Saamelaisten historia
Aiemman vakiintuneen käsityksen mukaan varhaiskantasuomalaista kielimuotoa olisi puhuttu kivikaudella laajalla alueella Fennoskandiassa . Tämän käsityksen mukaan kivikauden loppuvaiheessa varhaiskantasuomalainen kieli olisi hajonnut kahtia. Hajoamisen jälkeen Suomen rannikkoalueen myöhäiskantasuomen puhujat olisivat edustaneet suomalaisten kielellisiä esivanhempia. Suomen sisämaassa ja laajoilla pohjoisen Fennoskandian alueilla taas olisi syntynyt kantasaamelainen kieli, josta kehittyivät myöhemmin saamelaiskielet.
Suomen kielen historia
Vanhan kirjasuomen teksteissä on paljon käännöslainoja ja suomelle vieraita lauserakenteita, koska tekstit ovat enimmäkseen käännöksiä ja niiden kirjoittajat olivat oppineet ensin kirjoittamaan ruotsia ja latinaa. Esimerkiksi Agricola saattoi käyttää postpositioita ruotsin kielen mallin mukaan, kuten "catzocat taivan linduin päle" ’katsokaa taivaan lintuja’, tai korvata ruotsin tai saksan artikkelit sanoilla "yksi", "tämä" ja "se". Oikeinkirjoitus perustui latinan, saksan ja ruotsin esikuviin, ja aluksi esimerkiksi äänteiden pituuden merkitseminen tai "ä"- ja "e"-äänteiden erotteleminen oli epäjohdonmukaista. Vuoden 1642 Raamatussa oikeinkirjoitus oli parantunut, mutta silti esimerkiksi "k"-äännettä merkittiin takavokaalin edellä "c":llä ja pitkät vokaalit kirjoitettiin yleisesti yhdellä kirjaimella: esimerkiksi "wälttä" ’välttää’, "langetcat" ’langetkaat’, "pädzijn" ’pätsiin’.