Veriveljien saaga
Monimutkaisen välittymishistoriansa vuoksi saaga on vaihtelevasti ajoitettu 1100-luvun loppuun tai 1200-luvun alkuun tai sen lopulle. Hauksbók-version on esimerkiksi epäilty perustuvan ennen vuotta 1200 laaditulle alkuperäistekstille, kun taas edellä mainittuja lisäyksiä on pidetty kopioitsijoiden myöhemmin tekeminä merkintöinä. Toiset taas ovat pitäneet Möðruvallabókin ja Flateyjarbókin versiota varhaisempana, vuoden 1200 tienoilla laadittuna tekstinä, tai alkuperäisempänä mutta vasta 1200-luvun lopulla kirjoitettuna tekstinä. Saagan yhtenä lähteenä pidetään skaldi Þormóðrin runouden lisäksi vanhinta, vain muutamina käsikirjoitusfragmentteina säilynyttä pyhän Olavin legendaa eli pyhimyskuninkaasta kertovaa hagiografista tekstiä, joka on kirjoitettu 1100-luvun loppupuolella. Tätä yhteyttä on pidetty perusteena sille, että "Veriveljien saaga" on varhaista alkuperää. Monet nykytutkijoista ovatkin sitä mieltä, että "Veriveljien saaga" on yksi vanhimmista islantilaissaagoista ja kirjoitettu mahdollisesti 1200-luvun alussa, siis noin 200 vuotta siinä kuvattujen tapahtumien jälkeen.
Bósin saaga
"Bósin saagalla" on joitain keskiajan oppineelle historiankirjoitukselle tyypillisiä piirteitä. Se kuuluu niihin muinaissaagoihin, jotka voidaan määritellä "origo gentis" -tyyppisiksi teksteiksi, sillä se kertoi keskiajan skandinaaveille näiden myyttisestä alkuperästä ja esihistoriasta. Saagassa Herrauðrin kerrotaan polveutuvan suoraan jumalista, eli hänen tapauksessaan pakanajumala Óðinnista. Saagan lopussa luodaan Herrauðrin ja Hleiðrin tyttären Þóra Linnapeuran kautta yhteys myös "Ragnarr Karvahousun saagaan" ("Ragnars saga loðbrókar"), josta taas voitiin jäljittää keskiajan skandinaavisten kuningashuoneiden ja merkittävien islantilaissukujen muinaiset esi-isät aina Óðinn-jumalaan saakka. Tässä saagan kirjoittaja on seurannut keskiajan eurooppalaista kirjallista perinnettä ja oppinutta kulttuuria, jonka parissa kiinnostus kansojen muinaista tarunhohtoista menneisyyttä kohtaan oli alkanut 1100-luvulla ja joka tuotti myös Islannissa tunnettuja latinankielisiä kansojen historioita (esim. Geoffrey Monmouthilaisen "Historia regum Britanniae").