Eidsvollin kansalliskokous
Helmikuussa Kristian Frederik kutsui Eidsvolliin koolle niin sanotun ”suurmieskokouksen”. Kokouksessa muun muassa professori Georg Sverdrup sai hänet vakuuttuneeksi, että kansan tuli valita hänet hallitsijaksi. Ennen tätä hän oli ajatellut julistautuvansa Norjan kuninkaaksi vain perintöoikeuteensa nojautuen. Kokouksen jälkeen tuolloin sijaishallitsijan () titteliä käyttänyt Kristian Fredrik kutsui koolle perustuslainsäätämiskokouksen Eidsvolliin. Edustajavaaleja kokouksiin pidettiin ympäri maan ja samalla vannottiin valoja Norjan itsenäisyystaistelua varten. Maan pohjoisosissa vaaleja ei ehditty pitää ajoissa. Kansalliskokous pidettiin Carsten Ankerin omistamassa kartanossa, jonka päärakennus on nykyisin museona ja tunnetaan nimellä "Eidsvollbygningen". Kokouksen ajan Kristian Frederik asui kartanossa ja piti illallisia joka ilta 12 kokousedustajalle.
Norjan kirjallisuus
1800-luvun alku on kirjallisuudessa romantiikan ja vahvistuvan kansallistunteen aikaa. Norja siirtyi Tanskalta Ruotsille 1814, jolloin maa sai myös oman perustuslain. Vuosisadan alun tapahtumat johtivat voimistuneeseen nationalismiin ja kirjallisuudessakin kysymyksiin siitä, miten kansakuntaa tulisi alkaa rakentaa.
Vuosisadan alkupuolen tärkein prosaisti oli Maurits Hansen. Hansen oli Norjan lastenkirjallisuuden uranuurtaja ja uudisti myös aikuisille suunnatun lyhyen ja pitemmän proosan muotoa. Hän kirjoitti pääasiassa kauhuromantiikkaa sekä Norjan ja kenties koko maailman ensimmäisen salapoliisiromaanin, "Mordet paa Maskinbygger Roolfsen" ("Koneenrakentaja Roolfsenin murha", 1840), joka ilmestyi vuotta aiemmin kuin Edgar Allan Poen "Rue Morguen murhat" (1841). Norjan kirjallisuuden historiassa Hansenilla on tärkeä asema kerrontatekniikkojen kehittäjänä: Hansen hyödynsi esimerkiksi eri kertojia ja eri aikatasoja, mikä vaikutti merkittävästi myöhempään norjalaiseen proosaan sekä toimi muun muassa esikuvana Henrik Ibsenin näytelmien retrospektiiviselle tekniikalle.
Norjan romanttista runoutta hallitsevat Henrik Wergeland ja Johan Sebastian Welhaven sekä heidän keskinäinen kamppailunsa. Runoilijoiden Wergelandin ja Welhavenin kiistat olivat luonteeltaan ensisijaisesti kirjallisia eivätkä niinkään poliittisia.