Korruptio
Vaikka korruptio onkin yleisesti ottaen haitallista, sitä on vaikea saada katoamaan, sillä se tarjoaa välittömiä hyötyjä siihen osallistuville. Virkamies saa lahjuksia vastaan ottamalla palkanlisää. Poliitikko saa lahjusten avulla lisätuloja, joita hän voi käyttää esimerkiksi vaalikampanjansa rahoitukseen. Yrityksen kannattaa joissain maissa ja joillain aloilla maksaa ja jopa aktiivisesti tarjota lahjuksia, sillä muutkin yritykset tekevät niin, ja tarjouskilpailun voi voittaa vain lahjomalla. Lahjusten maksamisen tuoma hyöty lisäksi yleensä ylittää kiinnijäämistä seuraavien sakkojen aiheuttaman haitan. Yritykset eivät pysty yksissä tuumin kieltäytymään lahjonnasta, sillä yhteinen sopimus sotisi yksittäisen yrityksen etuja vastaan vaikka se olisikin yhteiseltä kannalta edullinen. Tavalliset kansalaiset vastustavat korruptiota mutta joutuvat maksamaan virkakunnalle lahjuksia saadakseen välttämättömiä julkispalveluja.
Julkisen valinnan teoria
Eturyhmät saavat usein päätöksenteossa läpi asioita, jotka ovat yleisen edun vastaisia (ks. myös siltarumpupolitiikka). Auttaessaan eturyhmiä (esimerkiksi yritysten, ammattiliittojen tai yhdistysten edustajat) poliitikot tai virkamiehet kokevat itsensä tärkeiksi ja voimakkaiksi. Tämä myös saattaa tuottaa heille suoraa korruptiota tai myöhemmin hyvän työpaikan. Päättäjät eivät välttämättä kärsi juuri mitenkään eturyhmän suosimisesta, koska he eivät käytä omia rahojaan ja mm. rationaalisen tietämättömyyden vuoksi äänestäjät eivät välttämättä ole selvillä asiasta. Pienet, keskittyneet eturyhmät pystyvät suuria paljon tehokkaammin estämään jäsentensä vapaamatkustamista ja tuottamaan poliittista painetta ja tukea sekä organisoitumaan vähemmin kustannuksin. George Stigler, Sam Peltzman ja Gary Becker ovat osoittaneet viranomaistahojen olevan vastaavasti pienten eturyhmien vaikutettavissa. Tarvittaessa eturyhmien vaikuttamat päättäjät hankkivat riittävän kannatuksen lehmänkaupoin, joilla sovitaan muiden päättäjien kanssa yhteisestä kannatuksesta usean eturyhmän tavoitteille.