Hindulaisuus
Hindulaisuuden juuret ulottuvat Intiaan, vedalaiseen kulttuuriin. Sen synnystä voidaan erottaa viisi eri vaihetta: Induslaakson kulttuuri, Veda-kausi, klassinen kausi, keskiaika ja uusi aika. Uskonnon toivat maahan arjalaiset noin 3 500 vuotta sitten, joidenkin lähteiden mukaan jopa 4 000 vuotta sitten. Heidän polyteistinen uskontonsa sulautui Induslaakson kulttuuriin muodostaen esivedalaisen uskonkäsityksen eli alkuperäisen hindulaisuuden, jota kutsutaan brahmalaisuudeksi. Intiassa asuneiden muinaisten arjalaisten vedauskonto poikkeaa kuitenkin suuresti nykyhindulaisuudesta. Vedauskonnon merkittävin piirre, vedakirjoihin talletettujen ylistyshymnien laulaminen jumalalle ja vedinen filosofia muodostavat hindulaisuuden pohjan. "Brahmana" eli pappisluokka huolehti maailmankaikkeuden harmonian kannalta olennaisista uhritoimituksista. Vedahymnit ja seremoniat olivat brahmanojen yksinoikeus.
Indus-kulttuuri
Intian nykyisissäkin uskonnoissa on tiettyjä viitteitä harappalaisiin uskomuksiin. Indus-sinettien yleisin kuva-aihe on eräänlainen alkuhärkä, jonka edessä on tunnistamaton kulttiesine. Lisäksi sinetteihin ja amuletteihin on kaiverrettu muitakin realistisia eläinkuvia. Monien Intian korkeauskontojen eläinkultti lieneekin harappalaista alkuperää. Samanlainen yhteys on puiden palvonnalla. Edelleen monessa intialaisen maalaiskylän keskustassa on pyhä puu, yleensä viikunapuu. Harappalaisista sineteistä ja amuleteista onkin löytynyt jalustallisia viikunapuita. Joissakin kuvissa puun sisälle on tehty ihmishahmoinen jumaluus, jonka edessä on tätä palvova henkilö. Erään Mohenjo-Darosta löydetyn sinetin mukaan Indus-kulttuurin aikoihin olisi uhrattu ihmisiä, nimenomaan sotureita viikunapuulle niin kuin hindulaisessa Durgan-kultissa.