Punakaarti (kulttuurivallankumous)
Nimeä punakaarti alkoi ensimmäisenä käyttää eräs korkea-arvoisten kaaderien lapsista muodostunut Pekingin Qinghuan yliopiston opiskelijaryhmä, joka järjestäytyi salaisesti 29. toukokuuta 1966. Kun Mao oli elokuun 1966 alussa antanut ryhmälle tukensa, alkoi puolueen propagandakoneisto levittää termiä ja kaikki muutkin vastaavat ryhmät ottivat sen käyttöönsä. Lisäksi jokaisella kaartilla oli oma nimi. Punakaartit jakautuivat jo alkuvaiheessa kahteen eri suuntaukseen, maltillisiin ”konservatiiveihin” ja radikaalimpiin ”kapinallisiin”, minkä lisäksi oli vielä radikaalimpia ”äärivasemmistolaisia” ryhmiä. Konservatiivien jäseniksi valikoitui usein kommunistisen yhteiskunnan ”hyvistä perheistä” eli työläistaustasta lähtöisin olleita nuoria, kapinallisiin taas liittyi enemmän ”huonompiin luokkiin” kuuluneita.
Suomen Punainen Kaarti
Punainen kaarti taisteli normaalin työpäivän tavoin. Sotatoimet aloitettiin aamulla, ja illan tultua joukot palasivat jälleen majapaikkoihinsa. Päivän aikana vallatut alueet saatettiin jopa jättää kokonaan miehittämättä, jolloin ne joutuivat takaisin vihollisen haltuun. Joukot kuljetettiin junilla lähelle rintamaa, josta ne siirtyivät asemiinsa jalkaisin tai hevoskyydillä. Autoja oli käytössä ainoastaan esikunnilla. Heikkojen viestiyhteyksien vuoksi rintama- ja yleisesikunnat eivät aina tienneet käytössä olleiden joukkojen vahvuutta tai sijaintia, minkä vuoksi komppaniat usein päättivät liikkeistään omien puuttellisten tilannearvioidensa mukaan. 
Yleisenä ongelmana oli myös huono tiedustelu, mikä vaikutti koko sodankäyntiin. Punaisen kaartin yksiköillä oli orgaisaatiokaavioiden mukaiset esikunnat, mutta niiden tehtävät jäivät yleensä hallinnollisiksi. Varsinaisten sotatoimien johtamisen ja suunnittelun sijasta ne keskittyivät varuste- ja ruokahuollon, joukkojen majoituksen ja palkanmaksun kaltaisiin tehtäviin, sekä huolehtivat yleisestä järjestyksenpidosta.