Toinen maailmansota
Itävallassa ajatus maan liittämisestä Saksaan (Anschluss) oli saanut runsaasti kannatusta jo ensimmäisen maailmansodan jälkeen, kun entisestä laajasta valtakunnasta olivat jääneet jäljelle vain sen saksankieliset alueet. Yhdistyminen oli kuitenkin Versailles’n sopimuksessa kielletty. Sen jälkeen, kun Hitler oli noussut valtaan Saksassa, ajatusta kannattivat varsinkin Itävallan kansallissosialistit, mutta Itävallan konservatiivinen kansleri Kurt von Schuschnigg yritti pitää maan itsenäisenä. Italia oli aiemmin tukenut Itävaltaa, mutta Italian liittouduttua Saksan kanssa antikomintern-sopimuksella esteet Itävallan liittämiselle Saksaan poistuivat. Saksan ja Italian välejä hiertänyt kiista Tirolin alueen saksankielisten asemasta ratkaistiin Hitlerin luvattua siirtää heidät tulevaisuudessa idästä valtaamalleen elintilalle. Ilman ulkovaltojen tukea von Schuschnigg tapasi Hitlerin Berliinissä ja hyväksyi Hitlerin tukijan Arthur Seyss-Inquartin sisäministeriksi. Mellakointi Wienissä yltyi, ja Schuschnigg pakotettiin eroamaan. Seyss-Inquart kutsui Hitlerin joukot apuun, ja 13. maaliskuuta 1938 Wehrmachtin joukot ylittävät rajan. Kansanäänestyksessä Itävallan liittäminen Saksaan, Anschluss, sai 99,07 prosentin tuen.
Itävalta oli menettänyt kolmen miljoonan saksankielisen asuttamat sudeettialueet Saint-Germainin sopimuksessa 1919 Tšekkoslovakialle. Anschlussin jälkeen sudeettisaksalaisten johtaja Konrad Henlein vaati liittoa Saksan kanssa. Tšekkoslovakia oli yksin, mutta se varautui sotaan. Sodan välttämiseksi Chamberlain neuvotteli Hitlerin kanssa kolme kertaa Berchtesgadenissa, Godesburgissa ja Münchenissä. Münchenin sopimus allekirjoitettiin 29. syyskuuta 1938 Hitlerin, Mussolinin, Chamberlainin ja Ranskan Édouard Daladierin kesken. Tšekkoslovakian pääministeri Edvard Beneš ei ollut läsnä. Sopimuksessa sovittiin Saksan saavan sudeettialueet kansanäänestyksen jälkeen, Unkarin ja Puolan saavan alueita Tšekkoslovakialta ja Britannian ja Saksan solmivan luottamussopimuksen. Chamberlainin palattua Lontooseen hän julisti saavuttaneensa ”rauhan meidän aikanamme”. Hitler oli tyytymätön ja julisti Chamberlainin pilanneen hänen marssinsa Prahaan.
Rudolf Holsti
Neuvostoliiton Helsingin-suurlähetystön lähetystösihteeri Boris Jartsev aloitti Holstin kanssa salaiset keskustelut huhtikuussa 1938. Jartsev sanoi Neuvostoliiton hallituksen olevan varma siitä, että Saksa valmisteli hyökkäystä Neuvostoliittoa vastaan, mihin kuului sivustaisku Leningradiin Etelä-Suomen kautta. Jartsevin aloitteeseen vaikutti ratkaisevasti Anschluss eli Itävallan liittäminen Saksan valtakuntaan maaliskuussa 1938, mikä Moskovan näkökulmasta merkitsi repeämää Neuvostoliiton läntisessä puskurivyöhykkeessä. Jartsev korosti, että hänen aloittamistaan keskusteluista ei saanut puhua kenellekään ulkopuoliselle, ei edes Neuvostoliiton suurlähettiläälle. Holsti hoiti tiedottamisen kuitenkin omalla tavallaan: hän kertoi asiasta pääministeri A. K. Cajanderille ja valtiovarainministeri Väinö Tannerille, mutta ei esimerkiksi puolustusministeri Juho Niukkaselle, puolustusneuvoston puheenjohtajalle marsalkka Gustaf Mannerheimille eikä puolustusvoimien komentajalle kenraali Hugo Östermanille. Presidentti Kyösti Kallio lienee saanut tiedon Jartsevin aloitteesta, mutta asiakirjoista ei ilmene, miten hän siihen reagoi. Lisäksi Holsti selosti keskustelujaan Jartsevin kanssa ruotsalaiselle virkaveljelleen Rickard Sandlerille ja Britannian Helsingin-suurlähettiläälle, mutta ei Suomen Tukholman-suurlähettiläälle J. K. Paasikivelle eikä Lontoon-suurlähettiläälle G. A. Gripenbergille. Näin Suomen Tukholman- ja Lontoon-suurlähettiläät joutuivat kiusalliseen tilanteeseen, koska heidän asemamaidensa ulkoministeriöt olivat paremmin perillä Suomen tilanteesta kuin he itse. Holstin tiedotustoiminta lisäsi epäluottamusta häntä kohtaan.