Yhdeksäs ristiretki
Yhdeksäs ristiretki yhdistetään joskus sitä edeltävään kahdeksanteen ristiretkeen. Sitä pidetään viimeisenä keskiajan ristiretkistä, jotka suuntautuivat Pyhään maahan.
Retken syynä oli Egyptin mamelukkien valtakunnan jatkuva kasvu ja pian tapahtuva viimeisten ristiretkeläisten linnoitusten hylkääminen. Pohjois-Afrikkaan suuntautunut kahdeksas ristiretki sekä Pyhään maahan suuntautunut yhdeksäs olivat osina laajempaa suunnitelmaa, johon kuului muun muassa espanjalaisten kuninkaiden toimintaa, armeijan liikehdintää pakanoita vastaan itäisessä Euroopassa sekä liitto mongolien kanssa mamelukkeja ja turkkilaisia vastaan. Siksi ristiretkeläisten kansallisuus vaihteli eurooppalaisista prinsseistä (Englannin prinssi Edvard ja Ranskan Ludvig IX) uskonnollisiin johtajiin (Bysantin keisari) ja mongolijohtajiin kuten Möngke- ja Hülegü-kaanit.
Tanskalaisten ristiretki Jerusalemiin
Tanskalaisten laivasto joutui myrskyyn Pohjanmerellä, ja vain noin 30 heistä selvisi hengissä. He päättivät jatkaa matkaa maitse. Myytyään laivansa tanskalaiset matkustivat Venetsiaan, jossa he ostivat uusia laivoja vuonna 1192. Kun tanskalaiset lopulta pääsivät perille Jerusalemiin, kolmas ristiretki oli Rikhard Leijonamielen johdolla saatu jo päätökseen. Tanskalaiset eivät siis päässeet sotimaan muslimeja vastaan. He käyttivät kuitenkin Saladinin ja Rikhardin solmimaa rauhaa hyväkseen ja tekivät pyhiinvaellusmatkan Jerusalemiin. Akkossa tanskalaiset joutuivat melkein taistelemaan englantilaisia vastaan näiden luultua heitä kreikkalaisiksi. Tämä väärinkäsitys saatiin kuitenkin selvitettyä.