Stalingradin taistelu
Kun akselivallat aloittivat suurhyökkäyksen Neuvostoliittoon kesäkuussa 1941 yli kolmen miljoonan sotilaan voimin, sen päätavoite oli valloittaa Leningrad, Moskova ja Ukraina. Stalingrad ei alun perin ollut tärkeä kohde Adolf Hitlerin sotasuunnitelmassa. Kun puna-armeija onnistui torjumaan Saksan hyökkäyksen joulukuussa 1941 suunnitelmat kuitenkin muuttuivat. Seuraavana kesänä Hitler päätti aloittaa suurhyökkäyksen etelässä ja idässä – tavoitteena oli vallata Kaukasuksen öljykentät ja vehnävarat sekä katkaista Volgan liikennereitit. Huhtikuussa 1942 Hitler määräsi, että Stalingrad oli joko vallattava tai eristettävä suurhyökkäyksen yhteydessä. Kolme kuukautta myöhemmin kaupunki oli jo saksalaisten tärkein valloituskohde. Kaupungin valloittaminen oli strategisesti kannattavaa, sillä sen tehtaissa valmistettiin myös suuri osa Neuvostoliiton sotatarvikkeista ja sen kautta kulki lautoilla noin 70 % Neuvostoliiton käyttämästä öljystä.
Vukovarin piiritys
Vukovaria kutsuttiin taistelujen jälkeen Kroatian Stalingradiksi, sillä viimeinen taistelu käytiin talo talolta ja katu kadulta 4.–18. marraskuuta. Kaupunki oli tuhottu käytännössä maan tasalle tykkitulessa. Valtauksen jälkeen alkoi kaupungin väestön tragedian toinen vaihe: kaupungin vallanneet tšetnikit kiduttivat henkiin jääneitä ja syyllistyivät monenlaisiin sotarikoksiin niin siviilejä, sotavankeja kuin haavoittuneitakin kohtaan. Tšetnikit olivat valikoitunutta joukkoa, jotka eivät häikäilleet kiduttaa ja surmata mitä raa'immilla tavoilla. Heihin kohdistetun propagandan mukaan kaikki kroaatit olivat samanlaisia hirviöitä kuin kroaattien fasistijärjestö Ustaša oli ollut serbejä kohtaan toisessa maailmansodassa. Tšetnikit halusivat kostaa sen, että itsepäiset Vukovarin puolustajat olivat surmanneet ja haavoittaneet tuhansittain serbitaistelijoita. Vukovarin kaduilla kaikui Vojislav Šešeljin johtamien tšetnikkien laulu, jonka BBC tallensi: