Luonto (mytologia)
Luonto oli karjalaisten vanhan käsityksen mukaan ihmisen (tai ehkä muunkin persoonan omaavaksi koetun asian tai ilmiön) suojelushaltija. Tämän olennon nimestä on tullut sekä ympäristöä tarkoittava sana luonto että perustavanlaatuisia ihmisen tai eläimen henkisiä piirteitä tarkoittava sana luonne.
Luonto vastaa hieman kristinuskon suojelusenkeliä. Jokaisella ihmisellä on luonto, joka seuraa häntä suojellen ja tuoden onnea. Voimakasluontoiset ihmiset eli ne, joilla on voimakas luontohaltija, menestyvät usein paremmin kuin heikkoluontoiset. Luonto esiintyy toisinaan ihmisen kaksoisolentona. Luonto voi kulkea ihmisen edellä ikään kuin ihmisen kuvajaisena. Tällä tavoin on selitetty etiäisiä.
Luonto (mytologia)
Jos ihmisellä on heikko luonto, hän voi loitsuin kutsua itselleen luontoa tai karaista ja voimistaa luontoaan. Luontoa kutsuttiin myös kateita, vihollisia ja sairauksia vastaan, ja antamaan lisää ruumiillisia, henkisiä tai yliluonnollisia kykyjä. Loitsuissa luontoa kutsutaan nousemaan lovesta ja syvästä paikasta, ilmeisesti vainajalasta. Luontoa kutsutaan usein myös haon eli uppopuun alta. Tämä kertoo Martti Haavion mukaan siitä, että lovi sijaitsee veden pohjan alapuolella samaan tapaan kuin saamelaisten Saivo-vainajala. Joskus taas luontoa kutsutaan nousemaan "haudan alta", joka sekin viittaa siihen, että luonto on vainajalasta. Erään tiedon mukaan luontoaan saattoi karaista siten, että kohotti juhlayönä järvestä hakoa ja kutsui loitsulla luontoaan. Luontoa puhuteltaessa hänet ilmaistaan usein haltijaksi ja "synnyksi". Tässä synty merkitsee joko myyttistä syntyä, esi-isän sielua syntyistä tai molempia.