Harry Schein
Scheinista tuli ruotsalaisen elokuvan keskeinen henkilö, kun hän 1960-luvun alussa ajoi läpi Svenska Filminstitutetin perustamisen ja Ruotsin ensimmäisen todellisen elokuvakoulun, sittemmin Stockholms dramatiska högskola, ja oli Filminstitutetin ensimmäinen johtaja (toimitusjohtaja 1963–1970 ja 1972–1978, hallituksen puheenjohtaja 1970–1978). Hän oli myös aloitteentekijänä Ruotsin elokuvan todellisessa elokuvauudistuksessa 1963, johon kuului, että kymmenen prosenttia lippujen tuotosta meni Svenska Filminstitutetille, ja sillä rahoitettiin ruotsalaista elokuvatuotantoa vuosikymmenten ajan.
Nuortenelokuva
British Film Instituten listalle ”50 elokuvaa jotka kannattaisi nähdä ennen kuin täyttää 14” pääsi Pohjoismaista kaksi elokuvaa, molemmat ruotsalaisia: "Elämäni koirana" (1985) ja "Fucking Åmål" (1998).
Muita ruotsalaisia nuortenelokuvia ovat Roy Anderssonin esikoispitkä "Eräs rakkaustarina" (1970), Kay Pollakin "Lasten saari" (1980), Staffan Hildebrandtin "G som i gemenskap" (1983), Daniel Fridellin ja Peter Cartiersin "Selviytyjät" (1993), Christina Olofsonin "Totuus vai tehtävä" (1997) ja "Hannah med H" (2003), Joel Bergvallin ja Simon Sandquistin "Näkymätön" (2002), Lena Koppelin "Bombay Dreams" (2004), Sara Kadeforsin "Miss Sweden" (2003), Teresa Fabikin "Hip hei hutsu!" (2004), Anders Grönroosin "Sinä ja minä ikuisesti" (2011) sekä Lukas Moodyssonin "Lilja 4-ever" (2002) ja "Me ollaan parhaita!" (2013).