Saksalainen ritarikunta
Saksalainen ritarikunta perustettiin vuonna 1190 Lyypekin ja Bremenin porvarien aloitteesta auttamaan vaikeuksiin joutuneita ristiretkeläisiä Palestiinassa. Aluksi järjestö oli Akkon lähellä sijainnut kenttäsairaala, mutta se muuttui pian aseistetuksi järjestöksi. Sen jäsenet oli jaettu ritareihin, pappismunkkeihin ja palveleviin veljiin. Ritarikunta oli aluksi erittäin pieni, vuonna 1210 jäseniä oli korkeintaan parikymmentä. Keisari Henrik VI:n paavilta hankkiman suosionosoituksen ja keisari Fredrik II:n lahjoitusten turvin ritarikunnasta kasvoi kukoistava järjestö, jolla oli omaisuutta Palestiinassa, Saksassa, Italiassa ja Kreikassa. Vuodesta 1226 järjestön toiminta keskittyi Itä-Preussiin, vaikka sen päätukikohta olikin Akkossa vuoteen 1291 saakka. Ritarikuntaa johti suurmestari apunaan neuvosto, jossa oli viisi maamestaria.
Saksan keisarikunnan liittoneuvosto
Liittoneuvosto oli ainakin periaatteessa Saksan keisarikunnan korkein lakiasäätävä elin. Kaikki Saksassa säädetyt lait vaativat liittoneuvoston hyväksynnän. Myös osa keisarin päätöksistä vaati liittoneuvoston hyväksynnän tullakseen voimaan; tällaisia olivat esimerkiksi liittopäivien hajottaminen ja sodanjulistukset muille valtioille. Liittopäivät voi myös päättää toimenpiteistä yksittäistä osavaltiota vastaan, mikäli sen toimet olivat ristiriidassa valtakunnan perustuslain kanssa. Liittopäivillä oli tämän lisäksi lukuisia hallinnollisia tehtäviä. Sen tehtäviin kuului myös osavaltioiden välisten riitaisuuksien sovitteleminen ja tiettyjen perustuslaillisten kiistojen ratkaiseminen.