Psykedeeliterapia
Psykedeeliterapia viittaa sellaisiin terapian muotoihin, joiden etenemistä avustetaan jollain psykedeelisellä aineella. Yleisimmin käytettyjä ovat serotoniinijärjestelmän kautta vaikuttavat aineet kuten LSD, psilosybiini ja MDMA. "Mieltä ilmentävää" tarkoittavan psykedeeli-termin käyttäminen tässä yhteydessä hallusinogeeni-termin sijaan painottaa että näitä aineita terapian osana hyödyntävät psykiatrit luottavat psykedeelien tuottaman, psyykeä luotaavan tilan terapeuttiseen hyötyyn. Psykedeelisen terapian puolestapuhujat uskovat psykedeelien tehostavan potilaan omia psykoanalyyttisia kykyjä, helpottaen tavanomaisessa psykoterapiassa etenemistä. Joidenkin potentiaalisten hoitojen osalta tunnetaan myös taudinkuvaan liittyviä farmakologisia vaikutuksia.
Psykedeelit
LSD:tä ja muita psykedeelejä alettiin tutkia alkoholismin ja muiden psyykkisten häiriöiden hoitokeinona pian niiden keksimisen jälkeen 1950-luvulla. Psykiatrit Humphry Osmond ja Abram Hoffer esittivät, että itsetietoisuutta lisäävällä LSD:llä voisi olla merkittäviä terapeuttisia vaikutuksia. He tekivät onnistuneita kokeita alkoholismin hoitamisesta LSD:llä, ja 1960-luvun loppuun mennessä he olivat hoitaneet noin 2000 potilasta.