Postmoderni taide
Erään määritelmän mukaan postmodernismi oli lyhyen aikaa elänyt arkkitehtuurin ja muotoilun tyyli, joka kukoisti 1970- ja 1980-luvuilla. Se suosi ornamenttia, ironista nokkeluutta ja kirkkaita värejä. Se yhdisti popin ja klassisen, ja se rellesti olemalla keinotekoinen ja teatraalinen, siinä oli pylväitä ja kaaria jotka eivät tukeneet mitään, pöhöttyneitä reunalistoja ja raskaalta näyttäviä rustikointeja, jotka kuulostivat ontoilta niitä taputtaessa. Siitä näki, että se oli lavastettua, joka oli myös sen ajatus. Sen tarkoituksena oli olla kaikkea, mitä modernistinen suunnittelu, joka tähtäsi koristelemattomaan rehellisyyteen muodossa ja rakenteessa, ei ollut. Vaihtoehtoisesti postmodernismi oli asenne, jossa pinta oli substanssi, ja joka ilahtuu omasta onttoudestaan.
Postmoderni taide
”Se, joka päättää hylätä modernin liikkeen voi valita Versaillesin ja Las Vegasin välillä”, kirjoitti italialainen kriitikko Bruno Zevi vuonna 1967. Korkea klassismi ja populaarikulttuuri olivat postmodernismin pääainekset alusta alkaen. Arkkitehti Robert Venturin sanoin liike suosi periaatetta ”sekä/että”, pikemminkin kuin ”joko/tai”. Venturi näki Las Vegasin kuumuudesta väreilevät kadut ja loppumattomat neonvalot sekä jännittävinä että opettavina. Hänen apulaisensa Scott Brown muisteli myöhemmin: ”Erämaan auringon sokaisemina ja neonvalojen häikäiseminä, rakastaen ja vihaten näkemäämme, me molemmat loimme uudestaan esteettiset nahkamme.”
Postmodernismi synnytti uuden suhteen sekä menneisyyteen että tulevaisuuteen. Modernismin kieltämä menneisyyden läsnäolo korvattiin postmodernismin joskus historistiseksi luonnehditulla asenteella. Postmodernismin menneisyyden tunto oli usein eleginen eli suruvoittoinen tai kaihomielinen. Se pyrki korvaamaan monoliittisen puhetavan kilpailevien ajatusten ja tyylien moninaisuudella.