Luonto (mytologia)
Luonto oli karjalaisten vanhan käsityksen mukaan ihmisen (tai ehkä muunkin persoonan omaavaksi koetun asian tai ilmiön) suojelushaltija. Tämän olennon nimestä on tullut sekä ympäristöä tarkoittava sana luonto että perustavanlaatuisia ihmisen tai eläimen henkisiä piirteitä tarkoittava sana luonne.
Luonto vastaa hieman kristinuskon suojelusenkeliä. Jokaisella ihmisellä on luonto, joka seuraa häntä suojellen ja tuoden onnea. Voimakasluontoiset ihmiset eli ne, joilla on voimakas luontohaltija, menestyvät usein paremmin kuin heikkoluontoiset. Luonto esiintyy toisinaan ihmisen kaksoisolentona. Luonto voi kulkea ihmisen edellä ikään kuin ihmisen kuvajaisena. Tällä tavoin on selitetty etiäisiä.
Ilvola
Ilvola on suomalaisten eläinsatujen tapahtumapaikka. Ilvola kuvataan suomalaiseksi metsämaisemaksi, joka oli olemassa maailman alkuaikana. Eriytyminen ei ole vielä lopussa: koti- ja villieläinten samoin kuin ihmisen ja eläimen suhteet ovat keskeneräisiä. Eläinsatuperinne pohjautuu kansainvälisten motiivien lainautumiseen, esikuvina mm. Aisopoksen faabelit ja intialainen Pantsatantra. Hahmot ovat kuitenkin suomalaiselle miljöölle tyypillisiä. Viekas Kettu Repolainen pettää tyhmää karhua, ilkeä susi epäonnistuu pyrkimyksissään, viisas kissa johtaa härän, hevosen, kukon ja sian teurastusta pakoon. Eläimiin personifioidaan inhimillisesti katsoen hyviä ja huonoja ominaisuuksia; samalla ne heijastavat asenteita eri eläimiin. Kansanhuumorin kannalta eläinsadut tarjoavat kiintoisaa aineistoa: kerrontatilanteessa komiikan osuus on luultavasti ollut huomattava.