Eidsvollin kansalliskokous
Samaan aikaan Norjan käskynhaltijana toimi prinssi Kristian Frederik, Tanskan kuninkaan Fredrik VI:n serkku ja tätä edeltäneen kuningas Kristian VII:n velipuolen poika. Ystävänsä, norjalaisen liikemies ja virkamies Carsten Ankerin rohkaisemana hän pani alulle norjalaista vastarintaa estääkseen Ruotsin ylivaltaa alueella ja edistääkseen Tanskan ja Norjan mahdollista uudelleenyhdistymistä tulevaisuudessa. Fredrik VI oli heti rauhansopimuksen solmimisen jälkeen käynnistänyt ison operaation lähettääkseen viljaa kauan emämaastaan eristyksissä olleeseen Norjaan. Fredrik VI:n aloitteesta Kristian Frederik käynnisti myös maanlaajuisen propagandakampanjan Norjan itsenäisyyden puolesta sekä harrasti aktiivista diplomatiaa suurvaltoihin päin edistääkseen Norjan mahdollisimman suurta riippumattomuutta Ruotsista.
Carl Christian Hall
Hall toimi Tanskan pääministerinä toukokuusta 1857 alkaen vuoden 1863 lopulle, lukuun ottamatta lyhyttä katkosta talvella 1859–1860. Hän toimi myös ulkoministerinä heinäkuusta 1858 alkaen sekä Holsteinin asioiden ministerinä maaliskuusta 1861 alkaen. Hall kannatti muiden kansallisliberaalien tavoin Slesvigin sitomista osaksi Tanskan yhtenäisvaltiota, jonka tulisi ulottua Eiderille asti. Hän pyrki edistämään tätä päämäärää pääministerikautenaan, vaikka se ajoikin Tanskan kohti yhteentörmäystä Preussin ja muiden Saksan maiden kanssa. Hall vastasi Preussin nootteihin valtio-oikeudellisilla argumenteilla ja puolustelemalla Tanskan riippumattomuutta samaan aikaan kun hän neuvotteli puolustusliitosta Ruotsin ja Norjan kanssa. Hän yritti löytää Preussin kanssa Holsteinin itsenäisyyteen perustuneen neuvotteluratkaisun, mutta Tanskan kuningas Fredrik VII:n kuolema vuonna 1863 johti suunnitelman kariutumiseen. Tämän jälkeen Hall ajoi pikavauhtia läpi niin sanotun marraskuun perustuslain hyväksymisen, minkä tarkoituksena oli yhdistää Slesvig Tanskaan. Tämän seurauksena Saksan valtiot julistivat Tanskalle sodan. Hall väistyi ja D. G. Monrad kokosi uuden hallituksen joulukuussa 1863. Tappiollisen sodan jälkeen Hall kannatti Tanskalle nöyryyttävien rauhanehtojen hyväksymistä.