Ballets russes
Seurueen viimeinen esiintyminen tapahtui Vichyn kaupungissa 4. elokuuta 1929. Sergei Djagilev kuoli Venetsiassa 19. elokuuta 1929. Vaikka Serge Lifar ja Boris Kochno yrittivät jatkaa seurueen toimintaa, se ei perustajan kuoleman jälkeen enää onnistunut. Markiisi Cuevasin baletti toimi kuitenkin eräässä mielessä Venäläisen baletin henkisenä jatkajana. 1930-luvulla toimi useita Ballets russes -nimeä käyttäneitä kokoonpanoja. Blumin ja Vasili Grigorievitš Voskresenskin yhdessä johtama Ballet Russe de Monte Carlo esiintyi ensimmäisen kerran keväällä 1932. Se kiersi Euroopassa kunnes, toinen maailmansota pakotti sen kiertämään Amerikkaan. Sen johtoon tuli Sergei Denham, ja se jatkoi esiintymistä 1950-luvun lopulle asti. Ryhmä hajosi 1962. Voskresenski perusti uuden oman ryhmän, "Original Ballet Russe", joka myös kiersi Amerikassa sota-aikana ja palasi Lontooseen 1947. Vanhat baletit olivat kuitenkin jo kurjassa kunnossa ja vanha yleisö pettynyttä. Uudet sota-aikana kasvaneet katsojat kummastelivat, mistä aikaisempi innostus teoksiin oli syntynyt, eikä Ballet russe enää eurooppalaisena ilmiönä jatkunut.Venäläisen baletin keskeisiä tanssijoita:Näytännöt toivat yleisön tietoisuutteen myös suuria venäläissäveltäjiä – Modest Musorgski, Sergei Prokofjev, Igor Stravinski ja Nikolai Rimski-Korsakov – sekä heidän ranskalaisia kollegoitaan: Maurice Ravel, Claude Debussy, Francis Poulenc, Erik Satie ja Darius Milhaud. Myös kuuluisat kuvataiteilijat saivat seurueelta lavastus- ja puvustustehtäviä: Léon Bakst, Alexandre Benois, Pablo Picasso, Henri Matisse, Georges Braque, André Derain, Maurice Utrillo, Georges Rouault, Nicholas Roerich, Laurencin, Joan Miró ja Giorgio de Chirico.
Rolf de Maré
De Marén suku oli Ruotsin rikkaimpia, joten Rolf de Marélla oli varallisuutta taiteenkeräilyyn ja balettiseurueen ylläpitoon. De Marén rakastettu, taidemaalari Nils Dardel auttoi de Maréta taiteenkeräilyssä ja oli balettiseurueen lavastaja. Myöhemmin hänen rakastettunsa oli tanssija Jean Börlin, josta tuli balettiseurueen ensitanssija ja pääkoreografi. Vuonna 1920 oikeistolehdissä alkanut loanheittokampan sai de Marén lähtemään balettiryhmänsä kanssa Pariisiin, jossa hän asui loppuelämänsä. Hän keräsi tanssiaiheisen arkiston ja tanssiin liittyvien esineiden kokoelman joka avautui 1933 museona Les Archives Internationales de la Danse. Osan kokoelmasta hän lahjoitti myöhemmin Ranskan valtiolle, ja se sijoitettiin Pariisin oopperan museoon ja kirjastoon. Omaa balettiseuruettaan ja Euroopan ulkopuolista tanssia koskevan aineiston hän lahjoitti kotimaahansa ja perusti Tukholmaan Dansmuseetin, jolle hän myös testamenttasi omaisuutensa.