Rooma
Napoleon valloitti Rooman 1800-luvun alussa ja liitti sen lyhyeksi ajaksi Ranskaan. Hänen kukistuttuaan Kirkkovaltio palautettiin paavin hallintaan ja Rooma tuli vielä runsaaksi puoleksi vuosisadaksi sen pääkaupungiksi. Kirkkovaltio ulottui koko Italian niemimaan poikki. Kun Italia vuonna 1865 yhdistyi, siihen liitettiin alusta lähtien myös Kirkkovaltiolle siihen saakka kuulunut osa Adrianmeren rannikosta, mutta Rooma ympäristöineen jäi vielä Kirkkovaltiolle. Mutta 20. syyskuuta 1870 Italia valloitti Rooman ja liitti sen alueisiinsa ja teki siitä pian pääkaupunkinsa. Tuolloin kaupunki oli ränsistynyt ja huonosti hoidettu, muutaman sadan tuhannen asukkaan kaupunki, joka oli selvästi jäänyt kehityksessä jälkeen pohjoisen teollisuuskeskuksista Milanosta ja Torinosta. Roomalla oli toisaalta tarjottavanaan antiikkinen menneisyys ja siihen yhdistetty Italian suuruus. Kaupungissa oli noin 200 000 asukasta ja huonossa kunnossa oleva perusrakenne. Muun muassa saniteettioloja alettiin kuitenkin määrätietoisesti kohentaa ja Tiberin tulvia torjua. Jo vuoteen 1881 mennessä väkiluku olikin kasvanut noin 50 000 hengellä.
Rooman valtaus
Paavi Pius IX valittiin virkaansa edeltäjänsä Gregorius XVI:n kuoltua vuonna 1846 ja häntä pidettiin aluksi huomattavan liberaalina. Kirkkovaltion vangitut vallankumoukselliset vapautettiin, ja paavi oli puhunut myönteiseen sävyyn italialaisesta kansakunnasta, minkä vuoksi häntä pidettiin Italian yhdistymisen kannattajana. Kirkkovaltion uudistukset tekivät hänestä myös vapaamielisen lehdistön suosikkihahmon. Uudistukset lakkasivat kuitenkin Euroopan hulluun vuoteen 1848. Kansallismielisten pyrkiessä karkottamaan itävaltalaiset Italiasta paavi kehotti uskovia pysymään lojaaleina paikallisille ruhtinailleen. Paavin kannanotosta syntyi mellakoita Roomassa, ja hän joutui pakenemaan Gaetaan. Roomassa Giuseppe Mazzini ja Giuseppe Garibaldi perustivat Rooman tasavallan, jonka Ranskan armeija palautti paavin hallintaan. Paavi palasi vuonna 1850 ja hallitsi Kirkkovaltiotaan vielä kahdenkymmenen vuoden ajan ranskalaisten sotilaiden turvin. Paavin toiminta teki hänestä katkerasti vihatun hahmon Italian katolilaisten parissa, vaikkakin hänellä oli suuri suosio ulkomailla. Italian yhdistymisen kannattajat eivät takaiskuista huolimatta olleet luopuneet tavoitteestaan. Liikkeen uudeksi johtohahmoksi nousi Piemonten kuningas Viktor Emanuel II ja hänen pääministerinsä Camillo Cavour.