Norjan historia
Tanska liittyi Napoleonin puolelle sen sodissa muita Euroopan suurvaltoja vastaan. Voittajat päättivät ottaa Tanskalta Norjan ja antaa sen Ruotsin kuninkaalle Kielin rauhassa tammikuussa 1814. Ruotsi puolestaan oli menettänyt Suomen 1809 Haminan rauhassa Venäjälle. Norja kuitenkin julistautui itsenäiseksi Eidsvollin kansalliskokouksessa 17. toukokuuta 1814, jolloin maalle vahvistettiin myös perustuslaki. Norjan kuninkaaksi valittiin Norjan käskynhaltijana toiminut Tanskan kruununprinssi Kristian Fredrik. Ruotsi kuitenkin pakotti Norjan personaaliunioniin maiden oltua kahden viikon ajan sotatilassa, mutta maa säilytti kokouksessa määritellyn perustuslakinsa. Kuninkaaksi valittiin Ruotsin kuningas Kaarle XIII.
Vidkun Quisling
Toukokuussa 1933 Quisling perusti Johan Bernhard Hjortin kanssa Nasjonal Samling -puolueen. Aluksi puolue oli kristilliskonservatiivisen politiikan puolestapuhuja, mutta siirtyi vuoden 1935 jälkeen yhä lähemmäksi kansallissosialismia. Norjan puolustuspolitiikka oli 1930-luvulla eurooppalaisittain heikkoa. 1930-luvun alun porvarihallitusten jälkeen Norjan Johan Nygaardsvoldin sosialidemokraattinen hallitus hallitsi 30. maaliskuuta 1935 sosialidemokraattisena hallituksena ja 22. huhtikuuta 1940 – 25. kesäkuuta 1945 sota-ajan yhteishallituksena ja pakolaishallituksena Lontoossa, johon kuuluivat työväenpuolueen lisäksi kokoomuslainen Höyre, keskustalainen talonpoikaispuolue, liberaalipuolue ja kotirintamaliike, käytännössä Norjan vastarintaliike.