Nollameridiaani
Nolla­leveys­piiri eli päiväntasaaja on määräytynyt maapallon pyörimis­akselin suunnan perusteella. Sitä vastoin nolla­pituus­piiri on peri­aatteessa mieli­valtaisesti valittavissa, ja useita eri pituus­piirejä on eri maissa ja eri aikoina käytetty nolla­pituus­piireinä. Vuonna 1884 tehdyn kansain­välisen sopimuksen mukaisesti sellaisena käytetään nykyisin Greenwichin pituuspiiriä.
Ruusulinja
Dan Brownin mukaan Ruusulinja olisi ollut "maailman ensimmäinen perus­meridiaani". Ajatus, että jokin meridiaani olisi valittava perus­meridiaaniksi, josta kulma­etäisyydet muille meridiaaneille lasketaan, tunnettiin kuitenkin jo antiikin aikana. Esimerkiksi Ptolemaios käytti kartastossaan nolla­meridiaanina Kanarian­saarten läntisimmän saaren, Ferron meridiaania, koska sen länsi­puolella oletettiin olevan vain merta. Teoksessaan "Almagest" hän sen sijaan käytti pituus­asteiden lähtö­kohtana Aleksandrian meridiaania. Maimonides käytti teoksessaan "Hilchot Kiddus Hachodesh", kohdassa 11.27, samasta kohdasta Aleksandriassa nimitystä אמצע היישוב ("asutuksen keskipiste"), toisin sanoen maapallon asutun alueen, Oikumenen kesipiste. Tämä oli epäilemättä myös saman­aikaisten arabialaisten maan­tieteilijöiden käsitys, jotka kuitenkin käyttivät nolla­meridiaanina myös Rodoksen tai Kanarian­saarten meridiaaneja. Ennen kuin Greenwichin meridiaani vuonna 1884 (ei 1888, vaikka Da Vinci -koodissa niin sanotaan) sovittiin kansain­väliseksi nolla­meridiaaniksi, tästä asemasta oli Pariisin ohella kilpaillut jo ainakin yhdeksän paikka­kuntaa, nimittäin Berliini, Cadiz, Kööpenhamina, Lissabon, Rio de Janeiro, Rooma, Pietari, Tukholma ja Tokio.