Auto
Jo 1400-luvulla suunniteltiin itseliikkuvia ajoneuvoja, ja muun muassa Leonardo da Vinci pohti jousivoiman käyttöä kulkuneuvoissa. Myöhemmin Isaac Newton kehitti ajatuksen höyrypurkauksen voimalla liikkuvasta autosta. Ensimmäiset 1700- ja 1800-lukujen vaihteessa syntyneet autot toimivatkin höyrykoneella, ja varhaisimmaksi autoksi sanotaan usein Nicolas Josef Cugnot’n kolmipyöräinen höyryauto vuodelta 1769. Se oli neljän kilometrin tuntinopeudella liikkuva armeijan käyttöön tarkoitettu kolmipyöräinen työkone, jonka tehtäviin kuului etenkin raskaiden tykkien vetäminen. Cugnot’n höyryautossa oli etupyörän edessä valtava boileri, jonka sisällä oleva vesi saatiin höyrystymään kuumentamalla. Höyry lisäsi painetta ja työnsi toisesta päästään eturenkaaseen kiinnitettyä mäntää ulospäin, jolloin auto nytkähti liikkeelle. Cugnot’n höyrykone oli yksitoiminen, eli höyrykone teki työtä vain yhteen suuntaan, mutta auton oma liike-energia työnsi männän takaisin. Ensimmäinen auto täytyi pysäyttää muutaman kerran tunnissa, jotta boileri saisi kerätyksi taas tarpeeksi höyrynpainetta. Seuraavana vuonna Cugnot teki toisen autonsa, joka pystyi kuljettamaan jo neljä matkustajaa. Valitettavasti hän sai kyseenalaisen kunnian kokea myös ensimmäisenä ihmisenä moottoriajoneuvo-onnettomuuden, minkä seurauksena Cugnot menetti rahoituksen keksintöihinsä.
Edmund Rumpler
Rumpler opiskeli vuosina 1890–1895 Wienin teknillisessä korkeakoulussa koneenrakennusta. Sen jälkeen hän työskenteli junanvaunuja, höyrykoneita ja autoja valmistavissa tehtaissa. Hän osallistui muun muassa Nesselsdorfer Wagenbaun ensimmäisen automallin, Präsidentin suunnitteluun. Samassa yhteydessä hän tutustui nuoreen Hans Ledwinkaan, josta tuli myöhemmin eräs merkittävimmistä eurooppalaisista autonsuunnittelijoista.
Vuonna 1898 Rumpler siirtyi Allgemeinen Motorwagen Gesellschaftin palvelukseen Berliiniin ja sieltä 1902 Adlerille Frankfurtiin. Vuotta myöhemmin hän patentoi keksimänsä heiluriakselin, joka mahdollisti ensimmäistä kertaa erillisjousituksen vetävällä akselilla. Rakenne oli erittäin suosittu 1920- ja 1930-luvun autoissa.
Rumpler palasi Berliiniin vuonna 1906 ja perusti ilmailu- ja autotekniikan suunnittelutoimiston. Hän päätti aloittaa lentokoneisen valmistuksen ja perusti vuonna 1908 yrityksen nimeltä Rumpler Luftfahrzeugbau. 1910 yritys hankki oikeudet itävaltalaisen Igo Etrichin suunnitteleman Taube-lentokoneen valmistukseen ja aloitti niiden sarjavalmistuksen nimellä Rumpler-Taube. Lentokoneita alettiin valmistaa suuria määriä, ja Berliinin Johannisthalissa sijainneet kaksi tehdasta työllistivät noin 3 000 henkilöä.
Ensimmäisen maailmansodan päätyttyä Versailles’n rauhaan sodan hävinneessä Saksassa kiellettiin sotilaskäyttöön tarkoitettujen lentokoneiden valmistus. Rumpler päätti palata autonvalmistukseen, ja perusti sitä varten yrityksen nimeltä Rumpler Motoren Gesellschaft GmbH. Hyödyntäen lentokoneenvalmistuksessa opittua aerodynamiikan tuntemusta hän kehitti 1921 esitellyn, erittäin sulavalinjaisen Rumpler Tropfenwagenin. Autossa oli takana Rumplerin kehittämä heiluriakseli ja siihen oli kytketty Rumplerin toinen innovaatio, yhteen integroitu vetopyörästö ja vaihteisto (engl. "transaxle"), mikä on nykyään käytössä käytännössä kaikissa etuvetoisissa autoissa. Auto ei saavuttanut suurta suosiota epäluotettavuutensa, erikoisen ulkonäkönsä ja epäkäytännöllisyytensä tähden, ja suuri osa myytiin halvalla Berliiniin taksikäyttöön, jossa sen korkeasta sisätilasta oli hyötyä.