Ensimmäinen ristiretki
Ensimmäinen ristiretki oli vuosina 1095–1099 käyty sotilaallinen konflikti kristittyjen ja muslimien välillä. Ristiretki alkoi, kun paavi Urbanus II onnistui saarnoillaan vakuuttamaan joitakin maallisia hallitsijoita Pyhän maan uhatusta asemasta. Alun perin Bysantin keisari oli pyytänyt apua paavilta vedoten seldžukkien uhkaan, vaikka todellisena motiivina keisarilla oli oman valtakuntansa laajentaminen itään. Paavin motiivina oli myös halu yhtenäistää kristittyjen rivejä.
Kansan ristiretki
Pietari kokosi armeijansa Kölnissä 12. huhtikuuta 1096, suunnitellen pysähdystä kaupungissa saarnatakseen saksalaisille ja hankkiakseen lisää joukkoja. Ranskalaiset eivät kuitenkaan halunneet jäädä odottamaan Pietaria ja saksalaisia, vaan jatkoivat muutaman tuhannan sotilaan armeijana matkaansa Gautier Tyhjätaskun johdolla pääsiäisen jälkeen. He kulkivat Reinin ja Neckarin vartta Tonavalle ja sitä pitkin viimein Unkariin, jonka he saavuttivat 8. toukokuuta. He saivat kuningas Kolomanilta luvan kulkea maan poikki ja tämän joukot myös muonittivat ristiretkeläisiä, jotka saapuivat kuun lopulla Zemuniin ongelmitta. Joukko ylitti Savan joen ja astui Bysantin alueelle Belgradiin. Belgradin komentaja yllättyi ranskalaisten joukoista eikä hän tiennyt miten toimia, joten otti yhteyttä Nišin kuvernööriin, joka ei tiennyt asiasta yhtään enempää ja lähetti viestinviejän edelleen Konstantinopoliin. Samalla ristiretkeläiset vaativat muonitusta joukoilleen ja alkoivat ryöstellä maaseutua. Tästä seurasi kahakoita Belgradin varuskunnan kanssa ja asioita pahensi se, että kuusitoista Gautierin miestä yritti ryöstää basaarin Zemunissa. Rangaistuksena heidän vaatteensa ja haarniskansa riisuttiin ja laitettiin riippumaan muurin harjalle. Lopulta ristiretkeläiset pääsivät jatkamaan matkaansa Nišiin, missä he saivat ruokaa ja jäivät odottamaan Konstantinopolilta lupaa läpikulkuun. Heinäkuun lopussa armeija saapui Konstantinopoliin Bysantin saattueessa.