Kasaarien kaanikunta
Kasaarien kaanikunta (650–969) oli varhaiskeskiaikainen valtio, jonka perusti kasaarien paimentolaiskansa. Kasaarien kaanikunta syntyi eroamalla Länsiturkkilaisesta kaanikunnasta. Kasaarien kaanikunta hallitsi suurimmillaan Kaukasiaa, Volga-joen ala-ja keskijuoksua, nykyisen Kazakstanin luoteisosia, Asovanmeren rantoja, Krimin itäosia sekä Itä-Euroopan aro- ja metsäaroseutuja Dnepr-joelle asti. Kaanikunnan keskus sijaitsi aluksi nykyisen Dagestanin rannikkoseudulla, myöhemmin Volgan alajuoksulla. Osa hallitsevasta eliitistä kääntyi juutalaiseen uskoon. Osa itäslaavilaisista heimoista oli kasaarien liittolaisia ja maksoi veroja kasaareille. Kasaarien kaanikunta tuhoutui Kiovan Venäjän kanssa käytyjen sotien seurauksena 900-luvun lopulla.
Qasim
Qasim (, ); ? – noin 1469) oli Kultaisen ordan kaanin Oluğ Möxämmädin poika, josta tuli Moskovan ruhtinaskunnan alaisuuteen kuuluneen Qasimin kaanikunnan ensimmäinen hallitsija. Vuonna 1446 hän siirtyi Kazanista Moskovan suuriruhtinaan Vasili II:n palvelukseen. Vuosina 1449–1450 Qasim tuki Vasili II:sta kamppailussa ruhtinas Dmitri Šemjakaa vastaan, vuonna 1499 hän löi Kultaisen ordan kaanin Seid Ahmedin joukot Pahra-joella. Noin 1450–1456 Vasili II lahjoitti Qasimille alueen Gorodets-Meštšorskin kaupungin ympärillä, joka sai hänen mukaansa nimen Kasimov. Vuonna 1467 Qasim teki epäonnistuneen sotaretken Kazania vastaan.