Kuuban vallankumous
Batista ei asettunut perustuslain mukaisesti uudelleen ehdolle vuonna 1944 ja vaalit voitti Ramón Grau. Graun hallinto tuli tunnetuksi korruptiostaan taloudellisen kasvun siivittämänä. Batista oli muuttanut Floridaan. Seuraavat vaalit voitti vuonna 1948 Carlos Prio Socarrás, jonka kausi ei merkinnyt muutosta kasvavalle korruptiolle ja byrokratialle. Seuraavia vaaleja vuonna 1952 ei enää käyty. Batista järjesti vallankaappauksen 19. maaliskuuta 1952. Veretön vallankaappaus otettiin monelta taholta vastaan aluksi tyytyväisinä. Vallankaappausta seurasi Batistan diktatuuri. Uusi perustuslaki kielsi lakko-oikeuden sekä mielipiteen- ja lehdistönvapauden. Sotilaiden palkkaa ja eläkettä nostettiin. Oppositiolle aseellinen vastarinta alkoi näyttää ainoalta vaihtoehdolta. 26. heinäkuuta 1953 noin 200 aktivistia hyökkäsi kahteen armeijan tukikohtaan Santiago de Cubassa ja Mayamossa. Mukana oli myös tuolloin 26-vuotias Fidel Castro. Aktivistit yrittivät ryöstää aseita tulevia iskuja varten, mutta sotilaat kukistivat hyökkääjät. Muutama sai surmansa ja noin sata jäi vangeiksi. Monet vangituista teloitettiin, mutta Castro vietiin siviilivankilaan, mikä saattoi pelastaa hänen henkensä. Oikeudenkäynnissään Castro päätti puolustuspuheensa sanoihin "Historia on minut vapauttava" ja Castron kannattajat järjestäytyivät heinäkuun 26. päivän liikkeeksi. Batista uskoi myöhemmin vakauttaneensa asemansa, ja toukokuussa 1955 poliittiset vangit armahdettiin. Fidel pääsi vapaaksi ja hän lähti hieman myöhemmin Meksikoon veljensä Raúl Castron kanssa valmistelemaan vallankumousta.
Antonio Maura
Ennen poliittista uraansa Maura oli menestynyt asianajaja. Hänet valittiin vuonna 1881 ensimmäisen kerran Espanjan parlamenttiin eli cortesiin liberaalipuolueen edustajana. Hän toimi vuosina 1890–1894 siirtomaaministerinä Práxedes Mateo Sagastan hallituksessa, mutta erosi, kun parlamentti oli hylännyt hänen ehdotuksensa Kuuban itsehallinnon lisäämisestä. Vuonna 1902 Maura oli Sagastan viimeisen hallituksen sisäministerinä, mutta siirtyi samana vuonna konservatiivipuolueseen. Hän jatkoi sisäministerinä Francisco Silvelan konservatiivihallituksessa, mutta hänen ja valtiovarainministeri Villaverden erimielisyydet johtivat hallituksen kaatumiseen kesällä 1903. Maura oli ensimmäisen kerran pääministerinä joulukuusta 1903 joulukuuhun 1904. Hänen hallituksensa uudisti Espanjan armeijaa ja teki lokakuussa 1904 Ranskan kanssa sopimuksen etupiirijaosta Marokossa. Kataloniassa hallituksen politiikka oli niin epäsuosittua, että ollessaan siellä maakuntamatkalla kuningas Alfonso XIII:n kanssa Maura joutui useamman murhayrityksen kohteeksi.