Viikinkiaika
Viikinkiajasta kertoviin suullisiin tarinoihin pohjautuva saagakirjallisuus syntyi Islannissa vasta vuosisatoja viikinkiajan päättymisen jälkeen. Saagat ovat tästä huolimatta paras viikinkien yhteiskuntaa ja kulttuuria kuvaava kirjallinen aineisto, vaikka monet niiden ajan- ja paikanmäärityksistä ovatkin epämääräisiä. Tietoa on säilynynyt myös kuninkaiden palkkaamien hovirunoilijoiden, skaldien, runoista.
Saaga
Ritarisaagat-kategoriaan (isl. "riddarasögur") luetaan ensinnäkin eurooppalaisista ritariromansseista, eeppisistä sankarirunoelmista ja arturiaanisesta eli kuningas Arthurista ja tämän ritareista kertovasta kirjallisuudesta tehdyt käännökset sekä toisekseen näiden käännösten innoittamina myöhemmin Islannissa kirjoitetut fiktiiviset, eurooppalaisiin ja eksoottisiin hoviympäristöihin sijoittuvat saagat. Viimeksi mainituista puhutaan myös kotoperäisinä ritarisaagoina. Ritariromansseja ja arturiaanisia tekstejä alettiin kääntää 1200-luvun alkupuolella Norjassa, kuningas Hákon IV Hákoninpojan toimeksiannosta. Käännetyt ritarisaagat kuitenkin yleensä esitellään islantilaisen saagakirjallisuuden yhteydessä, sillä lähes kaikki niiden nykyään tunnetuista käsikirjoituksista ovat säilyneet vain Islannissa. Ensimmäinen kuningas Hákon IV:en käännättämä eurooppalainen ritariromanssi oli Thomas de Bretagnen teos Tristan. Sen käännös tunnetaan nimellä "Tristrams saga ok Ísöndar". Myöhemmin kuninkaan hovissa käännettiin myös esimerkiksi Chrétien de Troyes’n teokset "Yvain" (isl. "Ívens saga"), "Erec et Enide" ("Erex saga") ja "Perceval/Le Conte du Graal" ("Parcevals saga") sekä eeppisiä sankarirunoelmia ("chanson de geste") erityisesti frankkien kuninkaasta Kaarle Suuresta ja hänen miehistään. Islantilaiset alkoivat sepittää näistä ritariromanssien käännöksistä vaikutteita ammentaneita mutta myös perinteisiä skandinaavisia aihelmia hyödyntäneitä kotoperäisiä ritarisaagoja todennäköisesti jo 1200-luvun lopulta alkaen. Niissä keskiössä on sankarin pyrkimys hankkia itselleen oma valtakunta ja morsian. Säilyneiden käsikirjoitusten valossa kotoperäiset ritarisaagat nauttivat muinaissaagojen ohella keskiajalla suurta suosiota. Ritarisaagoja ei ole suomennettu.