaa sen Ruotsin kuninkaalle Kielin rauhassa tammikuussa 1814. Ruotsi puolestaan oli menettänyt Suomen 1809 Haminan rauhassa Venäjälle. Norja kuitenkin julistautui itsenäiseksi Eidsvollin kansalliskokouksessa 17. toukokuuta 1814, jolloin maalle vahvistettiin myös perustuslaki. Norjan kuninkaaksi valittiin Norjan käskynhaltijana toiminut Tanskan kruununprinssi Kristian Fredrik. Ruotsi kuitenkin pakotti Norjan personaaliunioniin maiden oltua kahden viikon ajan sotatilassa, mutta maa säilytti kokouksessa määritellyn perustuslakinsa. Kuninkaaksi valittiin Ruotsin kuningas Kaarle XIII.
Theis Lundegaard
Kotipaikkakuntansa talonpoikien luontaisena johtohahmona Lundegaard valittiin Eidsvollin kansalliskokousedustajaksi 1814. Hänellä oli oma laiva, "Haabet", jolla hän saattoi matkustaa liikematkoillaan ja kyseisellä laivalla hän matkusti kahden edustajatoverinsa kanssa myös itse kokoukseen. Hän oli ensimmäinen puheenvuoron käyttänyt talonpoika ja heistä läpi kokouksen aktiivisin puhuja. Itsenäisyyskysymyksissä hän seurasi itsenäisyyspuolueen enemmistöä, mutta hän korosti erityisesti kirkon maanomistuksen lakkauttamista sekä vastusti äänioikeuden sitomista omaisuuteen. Hän ei ollut suuri puhuja, mutta otti puheenvuoron muiden vaietessa vaikeissa kysymyksissä. Hän oli myös ratkaisevassa roolissa niin sanotun ”juutalaisparagrafin” läpiviemisessä, joka kielsi juutalaisilta pääsyn maahan. Hän kehotti yhtäkkiä kaikkia nousemaan seisomaan, jotka eivät halua juutalaisia maahan. Enemmistö nousi, ja asia oli ratkennut.