Napoleon I
Napoléon Bonaparte (alkujaan "Napoleone di Buonaparte", 15. elokuuta 1769 Ajaccio, Korsika – 5. toukokuuta 1821 Longwood, Saint Helena) oli Ranskan ensimmäinen konsuli vuodesta 1799 alkaen ja Ranskan keisari Napoleon I vuosina 1804–1814 ja 1815. Uransa huipulla hän valloitti ja hallitsi laajoja osia Länsi- ja Keski-Eurooppaa. Tällöin hänen valtakuntansa oli kooltaan, armeijaltaan ja väkiluvultaan Euroopan suurin sitten Rooman valtakunnan. Hänet vangittiin hävityn Waterloon taistelun jälkeen vuonna 1815 ja karkotettiin Saint Helenan saarelle.
Ranskan toinen keisarikunta
Kaappaajat olivat luvanneet kysyä kansan mielipidettä politiikasta. 20. joulukuuta pidettiin kansanäänestys, jossa kysyttiin, haluaako kansa Louis Napoleonin laativan uuden hallitusmuodon. 7 500 000 äänesti ”kyllä”, ”ei” äänesti 640 000 ja tyhjää 1 500 000 äänestäjää. Uuden hallitusmuodon mukaan Louis Napoleonin piti olla presidentti seuraavat kymmenen vuotta, mutta marraskuussa 1852 senaatti ehdotti, että Louis Napoleonista tulisi keisari, jonka valta olisi perinnöllinen. Joulukuun 2. 1852 ehdotus toteutettiin ja Ranskasta tuli keisarikunta.,
Keisarikuntaa hallittiin sen alkuvaiheissa autoritäärisesti. Vuoden 1852 perustuslain mukaan keisari sai valita haluamansa henkilöt ministereiksi ja myös erottaa heidät niin halutessaan. Ministerin ei tarvinnut olla kansalliskokouksen jäsen eikä hänellä ollut velvollisuutta perustella tekemiään päätöksiä kansalliskokoukselle. Tekemistään ratkaisuista he olivat vastuussa vain keisarille yksittäisenä ministerinä, ei koko hallituksena. Eräässä kirjessään Napoleon III totesi vaihtavansa ministerin heti kun se oli tarpeen yleisen edun nimissä.