Osmanien valtakunta
Turkkilaiset nousivat Vähässä-Aasiassa, kun seldžukit vuonna 1071 kukistivat Manzikertin taistelussa Bysantin joukot. Heimon yksi haara perusti tämän jälkeen Rūmin sulttaanikunnan. Vuonna 1301 rum-seldžukkien soturiyhteisön johtaja Osman I (Uthmān) otti sulttaanin arvonimen ja julisti maan itsenäiseksi Ottomaanivaltioksi pääkaupunkinaan Söğüt. Murad I:n aikana osmanit valtasivat Edirnen, jonka jälkeen suurvisiiri Çandarlı Halil pašša loi valtakunnalle uuden armeijan janitsaarit.
Baban
1700-luvulta 1800-luvulle Babanien emiirikunnan historiaa leimasi kilpailu muiden kurdiruhtinaskuntien kuten Botanin ja Soranin kanssa, sekä Osmanien valtakunnan ja Persian välinen kilpailu alueella. Babanin tuki Khana Paššan valtakaudella Osmanien Bagdadin "walille" osoittautui ratkaisevaksi näiden Persian vastaisen sodan aikana 1723-1747. Hänen seuraajansa Sulayman Paššan valtakaudella Babanien emiirikunta käsitti Koyn sanjakin ja suuria alueita Länsi-Persiasta. Babanien valta oli kuitenkin huteralla pohjalla suvun sisäisen kilpailun takia. Osmanit ja persialaiset tukivat omia suosikkejaan toisiaan vastaan ja hallitsijat vaihtuivatkin usein vain muutamien vuosien tai jopa kuukausien välein. Babanien vaikutusvalta kärsi merkittävästi Osmanien valtakunnan uudistuksista ja rajasopimuksista Persian kanssa vuosina 1823 ja 1847. Babanien hallitsijoiden autonomia päättyi Aḥmad Pašša Babanin tappioon Ḵoyissa vuonna 1847, jolloin hänen hallitsemansa alue liitettiin kiinteästi Osmanien valtakuntaan. Osmanit asettivat valtaan hänen veljensä Abd-Allah Paššan arvonimellä "qāʾem-maqām", mutta hänetkin vaihdettiin turkkilaiseen virkamieheen vuonna 1851. Babanien hallitsijoiden jälkeläisiä elää yhä Sulaimaniyyan alueella.