Markian Popov
Popov aloitti sotilasuransa nuorena Venäjän sisällissodassa. Sodan jälkeen hän opiskeli Neuvostoliiton sotilaskouluissa ja eteni urallaan verrattain nopeasti. Hän oli kenraaliluutnantti ja Leningradin sotilaspiirin komentaja, kun Saksa hyökkäsi Neuvostoliittoon kesällä 1941. Popov osallistui useiden ratkaisevien taisteluiden johtoon toisen maailmansodan aikana. Hänet ylennettiin puna-armeijan toiseksi korkeimpaan armeijakenraalin sotilasarvoon 1943. Hän ei kuitenkaan nauttinut Stalinin luottamuksesta, minkä vuoksi hänen uransa oli epätasainen hänen pätevyydestään huolimatta. Hänet alennettiin sodan lopulla epäonnistuneen Riian valtausyrityksen jälkeen. Häntä väheksyttiin sodanjälkeisessä neuvostoliittolaisessa historiankirjoituksessa. Hänen maineensa ja arvonsa palautettiin vasta Stalinin kuoltua ja Nikita Hruštšovin noustua valtaan. Hruštšov ja Popov olivat tehneet yhteistyötä Stalingradin taistelun aikana, ja hänen uransa lähti uuteen nousuun 1954. Popov kuoli tapaturmaisesti Moskovassa 1969.
Jan Krukowiecki
Krukowiecki aloitti upseerin uransa 1800-luvun ensimmäisellä kymmenluvulla Itävallan armeijassa ja kohosi siellä kenraalikuntaan. Wienin kongressissa Puolan asema kuitenkin muuttui, ja Krukowiecki siirtyi palvelemaan kenraalina Venäjää ja sen hallitsemaa Kongressi-Puolaa. Puolalaisten kapina eli marraskuun kansannousu nosti esille useita Puolan johtajaksi pyrkiviä, jotka kaikki epäonnistuivat tilanteen haltuunotossa. Kansannousun loppuvaiheessa kapinan johtajuus siirtyi Krukowieckille, vaikka hän ei edes uskonut kapinan onnistumiseen. Hän pyrki neuvotteluratkasuun Venäjän kanssa, epäonnistui Varsovan puolustamisessa ja antautui venäläisjoukoille syyskuussa 1831. Hänet karkotettiin Siperiaan, josta palattuaan hän vetäytyi yksityiselämään.