Paaviuden historia
Kardinaalikollegiossa eli kardinaalien muodostamassa kokonaisuudessa eri maanosat ja valtiot ovat kuitenkin epätasa-arvoisesti edustettuja, mikä lienee osasyynä siihen että paavi valitaan yleensä eurooppalaisesta valtiosta ja useimmiten Italiasta. Syynä lienee paavi-instituution keskittyminen Roomaan ja Italiaan sekä sen läheinen liittyvyys Eurooppaan ja sen historiaan. Vuoden 2004 kardinaalikollegiossa oli yhteensä 99 eurooppalaista kardinaalia, joista 39 oli italialaisia. Pohjoisamerikkalaisia kardinaaleja oli 19 ja eteläamerikkalaisia 33, afrikkalaisia 16, aasialaisia 18 sekä australialaisia ja oseanialaisia 5.
Italialais-albanialainen katolinen kirkko
Etelä-Italialla ja Sisilialla oli antiikin aikana vahva yhteys Kreikkaan ja alueella oli vahva kreikankielinen väestö. Kristillisen ajan varhaisina vuosisatoina suurin osa alueen kristityistä oli traditioltaan bysanttilaisia, mutta alue kuului Rooman patriarkaattiin, mikä johti asteittaiseen mutta epätäydelliseen latinalaistumiseen. 700-luvulla Bysantin keisari Leo III irrotti alueen paavin alaisuudesta ja antoi sen herruuden Konstantinopolin patriarkalle. Tämä johti bysanttilaisen tradition voimakkaaseen elpymiseen alueella. 1000-luvulle tultaessa paikallinen kirkko kukoisti ja Etelä-Italian rannikolla oli satoja luostareita. 1000-luvun alussa normannien valloitukset johtivat siihen, että alue siirtyi jälleen hengellisesti Rooman alaisuuteen. Normannit halusivat heikentää Bysantin vaikutusta alueella ja korjasivat kreikkalaiset piispat latinalaisilla. Tämä johti lähes täydelliseen alueen kirkolliseen latinalaistamiseen.