Meripihka
Kivikaudelta saakka meripihkaa on saatu erityisen runsaasti nykyisten Liettuan ja Kaliningradin alueen rannoilta. Sitä käytettiin mm. korujen raaka-aineena. Suomessa raakameripihkaa on löydetty pieneltä alalta pellolta Inkoosta, lisäksi on muutamia hajalöytöjä Paraisilta ja Nauvosta. Mahdollisesti jäät ovat kuljettaneet sitä jostain eteläisemmältä Itämereltä. Suomesta meripihkaa on löydetty myös kivikautisilta asuinpaikoilta, kuten Yli-Iin Kierikistä. Meripihkaa kutsutaan myös nimellä "kivikauden kulta".
Kreikkalaiset ja roomalaiset hankkivat arvostamansa meripihkan vaihtamalla sitä metalleihin ja pronssiesineisiin. Meripihka oli tärkeä vaihdon väline tuohon aikaan. Useiden kielten sähköä tarkoittava sana tulee kreikan kielen meripihkaa merkitsevästä sanasta "elektron", sillä meripihka sähköistyy helposti hangattaessa.
Siitepöly
Siitepölyä voidaan käyttää myös ravintolisänä. Usein tällainen siitepöly on mehiläisten keräämää ja sitä myydään rakeina tai toisinaan myös tabeletteina. Mehiläisten keräämä siitepöly sisältää proteiinia, aminohappoa, rasvoja, öljyjä ja erilaisia sokereita. Siitepölyssä on myös mm. aminohappoja ja flavonoideja. Mehiläisten kennoihin varastoimaa, maitohappokäymisen läpikäynyttä siitepölyä sanotaan mehiläisleiväksi eli pergaksi.