Kanadan maantiede
Pohjoinen puuraja kulkee Labradorin itärannalta Ungavan niemimaan yli etelään Hudsoninlahden itärantaa pitkin, ja jatkuu sitten mutkitellen luoteeseen Mackenzie-joen alajuoksulle saakka ja siitä edelleen Alaskaan. Puurajan pohjoispuolella on hyvin vähän tai ei ollenkaan hedelmällistä maaperää, tundraa. Eteläisimpien tundra-alueiden kasvillisuus koostuu matalasta pensaikosta, ruohikosta ja saraheinästä. Pohjoisimmat osat ovat matalampia, sillä kymmenesosa niistä on arktisille erämaille tyypillisen sammalen peitossa.
Beringia
Suuret ruohonsyöjät katosivat jääkauden lopussa tai sen jälkeisellä holoseenilla. Jääkauden huippukautena laaja Beringinmeren alue oli kuivaa, alavaa maata. Ilmasto oli laajalti hieman nykyistä kylmempi ja kuivempi. Heinäkuun keskilämpö lienee ollut sisämaassa LGM:n aikaan suunnilleen 9-12 °C. Sisämaan sademäärä oli alle 200 mm, mutta rannikko oli sateinen. Oli laajoja dyynikenttiä, joista on jäljellä enää Kobuk-joen dyynit. Beringia ei liene ollut tällöin asuttu. Beringian kasvillisuus oli luultavasti laajalti tundraa, ei aroa. Metsää saattoi kasvaa paikoin. Kylmimpänä kautena Beringiassa oli laajalti kuivaa tundraniittyä/ruohotundraa, suikerotundraa ja pysyvarputundraa, joista yrttitundra oli kylmimpänä aikana noin 27000-16000 vuotta sitten yleisin. Alaskan jokilaaksoissa kasvoi kylmimpänä aikana enimmäkseen sara- ja yrttikasvivaltaista tundraniittyä, hieman vähemmän heinää ja marunaa lienee ollut vähemmän. Pajua kasvoi jonkin verran tulvatasangoilla. Tällaista kasvaa nykyään Banksin saaren jokien tulvatasangoilla. Muun muassa lehtikuusta, valkokuusta ja koivua saattoi kasvaa paikoin puuna. Alangon kosteissa painumissa kasvoi soista sarakasvillisuutta, ja ylempänä laajoilla alueilla sara- ja ruohoniittyjä tai aroja, jossa hevoset laidunsivat. Ylämaalla kasvoi lapinvuokon, rikkokasvien, kynsimöiden ja muiden tundrakasvien luonnehtimaa harvaa, kitukasvuista kylmyyspuoliaavikon kasvillisuutta.