Suojeluskunta
Jyväskylän kokous oli kuitenkin ratkaiseva. Sen pohjalta sota-asiaintoimikunta täydensi suojeluskuntalaisilla komiteaansa, joka laati 30.–31. heinäkuuta ehdotuksen suojeluskuntajärjestön säännöiksi. Suojeluskunta-asetus (86/1918) annettiin jo 2. elokuuta 1918, koska valtiovalta halusi saada haltuunsa jo käynnistyneen epämääräisten paikallisten suojeluskuntien perustamisen. Asetus perusti Suojeluskuntajärjestön, mutta se ei vakiinnuttanut heti tilannetta ja sotaministeriö joutui kieltämään vielä myöhemmin painostuksen jäsenrekrytoimisen keinona. Kysymys pakosta ja vapaaehtoisuudesta vielä tässä vaiheessa hiersi tilannetta. Asetuksessa Suojeluskuntajärjestön tehtäviksi määriteltiin:
Tämä pykälä asetuksesta pysyi suurin piirtein samanlaisena koko järjestön olemassaolon ajan. Se teki suojeluskunnista kiinteän Suomen sotavoimien osan, jonka tärkein tehtävä oli toimia armeijan vapaaehtoisena reservinä. Jäsenistöstä asetuksessa määrättiin seuraavaa:
Sotilasohjaaja
Sotilasohjaaja oli vuosina 1921–1944 toimineen Suomen Suojeluskuntajärjestön viranhaltija. Heitä oli järjestön jokaisessa piiriesikunnassa tavallisesti kolme. Ensimmäinen sotilasohjaaja oli arvoltaan yleensä majuri tai kapteeni. Paljon jäseniä omaavissa suojeluskuntapiireissä saattoi olla kaksi ensimmäistä sotilasohjaajaa. Heidän tehtäviinsä kuului yleinen sotilaskoulutus, liikekannallepanotyöt sekä harjoitusten ja kurssien järjestäminen. Toinen sotilasohjaaja oli arvoltaan korkeintaan kapteeni. Hänen tehtävänsä oli huolehtia ammunnan opetuksesta sekä ampuma-, viesti- ja pioneerikoulutuksen välineistä. Kolmas sotilasohjaaja oli arvoltaan tavallisesti korkeintaan luutnantti. Hänen vastuulleen kuului liikuntakasvatus ja poikatyö.