Kasaarien kaanikunta
Kasaarien kaanikunta (650–969) oli varhaiskeskiaikainen valtio, jonka perusti kasaarien paimentolaiskansa. Kasaarien kaanikunta syntyi eroamalla Länsiturkkilaisesta kaanikunnasta. Kasaarien kaanikunta hallitsi suurimmillaan Kaukasiaa, Volga-joen ala-ja keskijuoksua, nykyisen Kazakstanin luoteisosia, Asovanmeren rantoja, Krimin itäosia sekä Itä-Euroopan aro- ja metsäaroseutuja Dnepr-joelle asti. Kaanikunnan keskus sijaitsi aluksi nykyisen Dagestanin rannikkoseudulla, myöhemmin Volgan alajuoksulla. Osa hallitsevasta eliitistä kääntyi juutalaiseen uskoon. Osa itäslaavilaisista heimoista oli kasaarien liittolaisia ja maksoi veroja kasaareille. Kasaarien kaanikunta tuhoutui Kiovan Venäjän kanssa käytyjen sotien seurauksena 900-luvun lopulla.
Ikaalisten seurakunta
Kankaanpäästä muodostettin oma rukoushuonekuntansa vuonna 1756 ja kappeliseurakunta vuonna 1759. Omaksi kirkkoherrakunnakseen se erotettiin vuonna 1841 ja samalla sen alaisuuteen liitettiin muut luoteiset osat eli 1796 perustettu Karvian kappeli sekä 1804 perustettu Hongonjoen rukoushuonekunta sekä Siikaisten Samminmajan alue.