Yhteiskuntatieteiden historia
Immanuel Kant oli 1700-luvun valistusajan saksalainen filosofi. Hän asetti inhimillisen hyödyn tavoittelun sijalle velvollisuuden ja moraalin. Hän pohti metafysiikkaa eli olemassaolon olemusta. Hän oli myös omaksunut aikakautensa yksilönvapauden aatteita ja piti ihmisiä tasa-arvoisina. Kantin pääteos on Puhtaan järjen kritiikki ("Kritik der reinen Vernunft", 1781).
Immanuel Kant
Kantin maine kasvoi vähitellen 1780-luvun mittaan. Tätä vauhdittivat useat merkittävät teokset: vuonna 1784 hän julkaisi esseen "Vastaus kysymykseen: Mitä on valistus?", vuonna 1785 teoksen "Grundlegung zur Metaphysik der Sitten" (suom. "Moraalin metafysiikan perustus", 2014), joka oli hänen ensimmäinen moraalifilosofinen teoksensa; ja vuonna 1786 teoksen "Metaphysiche Anfangsgründe der Naturwissenschaft". Kantin maineen kasvu sai kuitenkin alkunsa odottamattomasta lähteestä. Vuonna 1786 Kantin oppilas Karl Reinhold alkoi julkaista avoimia kirjeitä kantilaisesta filosofiasta. Näissä kirjeissä Reinhold esitti Kantin filosofian vastauksena silloiseen kiistaan panteismista. Friedrich Jacobi oli syyttänyt hieman aiemmin edesmennyttä G. E. Lessingiä spinozalaisuudesta. Lessingin ystävä Moses Mendelssohn kiisti tämän. Heidän välilleen kehittyi kitkerä julkinen kiista. Reinhold esitti kirjeissään, että Kantin "Kritiikki" voisi saada riidan asettumaan puolustamalla järjen auktoriteettia ja rajoja. Reinholdin kirjeitä luettiin laajalti ja ne tekivät Kantista aikansa kuuluisimman filosofin. Vuonna 1786 Kant valittiin Königsbergin yliopiston rehtoriksi sekä Berliinin tiedeakatemian jäseneksi.