Kuu
Jo ennen ajanlaskun alkua eläneet antiikin kreikkalaiset tähtitieteilijät kykenivät selittämään kuunpimennyksen syitä ja laskemaan Kuun etäisyyden Maasta. Kuun todellista olemusta rosoisena kivipallona ei ollut kuitenkaan tunnettu ennen kuin kaukoputki otettiin käyttöön 1600-luvun alussa. Kuun piirteet teki tunnetuksi Galileo Galilei. Hänen herättämänään syntyi uusi tiede selenografia, joka kartoittaa, nimeää ja tulkitsee Kuun pinnanmuotoja.
Galilein jälkeen muutkin tähtitieteilijät alkoivat tutkia Kuuta kaukoputkilla ja piirtää omia kuukarttojaan. Kaukoputkien alettua kehittyä nopeasti vuoden 1640 jälkeen kartoistakin voitiin tehdä yksityiskohtaisia. Hollantilaisen Michael van Langrenin kuukartta vuodelta 1645 antoi suuntaviivat kaikille myöhemmille kuukartoille. Saksalainen Johannes Hevelius julkaisi vuonna 1647 laajan ja yksityiskohtaisen "Selenografia"-kuukartastonsa. Italialainen Giovanni Riccioli antoi omassa kuukartassaan vuodelta 1651 monelle Kuun kohteelle nimen, joilla ne edelleen tunnetaan.
Der Mond
Vaellusmatkallaan neljä nuorukaista huomaa kuun loistavan tammen oksalla Nuorukaiset päättävät varastaa kuun ja viedä sen mukanaan pimeään kotimaahansa. He pitävät kuusta niin hyvää huolta, että jokainen heistä vaatii oikeuden viedä neljänneksen kuusta mukanaan hautaan. Sen seurauksena maan päällä tulee entistäkin pimeämpää. Kun viimeinenkin nuorukainen on kuollut, kuu kootaan manalassa jälleen kokonaiseksi. Kokonainen kuu loistaa niin voimakkaasti, että se herättää kuolleet henkiin. Jälleen elämään heränneet muodostavat kovaäänisen juomaporukan. Kova hälinä pelästyttää Petruksen, joka ryhtyy toimiin: ensin hän lähettää ukkosen ja salamoita, minkä jälkeen hän astuu manalaan. Siellä hän lyhyiden maljannostajaisten jälkeen rauhoittaa kuolleet ja vie kuun, levottomuuksien aiheuttajan, takaisin taivaalle. Eräs lapsi huomaa kuun loistavan jälleen taivaalla, ja ihmiset ottavat kuun iloiten vastaan.