Stalingradin taistelu
Kun akselivallat aloittivat suurhyökkäyksen Neuvostoliittoon kesäkuussa 1941 yli kolmen miljoonan sotilaan voimin, sen päätavoite oli valloittaa Leningrad, Moskova ja Ukraina. Stalingrad ei alun perin ollut tärkeä kohde Adolf Hitlerin sotasuunnitelmassa. Kun puna-armeija onnistui torjumaan Saksan hyökkäyksen joulukuussa 1941 suunnitelmat kuitenkin muuttuivat. Seuraavana kesänä Hitler päätti aloittaa suurhyökkäyksen etelässä ja idässä – tavoitteena oli vallata Kaukasuksen öljykentät ja vehnävarat sekä katkaista Volgan liikennereitit. Huhtikuussa 1942 Hitler määräsi, että Stalingrad oli joko vallattava tai eristettävä suurhyökkäyksen yhteydessä. Kolme kuukautta myöhemmin kaupunki oli jo saksalaisten tärkein valloituskohde. Kaupungin valloittaminen oli strategisesti kannattavaa, sillä sen tehtaissa valmistettiin myös suuri osa Neuvostoliiton sotatarvikkeista ja sen kautta kulki lautoilla noin 70 % Neuvostoliiton käyttämästä öljystä.
Lääkärien salaliitto
Stalin aloitti vainon 13. tammikuuta 1953 julkaisemalla uutistoimisto TASS:in välityksellä Pravdassa artikkelin, jossa väitetty salaliitto paljastettiin. Välittömästi vangittiin 37 henkilöä, mutta lukumäärä kasvoi nopeasti satoihin. Monet juutalaiset lääkärit menettivät työnsä ja heidät vangittiin, lähetettiin GULAGiin tai teloitettiin. Pravda keräsi allekirjoituksia avoimeen kirjeeseen, jossa tunnetut neuvostokansalaiset, mukana useita juutalaisia, tuomitsivat salaliiton. Muun muassa kenraali Jakov Kreizer, laulaja Mark Reizen sekä kirjailijat Veniamin Kaverin ja Ilja Ehrenburg kieltäytyivät allekirjoittamasta kirjettä, eikä sitä lopulta julkaistu.
Neuvostoliiton Israelin lähetystössä tapahtui räjähdys 9. helmikuuta 1953. Neuvostoliitto katkaisi diplomaattisuhteet Israelin kanssa 11. helmikuuta. Seuraavana päivänä vangittiin Maria Weizmann, moskovalainen lääkäri ja Israelin ensimmäisen presidentin Chaim Weizmannin sisko.