Luonto (mytologia)
Luonto oli karjalaisten vanhan käsityksen mukaan ihmisen (tai ehkä muunkin persoonan omaavaksi koetun asian tai ilmiön) suojelushaltija. Tämän olennon nimestä on tullut sekä ympäristöä tarkoittava sana luonto että perustavanlaatuisia ihmisen tai eläimen henkisiä piirteitä tarkoittava sana luonne.
Luonto vastaa hieman kristinuskon suojelusenkeliä. Jokaisella ihmisellä on luonto, joka seuraa häntä suojellen ja tuoden onnea. Voimakasluontoiset ihmiset eli ne, joilla on voimakas luontohaltija, menestyvät usein paremmin kuin heikkoluontoiset. Luonto esiintyy toisinaan ihmisen kaksoisolentona. Luonto voi kulkea ihmisen edellä ikään kuin ihmisen kuvajaisena. Tällä tavoin on selitetty etiäisiä.
Suomalaisten muinaiset jumalat
Agricola kuvaa Ukko ylijumalan kunniaksi pidettyjä Ukon vakka -riittejä eli rituaalista oluen juontia satoisuuden lisäämiseksi sekä tapaa viedä ruokauhreja haudoille, joissa "valitettiin, paruttiin ja itkettiin". Karjalaisten jumalten luetteloon sisältyvän Raunin "härskyminen" on tuottanut mytologian tutkijoille päänvaivaa 2000-luvulle asti. He ovat hakeneet selitystä esimerkiksi "hieros gamos" -perinteestä, jossa ihminen rituaalisesti yhtyy jumalalliseen. Tämän hypoteesin mukaan "hieros gamos" -traditio olisi sammunut uskonpuhdistuksen toteutuessa Pohjolassa. Samalla hävisi tietymättömiin suomalaisen talonpoikaiston tuntema käsitys pyhästä naiseudesta. Johonkin tällaiseen voi hyvinkin viitata Agricolan lause "...niin juopui piika että akka. Sitten paljon häpeää siellä tehtiin..."
Vertailukohtia voi hakea myös antiikin kreikkalaisten Dionysos-juhlista ja roomalaisten bakkanaaleista.