Saksalainen ritarikunta
Saksalainen ritarikunta perustettiin vuonna 1190 Lyypekin ja Bremenin porvarien aloitteesta auttamaan vaikeuksiin joutuneita ristiretkeläisiä Palestiinassa. Aluksi järjestö oli Akkon lähellä sijainnut kenttäsairaala, mutta se muuttui pian aseistetuksi järjestöksi. Sen jäsenet oli jaettu ritareihin, pappismunkkeihin ja palveleviin veljiin. Ritarikunta oli aluksi erittäin pieni, vuonna 1210 jäseniä oli korkeintaan parikymmentä. Keisari Henrik VI:n paavilta hankkiman suosionosoituksen ja keisari Fredrik II:n lahjoitusten turvin ritarikunnasta kasvoi kukoistava järjestö, jolla oli omaisuutta Palestiinassa, Saksassa, Italiassa ja Kreikassa. Vuodesta 1226 järjestön toiminta keskittyi Itä-Preussiin, vaikka sen päätukikohta olikin Akkossa vuoteen 1291 saakka. Ritarikuntaa johti suurmestari apunaan neuvosto, jossa oli viisi maamestaria.
Družina
Soturijoukkoja mainitaan ainakin germaaneilla olleen. Ne palvelivat Rooman imperiumissa, erityisesti Italiassa ja Ranskassa, sekä normanneilla Pohjois-Ranskassa, Pohjois-Saksassa ja Englannissa. Myös näillä alueilla soturijoukkojen tehtävänä oli verojen keruu, sotaretket sekä hallitsijan suojeleminen (kuninkaan tai ruhtinaan). Alun perin soturijoukko oli jalkaväkeä. Soturijoukolla oli suuri valta kuninkaaseen. Se toimi uskollisesti, koska kuningas jakoi heidän kanssaan sotasaaliit. Feodalismin kehityksen myötä soturijoukot väistyivät tavallisten feodaalien sotajoukkojen tieltä.
Alun perin sana ”drug” tai ”družina” oli joissakin eurooppalaisissa kielissä, kuten muinaisenglannissa ("drihtin"), muinaisnorjassa ("dróttin") , islannissa ("drótt") sekä joissain muissa. Oletettavasti sana on tullut muinaisgermaanisesta sanasta "druhtinaz", joka tarkoitti sotajoukkoa tai jengiä.