Teosofia
Teosofia (kreik. "theos" jumala, "sophia" viisaus, suomeksi "jumalviisaus") tarkoitti alun perin filosofista ajattelua, joka kohdistui Jumalan olemuksen selville saamiseen salaperäisellä, välittömällä näkemyksellä. Tällaista teosofiaa harrastivat muun muassa uusplatonikot, useat keskiajan mystikot, sekä uudella ajalla muun muassa Jakob Böhme, Franz Xaver von Baader ja Friedrich von Schelling.
Islamilainen filosofia
Sanalla filosofia ("falsafa") viitattiin islamilaisessa perinteessä nimenomaan islamin perinteelle ulkoiseen antiikin filosofian perinteeseen (ennen kaikkea uusplatonismiin ja aristotelismiin). Sille ei muodostunut koskaan institutionaalisesti vakiintunutta asemaa islamilaisessa kulttuurissa. Toisin kuin Euroopan yliopistoissa, filosofia ja luonnontiede (so. luonnonfilosofia) eivät kuuluneet islamilaisten korkeakoulujen eli madrassojen opetusohjemaan, ja opetusta annettiin vain yksityisesti. Huomattavan monet antiikin perinnettä ylläpitävistä filosofeista (esimerkiksi Avicenna ja Averroës) tienasivat elantonsa lääkäreinä. Ainoa luonnontiede, jota opetettiin madrassoissa oli astronomia, koska se katsottiin hyödylliseksi; sitä tarvittiin islamilaisten kalenteripyhien ajankohdan laskemiseksi ja rukoilun suunnan määrittämiseksi. Varsinaisen antiikin perinnettä jatkavan filosofian ("falsafa") harjoittaminen oli pitkälti "maanalaista" toimintaa, johon suhtauduttiin suopeimmissa tapauksissa epäluuloisesti. Huolimatta siitä, ettei kulttuuriympäristö suhtautunut itsenäiseen filosofiseen tutkimukseen erityisen myötämielisesti, islamin kultakausi onnistui yhtä kaikki tuottamaan merkittäviä saavutuksia antiikin perinnettä jatkavan filosofian saralla.