Hindulaisuus
Hindulaisuuden juuret ulottuvat Intiaan, vedalaiseen kulttuuriin. Sen synnystä voidaan erottaa viisi eri vaihetta: Induslaakson kulttuuri, Veda-kausi, klassinen kausi, keskiaika ja uusi aika. Uskonnon toivat maahan arjalaiset noin 3 500 vuotta sitten, joidenkin lähteiden mukaan jopa 4 000 vuotta sitten. Heidän polyteistinen uskontonsa sulautui Induslaakson kulttuuriin muodostaen esivedalaisen uskonkäsityksen eli alkuperäisen hindulaisuuden, jota kutsutaan brahmalaisuudeksi. Intiassa asuneiden muinaisten arjalaisten vedauskonto poikkeaa kuitenkin suuresti nykyhindulaisuudesta. Vedauskonnon merkittävin piirre, vedakirjoihin talletettujen ylistyshymnien laulaminen jumalalle ja vedinen filosofia muodostavat hindulaisuuden pohjan. "Brahmana" eli pappisluokka huolehti maailmankaikkeuden harmonian kannalta olennaisista uhritoimituksista. Vedahymnit ja seremoniat olivat brahmanojen yksinoikeus.
Atomismi
Tästä näkemyksestä väiteltiin intialaisessa filosofiassa 1700-luvulle saakka sekä hindulaisen filosofian mimamsa- ja nyaya-koulukunnissa että buddhalaisessa filosofiassa. Kilpailevan holistisen näkemyksen mukaan lauseet olivat ensisijaisia elementtejä, jotka annetaan alun perin silloin kun sanat lausutaan, ja sanoihin päästään vain analyysin ja abstrahoinnin kautta. Nämä kaksi näkemystä tunnettiin nimellä "a-kShaNDa-pakSha" (jakamattomuus eli lauseholismi), näkemys, jota kehitti myöhemmin Bhartrihari (n. 500 jaa.); ja "kShaNDa-pakSha" (atomismi), näkemys, jonka mimamsa- ja nyaya-koulukunnat omaksuivat.