Postmoderni taide
Erään määritelmän mukaan postmodernismi oli lyhyen aikaa elänyt arkkitehtuurin ja muotoilun tyyli, joka kukoisti 1970- ja 1980-luvuilla. Se suosi ornamenttia, ironista nokkeluutta ja kirkkaita värejä. Se yhdisti popin ja klassisen, ja se rellesti olemalla keinotekoinen ja teatraalinen, siinä oli pylväitä ja kaaria jotka eivät tukeneet mitään, pöhöttyneitä reunalistoja ja raskaalta näyttäviä rustikointeja, jotka kuulostivat ontoilta niitä taputtaessa. Siitä näki, että se oli lavastettua, joka oli myös sen ajatus. Sen tarkoituksena oli olla kaikkea, mitä modernistinen suunnittelu, joka tähtäsi koristelemattomaan rehellisyyteen muodossa ja rakenteessa, ei ollut. Vaihtoehtoisesti postmodernismi oli asenne, jossa pinta oli substanssi, ja joka ilahtuu omasta onttoudestaan.
William Shakespeare
1900-luvun modernistinen vallankumous ei hylännyt Shakespearea, vaan valjasti hänet avant garden välineeksi. Saksan ekspressionistit ja Moskovan futuristit hyödynsivät Shakespeare-aiheita. Shakespeare vaikutti Bertolt Brechtin eeppiseen teatteriin. Runoilija ja kriitikko T. S. Eliot argumentoi Shawia vastaan sanoen, että Shakespearen ”primitiivisyys” teki tästä aidosti modernin. T. S. Eliotin ja G. Wilson Knightin kritiikin uusi koulukunta tutki Shakespearen kuvastoa aiempaa tarkemmin. 1950-luvulta alkaen moderni tutkimus vaihtui postmoderniksi, ja 1980-alkaen Shakespeare-tutkimukseen on liittynyt strukturalismin ja feminismin kaltaisia liikkeitä.