Eidsvollin kansalliskokous
Jatkodebatissa unionipuolueen ja itsenäisyyspuolueen erot tulivat selkeästi esille. Kreivi Wedel-Jarlsberg vastusti kuningastitteliä, koska se johtaisi kuninkaan valintaan, mihin virkaan Kristian Fredrik oli jo lähes itsejulistautunut. Kreivi oli puolestaan jo vuosia työskennellyt Norjan erottamiseksi Tanskasta ja tiesi, että Kristian Frederikin tavoitteena olisi maiden uudelleenyhdistäminen. Wedel-Jarlsbergin ryhmä kannatti siis löyhää Ruotsi-unionia, mikäli suurvallat eivät takaisi täyttä itsenäisyyttä. Itsenäisyyspuolue kannatti itsenäistä Norjaa Kristian Frederik kuninkaanaan. Tähän unionipuolueeksi muotoutuneen kannan edustajat kritisoivat, että hänestä tulisi ajan myötä myös Tanskan kuningas, jolloin ei olisi päästy puusta pitkään. Itsenäisyyspuolueen edustajien äänin perustuslain ensimmäiseksi kohdaksi muotoutunut perusperiaate kuitenkin hyväksyttiin äänin 78–29 yhden äänen puuttuessa.
Norjan kirjallisuus
1800-luvun alku on kirjallisuudessa romantiikan ja vahvistuvan kansallistunteen aikaa. Norja siirtyi Tanskalta Ruotsille 1814, jolloin maa sai myös oman perustuslain. Vuosisadan alun tapahtumat johtivat voimistuneeseen nationalismiin ja kirjallisuudessakin kysymyksiin siitä, miten kansakuntaa tulisi alkaa rakentaa.
Vuosisadan alkupuolen tärkein prosaisti oli Maurits Hansen. Hansen oli Norjan lastenkirjallisuuden uranuurtaja ja uudisti myös aikuisille suunnatun lyhyen ja pitemmän proosan muotoa. Hän kirjoitti pääasiassa kauhuromantiikkaa sekä Norjan ja kenties koko maailman ensimmäisen salapoliisiromaanin, "Mordet paa Maskinbygger Roolfsen" ("Koneenrakentaja Roolfsenin murha", 1840), joka ilmestyi vuotta aiemmin kuin Edgar Allan Poen "Rue Morguen murhat" (1841). Norjan kirjallisuuden historiassa Hansenilla on tärkeä asema kerrontatekniikkojen kehittäjänä: Hansen hyödynsi esimerkiksi eri kertojia ja eri aikatasoja, mikä vaikutti merkittävästi myöhempään norjalaiseen proosaan sekä toimi muun muassa esikuvana Henrik Ibsenin näytelmien retrospektiiviselle tekniikalle.
Norjan romanttista runoutta hallitsevat Henrik Wergeland ja Johan Sebastian Welhaven sekä heidän keskinäinen kamppailunsa. Runoilijoiden Wergelandin ja Welhavenin kiistat olivat luonteeltaan ensisijaisesti kirjallisia eivätkä niinkään poliittisia.