Meripihka
Kivikaudelta saakka meripihkaa on saatu erityisen runsaasti nykyisten Liettuan ja Kaliningradin alueen rannoilta. Sitä käytettiin mm. korujen raaka-aineena. Suomessa raakameripihkaa on löydetty pieneltä alalta pellolta Inkoosta, lisäksi on muutamia hajalöytöjä Paraisilta ja Nauvosta. Mahdollisesti jäät ovat kuljettaneet sitä jostain eteläisemmältä Itämereltä. Suomesta meripihkaa on löydetty myös kivikautisilta asuinpaikoilta, kuten Yli-Iin Kierikistä. Meripihkaa kutsutaan myös nimellä "kivikauden kulta".
Kreikkalaiset ja roomalaiset hankkivat arvostamansa meripihkan vaihtamalla sitä metalleihin ja pronssiesineisiin. Meripihka oli tärkeä vaihdon väline tuohon aikaan. Useiden kielten sähköä tarkoittava sana tulee kreikan kielen meripihkaa merkitsevästä sanasta "elektron", sillä meripihka sähköistyy helposti hangattaessa.
Turvepehku
Turvepehku on hienonnettua, kuivattua suoturvetta, jota käytetään maataloudessa kuivikkeena kotieläimille. Sitä on käytetty myös kaupunkien puhtaanapitolaitoksien desinfioinnissa. Se imee kosteutta ainakin 12 kertaa oman painonsa verran ja sitoo erityisesti ammoniakkia ja muita kaasuja. Maaseudulla saattoi aiemmin olla turvepehkuosuuskuntia, ja turpeennoston jälkiä voi olla vielä nähtävissä soilla. Soilla saattoi olla myös turpeen kuivatukseen tarkoitettuja turvelatoja. Muodostettaville kiinteistöille saatettiin niin ikään turpeenottoa varten erottaa soilta pieniä turvepalstoja.