Phantasm – yön kauhut
Phantasm – yön kauhut (engl. "Phantasm") on yhdysvaltalainen kauhuelokuva vuodelta 1979. Elokuvan ohjasi, tuotti ja käsikirjoitti Don Coscarelli. Omaperäinen, surrealistinen kauhuelokuva on saanut kulttimaineen ja neljä jatko-osaa.
Film noir
Vuonna 1931 Curtiz oli vaikuttanut Hollywoodissa jo puoli vuosikymmentä ja tehnyt tuotteliaimmillaan kuusi elokuvaa vuodessa. Hänen elokuvansa kuten "20 000 vuotta Sing-Singissä" (1932) ja "Private Detective 62" (1933) ovat varhaisimpia esimerkkejä Hollywoodin äänielokuvista, jotka voisi kenties luokitella film noiriksi – tutkija Marc Vernet käyttää jälkimmäistä esimerkkinä todetessaan, että film noirin alkuhetken asettaminen vuoteen 1940 tai mihin tahansa muuhun vuoteen on ”sattumanvaraista”. Erityisen vapaat kädet ekspressionismin parissa työskennelleet elokuvantekijät saivat Universalin kauhuelokuvissa, minkä seurauksena syntyi teoksia kuten "Dracula – vanha vampyyri" (1931), "Muumio" (1932) ja "Musta kissa" (1934). "Draculan" kuvasi ja "The Mummyn" ohjasi Berliinissä oppinsa saanut Karl Freund, kun taas "Mustan kissan" ohjauksesta vastasi itävaltalaisemigrantti Edgar G. Ulmer. Lähimmäksi noiria Universalin kauhuelokuvista pääsee kuitenkin "Näkymätön mies" (1933), jonka ohjasi englantilainen James Whale ja kuvasi amerikkalainen Arthur Edeson. Edeson kuvasi myöhemmin myös "Maltan haukan" (1941), jota pidetään yleisesti ensimmäisenä merkittävänä klassisen kauden film noireista.
Wienissä syntynyt mutta pääasiassa Yhdysvalloissa kasvanut Josef von Sternberg ohjasi Hollywoodissa samoihin aikoihin. Hänen elokuvansa kuten "Shanghain pikajuna" (1932) ja "Paholainen on nainen" (1935) ennakoivat klassisen film noirin keskeisiä elementtejä kuumalla eroottisuudellaan ja barokkimaisella visuaalisella tyylillään. Sternbergin vuonna 1927 ohjaaman mykkäelokuvan "Alamaailma" kaupallinen ja kriittinen menestys oli suurelta osin vastuussa Hollywoodissa syntyneestä gangsterielokuvien trendistä. Lajityypin suositut elokuvat kuten "Pikku Caesar" (1931), "Yhteiskunnan vihollinen" (1931) ja "Arpinaama" (1932) osoittivat, että moraalisesti arveluttavia päähenkilöitä sisältäville rikoselokuville oli yleisönsä. Tärkeä ja mahdollisesti merkittävä elokuvallinen edeltäjä klassiselle noirille oli 1930-luvun ranskalainen runollinen realismi romanttisine, fatalistisine asenteineen ja tuhoontuomittujen sankareidensa ylistyksineen. Kenties merkittävin film noirin kehitykseen vaikuttanut elokuva, jota ei itseään lasketa noiriksi, oli Orson Wellesin ohjaama merkkiteos "Citizen Kane" (1941). Sen monisyinen visuaalisuus ja mutkikas, kertojan äänen hallitsema tarina toistuvat lukuisissa klassisissa film noireissa.