Ernest Rutherford
I maailmansodan (1914–1918) syttymisvuonna Rutherford aateloitiin ritariksi. Sota aikana hän teki tutkimuksia hallitukselle kehittäen akustisia menetelmiä sukellusveneiden havaitsemiseksi. Nämä tiedot jaettiinkin sitten Amerikkalaisten kanssa. Samalla hän tuloksettomasti yritti vakuuttaa, että nuoria tutkijoita olisi parempi käyttää sodan aikaisten haasteiden kehityksessä ja tutkimuksissa sen sijaan että heidät elämänsä ja tieteellinen lahjakkuutensa tuhottaisiin juoksuhaudoissa. Sodan loppupuolella vuonna 1917 Rutherford palasi takaisin atomitieteen harjoittamiseen. Pommittaessaan kevyitä atomeja alfasäteilyllä Rutherford huomasi, että syntyvien ulostulevien hiukkasten energian olevan suurempi kuin alfasäteilyn ja arveli hiukkasten olevan vedyn ytimiä (protoneja H). Tämän havainnon perusteella hän päätteli, että pommitus oli samalla muuttanut typpiatomit happiatomeiksi. Hän oli siis onnistunut alfa-hiukkasten (He) avulla muuttamaan alkuaineen toiseksi alkuaineeksi ydinreaktion seurauksena. Näin Rutherfordista tuli maailman ensimmäinen onnistunut alkemisti ja ensimmäinen joka jakoi ytimen, mikä johti hänet kestävään tieteelliseen maineeseen. Nämä tutkimustulokset julkaistiin sodan jälkeen vuonna 1919.
Ihmiskunnan 100 suurinta
Kirjan ensimmäinen painos ilmestyi 1978. Vuonna 1992 tekijä laati teoksesta uusitun laitoksen. Siinä olivat mukana pääasiassa samat henkilöt, mutta jossakin määrin eri järjestyksessä. Koska Neuvostoliitto oli hajonnut ensimmäisen laitoksen ilmestymisen jälkeen, joutuivat Karl Marx, Lenin ja Stalin sekä myös Mao siirtymään alemmille sijaluvuille, Adam Smith ja Thomas Jefferson sitä vastoin korkeammille. Ainoat kokonaan uudet henkilöt uudessa painoksessa olivat Ernest Rutherford, joka useiden arvostelijoiden mukaan olisi kuulunut alkuperäisellekin listalle, sekä Henry Ford ja Mihail Gorbatšov. Näiden tieltä jouduttiin listalta poistamaan Henri Becquerel ja Pablo Picasso sekä alkuperäisen listan viimeisenä ollut Niels Bohr.