Intian historia
Intiasta ja Pakistanista tuli itsenäiset valtiot 14. elokuuta 1947, jolloin sopimus ratifioitiin. Jinnahista tuli Pakistanin ensimmäinen kenraalikuvernööri, ja Mountbattenia pyydettiin Intian ensimmäiseksi kenraalikuvernööri. Intiassa itsenäisyyttä juhlittiin loistokkain menoin, mutta maiden rajoilla sattuneet konfliktit synkensivät juhlintaa. Bengalissa eli suuri määrä hinduja ja muslimeita rinnakkain ja Punjabissa hinduja, sikhejä ja muslimeita. Maakuntien jakamisilla oli valtavat yhteiskunnalliset vaikutukset, kun ihmiset pakenivat asuinsijoiltaan. Hindut ja sikhit muuttivat Intiaan ja muslimit Pakistaniin. Pakolaisia arvioidaan olleen yhteensä noin viisi miljoonaa. Tilanne kärjistyi valtaisiin verilöylyihin ja kokonaisia kyliä tuhottiin ja ihmisiä teurastettiin julmuuksissa. Väkivallanteot olivat molemminpuolisia: muslimit hyökkäsivät hindujen ja sikhien kimppuun lännessä ja hindut ja sikhit muslimien kimppuun idässä.
Sam Manekshaw
Manekshaw nimitettiin armeijan esikuntapäälliköksi 7. kesäkuuta 1969. Merkittävimmäksi haasteeksi muodostuivat Itä-Pakistanin levottomuudet vuoden 1970 vaalien jälkeen, kun ainakin kymmenen miljoonaa pakolaista vyöryi maasta Intiaan. Maaliskuussa 1971 Itä-Pakistan alkoi vaatia itsenäisyyttä, jota Intian pääministeri Indira Gandhi tuki. Pakistan teki 3. joulukuuta 1971 yllätyshyökkäyksen Intian luoteisosan lentokentille, Israelin kuuden päivän sodan vastaavan hyökkäyksen menestyksen innoittamana. Vahinko oli kuitenkin vain tilapäinen ja Intia hyökkäsi Länti-Pakistaniin sekä Länsi-Pakistanin joukkoja vastaan Itä-Pakistanissa. Operaatio idässä johti 16. joulukuuta Dhakan valtaukseen ja 93 000 sotilaan joukkojen antautumiseen. Seuraavana päivänä Intia solmi tulitauon lännessä. Manekshaw sai Padma Vibhushan -mitalin 1972 ja nelivuotisen komentajuutensa päätökseksi hänet ylennettiin 1. tammikuuta 1973 sotamarsalkaksi. Hän jäi eläkkeelle 15. tammikuuta 1973.