Suomalainen musiikki
Pelimannimusiikki on saanut alkunsa 1600-luvulla keski-euroopasta Ruotsin kautta tulleista sävelmistä. Keskeinen soitin on viulu, myöhemmin myös haitari, klarinetti ja harmoni. Sävelmät ovat eurooppalaismallisia tanssisävelmiä, ensin polkia, myöhemmin poloneesi ja masurkka ja 1800-luvulta alkaen myös polkka, jenkka ja valssi.
Humppa
Humppa on nopeaa suomalaista tanssimusiikkia. Humppa on tasajakoista, joko 2/2- tai nykyään 4/4-tahtilajista. Se kehittyi 1910-luvulla jazzista ja foxtrotista. Toisen maailmansodan huomattavia vaikutteita musiikkiin tuntuu tulleen myös Saksasta. Suomen ensimmäisenä humppalevytyksenä pidetään vuonna 1928 tehtyä Jaakko Pullin Puuseppää, jonka soitti Suomi-Jazz -orkesteri. 
Eniten levytetty humppa on Usko Kempin Tulipunaruusut, jonka vanhin levytys on vuodelta 1930. Muita tuon ajan humppasävelmiä, joita nykyisinkin paljon esitetään, ovat muiden muassa Dallapé-orkesterin ohjelmistoon kuuluneet Alaska (1928), Lentävä hollantilainen (1930), Tammerkoski (1931), Autotyttö (1933), Kaksi kolpakkoa, neiti (1934) ja Heili Karjalasta (1938). Monet sävelmät olivat Valto Tynnilän ja Martti Jäppilän yhdessä tekemiä ja solisteina olivat mm. Ville Alanko, Georg Malmstén, A. Aimo (Aimo Andersson) ja Veli Lehto (Viljo Lehtinen). Ennen sotia humppaa nimitettiin yleensä jatsiksi tai haitarijatsiksi. Suomalaiseksi humpan tekee nimenomaan sen soveltaminen paritanssiin, muualla Itä-Euroopassa eloisia humppasävelmiä tanssitaan erillään. 
Humppa-ilmaisua käytti ensimmäistä kertaa Antero Alpola radiossa 1950-luvulla kuvailemaan "Kankkulan kaivolla" -radiohupailussa esiintyneen, aluksi Asser Fagerströmin, sittemmin Kullervo Linnan johtaman studiokokoonpanon (jonka nimen "Humppa-humppa-orkesteri Pumppu-Veikot" puolestaan keksi ohjelman toinen käsikirjoittaja Aune Ala-Tuuhonen) soittamaa musiikkia. Sana on onomatopoeettinen ja Alpola johti sen orkesteriin kuuluneen tuuban äänestä. (Todellisuudessa tuuba soittaa vain ensimmäisen tavun "hum", muut säestyssoittimet soittavat toisen tavun "pa". Vrt. engl. oompah ja saks. Humbta.) Tunnettu orkesteri siltä ajalta oli Teijo Joutsela ja Humppa-Veikot. Ensimmäinen humppakuume joutui kuitenkin melko pian väistymään ensin rautalankamusiikin ja sittemmin tangokuumeen tieltä.
Humppa nousi suureen suosioon 1970-luvun puolivälissä, jolloin siitä tuli koko maassa vanhempien ihmisten sekä Itä- ja Kaakkois-Suomessa myös maalaisnuorison suosima musiikki- ja tanssityyli. Tunnetuimpia humppa-artisteja olivat tuolloin mieslaulajista Erkki Junkkarinen, Henry Theel, Mikko Järvinen, Eino Valtanen ja Eero Aven, naislaulajista Berit, Eija-Sinikka ja Hanne sekä yhtyeistä Tulipunaruusut, Kaisa & Kumppanit ja Mutkattomat, hieman myöhemmin myös Solistiyhtye Suomi. Lappeenrannan humppafestivaalit olivat runsaasti yleisöä keräävä kesätapahtuma, mutta ne kaatuivat paikallisen sivistyneistön ja virkamieskunnan sekä joidenkin poliittisten tahojen vastahakoiseen asenteeseen. 
Humppakuume loppui 1980-luvulle tultaessa, vielä silloin viihdemaailmassa mukana olleen Veikko Tuomen mukaan miltei yhdessä yössä. Romahdus oli niin täydellinen, ettei yksikään levy-yhtiö julkaissut uustuotantona moneen vuoteen ainuttakaan vanhemmantyyppistä iskelmämusiikkia sisältänyttä levyä. Tilanne johti siihen, että varsinkin monet maaseudun pienet, jo vuosien ajan vaikeuksissa olleet tanssipaikat katosivat kuvasta lopullisesti. Uudemman ajan humppia ovat esimerkiksi Pieni hetki (1972), Jätkän humppa (1976), Lappeenrantaan (1977), Mahtava peräsin ja pulleat purjeet (1983), Sheila (1985) ja Merimies (1997).