Pariisin rauhansopimus (1947)
Saksan jälleenyhdistyttyä 1990 ja Saksan saavutettua täyden suvereniteetin seuraavana vuonna Suomi julisti yksipuolisella päätöksellään Pariisin rauhansopimuksen aserajoitusartiklat mitättömiksi ydinasekieltoa lukuun ottamatta, sillä Suomi on ollut mukana ydinsulkusopimuksessa vuodesta 1970 pysyen ydinaseettomana. Suomi oli tiedottanut aikeestaan Neuvostoliitolle ja Britannialle, jotka vastasivat ennen päätöksen tekemistä eivätkä asettuneet vastustamaan.
Georges Clemenceau
Clemenceau olisi halunnut voittajavaltioiden sotilaallisen liiton jatkuvan myös maailmansodan jälkeen. Hän toimi vuoden 1919 Pariisin rauhankonferenssin puheenjohtajana ja puolusti siellä peräänantamattomasti Ranskan etuja. Hän vaati Saksan aseistariisumista ja muita ankaria rauhanehtoja, jotka käytännössä estäisivät Saksaa uhkaamasta Ranskaa uudelleen ja rankaisisivat sitä sodan aloittamisesta. Clemenceaun mielestä Ranskan turvallisuuden takaaminen edellytti Saksan heikentämistä jakamalla se osiin. Vuonna 1871 Saksalle luovutetun Elsass-Lothringenin palauttamisen ohella hän olisi halunnut irrottaa myös Reininmaan Saksasta erilliseksi puskurivaltioksi. Clemenceaun ajama kyyninen valtapolitiikka edusti rauhankonferenssissa vastavoimaa Yhdysvaltain presidentti Woodrow Wilsonin edustamalle idealismille. Myös Ison-Britannian pääministeri David Lloyd George piti Clemenceaun linjaa epäviisaana, koska se voisi nostattaa vallankumouksen Saksassa. Clemenceau piti Versailles’n rauhansopimuksen lopullista sisältöä sittenkin liian pehmeänä Saksalle. Lopuksi hän vaati, että Saksan delegaation oli allekirjoitettava sopimus samassa Versailles’n palatsin peilisalissa, jossa Saksan keisarikunta oli julistettu perustetuksi vuonna 1871.