Frank Welker
Eräässä stand up esityksessä, jossa hän esitti äänellään kissan ja koiran tappelua yleisössä ollut mainostuottaja pyysi Welkerin Friskies dog food koiranruoka mainokseensa koiran rooliin. Welker myös suostui tähän vaikka ei tiennyt mitä ääninäytteleminen tarkoitti. Tämän myötä Welker päätyi ääninäyttelijäksi ja teki ensimmäisiä äänirooleja animaatioihin 1960-luvun lopulla muun muassa elokuvaan Tohtori Dolittle ja animaatioon The Batman/Superman Hour. 1970-luvulla Welker tuli tunnetuksi oltuaan Scooby-Doon animaatioissa Freddien ääniroolissa, sekä useissa Hanna-Barberan tuottamissa piirrossarjoissa. Scooby-Doo, Where Are You! oli Welkerin ensimmäinen merkittävä rooli, johon hän päätyi mainostuottajan tyttöystävän kautta, joka ajatteli Welkerin olevan sopiva Scooby-Doon rooliin. Hän meni myös koe-esiintymään agenttinsa kehotuksesta Scoobyn roolia varten. Samaan aikaan Casey Kasem oli yrittämässä Freddien roolia. Hanna-Barberan palveluksessa pitkään työskennellyt Don Messick sai lopulta Scoobyn roolin, mutta ääniroolittajat halusivat Welkerin kokeilevan vielä Freddien roolia, jonka hän myös sai. Welker kertoi Joseph Barberan kanssa työskentelemisen olleen mieluisaa erityisesti hänen ollessa ensimmäistä kertaa kokeneiden ääninäyttelijöiden Don Messickin, John Stephensonin ja Henry Cordenin kanssa samassa äänitysstudiossa.
Glenda Farrell
Glenda Farrell aloitti näyttelijänuransa teatteriryhmässä seitsemänvuotiaana vuonna 1911. Farrell näytteli 1911 Pikku-Evaa näytelmässä "Setä Tuomon tupa". Hän jatkoi näyttelemistä monissa ryhmissä opiskelujen lomassa. Opintojensa jälkeen hän näytteli muutamissa Broadway-tuotannoissa New Yorkissa ja useissa teatterituotannoissa San Diegossa, kuten Megiä "Pikku naisissa" (1919) sekä San Franciscon teatterissa. Tähän aikaan hän toimi myös tanssijana. Farrell tuli raskaaksi alkuvuodesta 1921, mutta jatkoi tanssimista raskauden loppuvaiheisiin saakka. Raskauden aikana Farrell työskenteli päivisin myyjänä ja iltaisin tekokukkatehtaassa. Farrell palasi teatteriin ja näytteli näytelmissä "Cobra" ja "The Best People" Charlotte Treadwayn kanssa Morosco Theaterissa Los Angelesissa vuonna 1925.
Vuonna 1928 Farrell jätti 7-vuotiaan Tommy-poikansa Minnie-äidin luokse matkustaakseen itse New Yorkiin; Farrell oli lähtenyt Broadwaylle luomaan teatteriuraa. Hän pääsi askeleen lähemmäs tavoitettaan kaksi viikkoa myöhemmin, kun hän korvasi Erin O’Brien-Mooren hyvin arvosteluin draamassa "Skidding". Tämän jälkeen hänellä oli pieniä rooleja murhamysteerissä "Divided Honors" (1929) ja Preston Sturgesin komediassa "Recapture" (1930). "The New York Timesin" kriitikko kutsui hänen suoritustaan ”hauskaksi, äkkinäiseksi, slangimaiseksi ja erittäin suloiseksi”. Seuraavaksi Glenda näytteli tuotannossa "Love, Honor, and Betray" (1930), jossa hänen vastanäyttelijöinään oli Alice Brady ja nuori Clark Gable. Edgar Wallacen gangsteri-melodraamassa "On the Spot" (1930–1931) Glendalla oli hänen paras teatteriroolinsa naispääosassa Marie Pouliskina. Farrell teki vuonna 1928 elokuvadebyyttinsä pienessä roolissa George Jesselin musikaalikomediassa "Lucky Boy".