Islam
Islam jakautuu kahteen pääsuuntaukseen, sunnalaisuuteen ja šiialaisuuteen, joiden sisällä puolestaan on erilaisia koulukuntia ja lahkoja. Lisäksi on ahmadiyyalaisia, ibadilaisia ja druuseja. Sufilaisuus on mystiikkaa korostava islamin suuntaus, jonka seuraajia löytyy niin šiialaisten kuin sunnien joukosta.
Nykyajan poliittiset radikaali-islamilaiset eli islamistiset liikkeet ja aseelliset ryhmät nojaavat pääasiassa fundamentalistisiin islamilaisiin suuntauksiin kuten wahhabismiin eli salafi-suuntaukseen tai intialaisen deobandi-koulukunnan opetuksiin. Tärkeänä periaatteena näissä suuntauksissa on käsite "jihad" (”pyrkimys johonkin”). Jihad on sekä henkistä kilvoittelua ihmisen sisäistä pahuutta vastaan että islamin puolustamista fyysisellä väkivallalla (ks. esim. Koraani, Suura 9:5), ja se on perinteisesti tulkittu myös pyhäksi sodaksi islamin levittämiseksi. Moderneissa maltillisemmissa tulkinnoissa aseellinen jihad tulkitaan kuitenkin oikeutetuksi vain puollustustarkoituksessa.
Mujaddid
Syed Abdul Qadir Jilani (1077–1166)
Abul Hasan Kharqani (963-1033)
Abu Yazid Bistami (804-874)
Jumaid Baghdadi (830-910)
Mohyuddin Ibn Arabi (1165-1240)
Dhunnoon Misri (796-859)
Mueenuddin Chishti Ajmeri (1141-1236)
Qutbuddin Bakhtiar Kaki (1173-1235)
Fareeduddin Pakpattani (1188-1280)
Nizamuddin Dehlavi (1274-1356)
Shah Waliullah Dehlavi (1703-1762)
Shaikh Ahmad Sirhindi (1564–1624)Mirza Ghulam Ahmadin luettelonsa nimet ovat suufimestareita, jotka käsittääkseni islamin valloitussotien jälkeen menivät
kansan keskuuteen ja omalla elämällään vakuuttivat valloitettujen maiden asukkaat islamin paremmuudesta.
He toimivat apostoleina ja eräänlaisina kansan pyhimyksinä. Eivät ehkä niinkään kirjallisia tuotteita
tuottavina opettajina tai tiedemiehinä. Mutta ilmeisesti Mirza Ghulam Ahmad arvosti eniten sitä, että kansa kääntyi
elävän Jumalan puoleen ja alistui islamiin esimerkin voimasta.