Tarton rauha
Venäjän sisällissota jatkui vielä vuoden 1920 aikana, mutta bolševikkien voitto alkoi näyttää jo varmalta, joten Suomi ja Venäjän muut naapurivaltiot halusivat normalisoida suhteensa neuvostohallituksen kanssa. Ennen Suomea Viro oli jo solminut Neuvosto-Venäjän kanssa rauhansopimuksen Tartossa helmikuussa 1920, Latvia oman rauhansopimuksensa Riiassa kesäkuussa 1920 ja Liettua omansa heinäkuussa 1920 Moskovassa. Tarton rauhanneuvottelut osuivat lisäksi samaan aikaan Puolan ja Neuvosto-Venäjän sodan kanssa, mikä vaikutti epäsuorasti neuvottelujen kulkuun.
Litvinovin pöytäkirja
Neuvostoliitto oli jo maaliskuussa 1926 tarjonnut keskinäistä hyökkäämättömyyssopimusta Suomelle ja Baltian maille, mutta neuvottelut eivät johtaneet mihinkään. Neuvostoliitto ja sen kaikki läntiset rajanaapurit Suomea lukuun ottamatta allekirjoittivat kuitenkin 1928 kansainvälisen Kellogg-Briandin-sopimuksen, jolla kiellettiin sodan käyttäminen politiikan välineenä. Koska sopimuksen voimaanastuminen näytti viivästyvän, tarjosi Litvinov Neuvostoliiton naapurimaille mahdollisuuden sitä täydentävään bilateraaliseen lisäpöytäkirjaan, jonka mukaan pääsopimuksen sisältö astuisi voimaan Neuvostoliiton ja kunkin muun allekirjoittajavaltion välillä välittömästi pöytäkirjan ratifioinnin jälkeen. Romania, Puola, Latvia ja Viro allekirjoittivat lisäpöytäkirjan helmikuussa 1929. Suomi jäi ainoana Neuvostoliiton läntisenä naapurimaana sopimusjärjestelyn ulkopuolelle. Neuvostoliitto solmi myöhemmin vielä erilliset hyökkäämättömyyssopimukset 1929 Saksan, 1931 Ranskan ja Puolan sekä viimein tammikuussa 1932 myös Suomen kanssa (ks. Suomen ja Neuvostoliiton hyökkäämättömyyssopimus).