Kuuban vallankumous
Batista ei asettunut perustuslain mukaisesti uudelleen ehdolle vuonna 1944 ja vaalit voitti Ramón Grau. Graun hallinto tuli tunnetuksi korruptiostaan taloudellisen kasvun siivittämänä. Batista oli muuttanut Floridaan. Seuraavat vaalit voitti vuonna 1948 Carlos Prio Socarrás, jonka kausi ei merkinnyt muutosta kasvavalle korruptiolle ja byrokratialle. Seuraavia vaaleja vuonna 1952 ei enää käyty. Batista järjesti vallankaappauksen 19. maaliskuuta 1952. Veretön vallankaappaus otettiin monelta taholta vastaan aluksi tyytyväisinä. Vallankaappausta seurasi Batistan diktatuuri. Uusi perustuslaki kielsi lakko-oikeuden sekä mielipiteen- ja lehdistönvapauden. Sotilaiden palkkaa ja eläkettä nostettiin. Oppositiolle aseellinen vastarinta alkoi näyttää ainoalta vaihtoehdolta. 26. heinäkuuta 1953 noin 200 aktivistia hyökkäsi kahteen armeijan tukikohtaan Santiago de Cubassa ja Mayamossa. Mukana oli myös tuolloin 26-vuotias Fidel Castro. Aktivistit yrittivät ryöstää aseita tulevia iskuja varten, mutta sotilaat kukistivat hyökkääjät. Muutama sai surmansa ja noin sata jäi vangeiksi. Monet vangituista teloitettiin, mutta Castro vietiin siviilivankilaan, mikä saattoi pelastaa hänen henkensä. Oikeudenkäynnissään Castro päätti puolustuspuheensa sanoihin "Historia on minut vapauttava" ja Castron kannattajat järjestäytyivät heinäkuun 26. päivän liikkeeksi. Batista uskoi myöhemmin vakauttaneensa asemansa, ja toukokuussa 1955 poliittiset vangit armahdettiin. Fidel pääsi vapaaksi ja hän lähti hieman myöhemmin Meksikoon veljensä Raúl Castron kanssa valmistelemaan vallankumousta.
Kolumbian historia
Vuoden 1957 alussa suurin osa järjestäytyneistä ryhmistä vastusti Rojasin hallintoa. Konservatiivi- ja liberaalijohtajat olivat neuvotelleet vuoden 1956 alusta lähtien maltillisten konservatiivien tukiessa Rojasia vuoteen 1957 asti. Kaikki osapuolet allekirjoittivat sopimuksen vuonna 1957 luoden Kansallisen rintaman yhteishallituksen. Sopimus vahvisti vallanjaon puolueiden välillä ja päätti La Violencian. Presidentinvaalit pidettäisiin säännöllisesti neljän vuoden välein liberaalien ja konservatiivien välillä, ja molemmilla puolueilla olisi tasa-arvoiset asemat vaaleissa ja muissa viroissa. Rojas yritti vielä pysyä vallassa, mutta joutui eroamaan ja lähtemään maanpakoon mielenosoittajien ja armeijan johtohenkilöiden vaatiessa hänen eroaan. Seuraavaksi presidentiksi valittiin vuonna 1958 liberaali Alberto Lleras Camargo.