Muhammad Ali Jinnah
Mahatma Gandhin hindukeskeinen politiikka pakotti Jinnahin jättämään Kongressipuolueen. Jinnah oli alun perin vältellyt liittymistä Yleisintialaiseen muslimiliitto on (engl. "All India Muslim League") pitäen sitä liian muslimisuuntautuneena. Lopulta hän kuitenkin liittyi Muslimiliittoon vuonna 1913 ja tuli valituksi kolme vuotta myöhemmin Lucknowin neuvotteluiden puheenjohtajaksi. Jinnahista tuli Lucknowin sopimuksen arkkitehti. Sopimus loi yhteisen linjan Kongressipuolueen ja Muslimiliiton välille itsehallintoa käsittelevissä kysymyksissä sekä näin ollen pystytti yhteisen yleisintialaisen rintaman brittien vastapuoleksi.
Afganistanin sota
Kommunistien valta ei ollut kuitenkaan maassa varmistettu. Loppuvuodesta 1978 hylättiin valtaannousun jälkeiset varovaiset ja perinteitä kunnioittavat julkilausumat. Kaikki viittaukset islamiin lopetettiin ja tilalle otettiin kommunistinen retoriikka. Maan perinteinen trikolorilippu otettiin pois käytöstä ja tilalle otettiin neuvostotyylinen punalippu. Kommunistit halusivat laajentaa kannatustaan kaupungeista maaseudulle aloittamalla lukutaitokampanjan sekä radikaalin maareformin. Heidän radikaalit, monia paikallisia perinteitä rikkovat marxilaiset reforminsa kohtasivat alusta alkaen kovaa vastustusta ja mujahideen-sissit nousivat kapinaan hallitusta vastaan. Myös armeijan yksiköitä liittyi kapinallisiin. Lisäksi kommunistit olivat sisäisesti jakautuneet kahteen ryhmittymään, jotka olivat Nur Muhammad Tarakin ja Hafizullah Aminin johtama "Khalq" () sekä Babrak Karmalin johtama "Parcham" (). Tilanteen monimutkaisuutta kuvastaa se, varsinkin Pakistan ja Saudi-Arabia olivat jo pitkin 1970-lukua kasvattaneet omaa vaikutusvaltaansa alueella tukemalla islamistisia ryhmiä, jotka olivat vastustaneet Neuvostoliittoa.