Viikinkiaika
Viikinkiajasta kertoviin suullisiin tarinoihin pohjautuva saagakirjallisuus syntyi Islannissa vasta vuosisatoja viikinkiajan päättymisen jälkeen. Saagat ovat tästä huolimatta paras viikinkien yhteiskuntaa ja kulttuuria kuvaava kirjallinen aineisto, vaikka monet niiden ajan- ja paikanmäärityksistä ovatkin epämääräisiä. Tietoa on säilynynyt myös kuninkaiden palkkaamien hovirunoilijoiden, skaldien, runoista.
Kuningassaagat
Snorri Sturlusonin veljenpoika, Sturla Þórðarson, kirjoitti 1200-luvulla saagat samalla vuosisadalla hallinneista Norjan kuninkaista Haakon IV Haakoninpojasta ja Maunu VI Lainparantajasta (isl. Magnús "lagabætir" Hákonarson). Näistä "Hákonar saga Hákonarsonar" kuvaa kuninkaan hallintokautta vuodesta 1217 tämän kuolemaan eli vuoteen 1263 saakka. Sturla laati saagan Haakonin pojan, Maunu Lainparantajan toimeksiannosta. "Magnúss saga lagabætis" on kuningassaagoista viimeisin. Sturla aloitti sen kirjoittamisen oleskellessaan kuningas Maunu Lainparantajan hovissa ja viimeisteli tekstin myöhemmin Islannissa. Kumpaakin saagaa kirjoittaessaan Sturlalla oli mahdollisuus kuulla tapahtumia todistaneita aikalaisia sekä käyttää kuninkaan hovissa arkistoituja asiakirjoja.