Gustav Mahler
Mahlerille satoi useita tarjouksia uusista kapellimestarin paikoista, joista New Yorkin Metropolitan-ooppera oli hänelle mieluisin. Siellä oli useita saksalaisia huipputaiteilijoita ja hieno orkesteri, ja hänelle tarjottu palkka oli huikea. Ennen lähtöään loppuvuonna 1907 häntä kohtasi kuitenkin kaksi tragediaa: esikoistytär Maria kuoli tulirokkoon, ja Mahlerilla itsellään todettiin hänen äidiltään perimänsä vakava sydänsairaus. Hänelle luvattiin elinaikaa enää vain joitakin vuosia. Amerikassa Mahlerin vastaanotto oli paljon parempi kuin mihin hän oli Wienissä tottunut. Arturo Toscanini kutsuttiin johtamaan italialaiset oopperat, ja Mahlerille kuuluivat saksankieliset teokset. Vaikka hän hellitti jonkin verran otettaan orkesterin täydellisyysvaatimuksista, hän omaksui jälleen tutun työtahtinsa, mikä ei ollut hänen terveydelleen hyväksi. Menestyksekkääseen ensimmäiseen kauteen kuului lisäksi esityksiä Carnegie Hallissa hänen itse valitsemallaan kokoonpanolla. Ongelmia syntyi kuitenkin ajoittain siitä, että suuri osa esittäjistä suhtautui varsin välinpitämättömästi harjoituksiin, ja joskus he eivät ilmaantuneet paikalle lainkaan.
Des Knaben Wunderhorn
Eri säveltäjät ovat käyttäneet kokoelman runoja musiikkinsa sanoituksina. Esimerkiksi Felix Mendelssohn, Robert Schumann, Carl Loewe, Johannes Brahms ja Alexander von Zemlinsky. Eniten kokoelmaa hyödynsi kuitenkin Gustav Mahler, joka sävelsi yli kaksikymmentä laulua kokoelman runojen teksteihin. Mahlerin toinen, kolmas ja neljäs sinfonia sisältävät kukin "Wunderhorn"-sanoituksiin perustuvan laulun, ja hän julkaisi myös kokoelman mukaan nimetyn lied -teoksen orkesterille ja solistille (sekä pianoversion).