Naisten äänioikeus
Uusi-Seelanti antoi ensimmäisenä naisille äänioikeuden vuonna 1893. Australiassa myönnettiin vuonna 1902 rajoitettu äänioikeus ja vaalikelpoisuus, jotka kuitenkin koskivat vain valkoista väestöä.
Suomen äänioikeuden historia
Porvarissääty edusti vuoteen 1879 asti kaupunkien veroa maksavia porvareita ja muita privilegioituja ammatinharjoittajia. Vanhan ammattikuntajärjestelmän lakkauttamisen jälkeen säädyn vaaliin saivat osallistua kaikki kaupunkien muihin säätyihin kuulumattomat miespuoliset veroa maksavat asukkaat, lukuun ottamatta erikseen laissa nimettyjä ryhmiä. Alemmat sosiaaliryhmät pyrittiin rajaamaan valitsijakunnan ulkopuolelle, koska esimerkiksi palkkatyöläiset eivät olleet ”itsenäisessä asemassa”. Väljä lainsäädäntö kuitenkin mahdollisti sen, että vaalikäytännöt muodostuivat eri kaupungeissa voimakkaasti toisistaan poikkeaviksi, varsinkin rajatapauksiksi jäävien ammattiryhmien kohdalla. Monissa kaupungeissa jopa osa työväestöä saattoi päästä äänestämään esimerkiksi talon omistamisen perusteella. Vuonna 1881 äänioikeutettujen osuus henkikirjoitetusta täysi-ikäisestä miesväestöstä vaihteli eri kaupungeissa 15 ja 48 prosentin välillä. Äänimäärä määräytyi veroäyrien mukaan, mutta vuodesta 1869 alkaen kaupungeilla oli halutessaan oikeus asettaa enimmäisäänimäärä eli äänikatto, usein jotain 10 ja 25 äänen väliltä. Viipurissa ennen äänikaton asettamista eräällä yksittäisellä äänestäjällä oli 1830 ääntä. Käytännössä enin osa äänistä kasaantui suurituloisimmille. Käytössä oli yleensä myös sensus eli äänioikeuteen oikeuttava vähimmäistulomäärä. Vuoden 1883 kunnallisasetuksen mukaan alarajana olivat vähintään kahden veroäyrin eli 400–800 markan tulot.