Fysiikka
Fysiikkaa jaotellaan tavallisimmin sen historiallisen kehityksen pohjalta erinäisiin osin toisiinsa limittyviin tutkimusaloihin. Tärkeimpiä niistä ovat vanhastaan olleet mekaniikka, sähköoppi, lämpöoppi, optiikka ja akustiikka, joiden ohella 1900-luvulla tärkeiksi tutkimuskohteiksi tulivat atomifysiikka, ydinfysiikka, hiukkasfysiikka ja tiiviin aineen fysiikka. Tätä jaottelua käytetään muun muassa fysiikan opetuksessa. Osa-alueita muodostuu myös tietyn mittakaavan tai menetelmän perusteella, kuten laskennallinen fysiikka tai astrofysiikka. Itse fysikaaliseen tietämykseen ja siten luontoon pohjautuvaa jaottelua ei ole.
Luonnontiede ja tieteiskirjallisuus
Tieteiskirjallisuuden ja luonnontieteen suhde on ongelmallinen. Tieteelliset käsitykset ja tekniikan saavutukset voivat toimia lähtökohtina tai aineistona tieteiskirjailijan teoksille. Tieteiskirjallisuudesta on sen historian aikana toisinaan puhuttu eräänlaisena tieteen etuvartiona, joka ennakoi sen kehityskulkuja. Fyysikko Kari Enqvist on kuitenkin artikkelissaan ”Luonnontiede ja tieteiskirjallisuus” (1990) päinvastoin painottanut, että science fictionin yhteys tieteeseen on usein varsin vähäinen. Hänen mukaansa tieteiskirjallisuus voi liittyä pikemminkin näennäistieteisiin kuin luonnontieteeseen. Enqvistin mukaan tieteiskirjallisuudessa esitetty fysiikka ja tekniikka on ensisijaisesti mielikuvituksellista.