Naisten äänioikeus
Uusi-Seelanti antoi ensimmäisenä naisille äänioikeuden vuonna 1893. Australiassa myönnettiin vuonna 1902 rajoitettu äänioikeus ja vaalikelpoisuus, jotka kuitenkin koskivat vain valkoista väestöä.
Naisten äänioikeus Ruotsissa
Nälänhädän seurauksena oikeisto hävisi toisen kamarin vaalissa 1917, ja niinpä syntyi liberaalien ja sosiaalidemokraattien enemmistö, joka oli naisten äänioikeuden puolesta, ja jopa yhtäläisen äänioikeuden puolesta, joka ei olisi riippunut palkasta. Oikeistovaltainen ensimmäinen kamari kuitenkin kaatoi  tällaisen ehdotuksen keväällä 1917. Mutta koska se ei halunnut ottaa yleislakon, vallankumouksen ja tasavallan tulemisen riskiä, se muutti kantaansa ja äänesti 17. joulukuuta 1918,  jolloin liberaali Nils Edén oli pääministerinä, yhtäläisen ja yleisen äänioikeuden, myös naisille, alkaen  Ruotsin kunnallisvaaleista. Lisäpäätöksen kautta 24. toukokuuta 1919 ja  perustuslain muutoksen kautta 1921 voitiin ottaa käyttöön yhtäläinen ja yleinen äänioikeus naisille myös valtiopäivien toisen kamarin vaaleissa. Toisen kamarin vaalit 1921 olivat siten ensimmäiset toisen kamarin vaalit, joihin naiset osallistuivat. Äänioikeus toisen kamarin vaaleissa oli sillä Ruotsin kansalaisella, joka oli täyttänyt 23 vuotta vaalivuotta edeltävänä vuonna. Äänioikeutta ei ollut sillä, joka ei ollut suorittanut asevelvollisuutta, jota ei ollut julistettu täysivaltaiseksi, joka oli asetettu konkurssiin, joka oli pysyvästi köyhäinhoidon huoltama tai joka oli tuomittu rikoslain nojalla menettämään äänioikeutensa.