Suojeluskunta
Jyväskylän kokous oli kuitenkin ratkaiseva. Sen pohjalta sota-asiaintoimikunta täydensi suojeluskuntalaisilla komiteaansa, joka laati 30.–31. heinäkuuta ehdotuksen suojeluskuntajärjestön säännöiksi. Suojeluskunta-asetus (86/1918) annettiin jo 2. elokuuta 1918, koska valtiovalta halusi saada haltuunsa jo käynnistyneen epämääräisten paikallisten suojeluskuntien perustamisen. Asetus perusti Suojeluskuntajärjestön, mutta se ei vakiinnuttanut heti tilannetta ja sotaministeriö joutui kieltämään vielä myöhemmin painostuksen jäsenrekrytoimisen keinona. Kysymys pakosta ja vapaaehtoisuudesta vielä tässä vaiheessa hiersi tilannetta. Asetuksessa Suojeluskuntajärjestön tehtäviksi määriteltiin:
Tämä pykälä asetuksesta pysyi suurin piirtein samanlaisena koko järjestön olemassaolon ajan. Se teki suojeluskunnista kiinteän Suomen sotavoimien osan, jonka tärkein tehtävä oli toimia armeijan vapaaehtoisena reservinä. Jäsenistöstä asetuksessa määrättiin seuraavaa:
Suomen Huolto
Suomen Huolto perustettiin vuonna 1941. Järjestö välitti ulkomailta, lähinnä Ruotsista, Tanskasta, Sveitsistä ja Yhdysvalloista aineellista apua pääasiassa sotaleskille ja -orvoille, sotainvalideille ja siirtoväelle. Suomen Huolto suoritti myös välitöntä avustustyötä lääninkeskusten ja paikallisten vapaan huollon keskusten kautta, etenkin Pohjois-Suomessa. Avustuksia jakaessaan järjestö käytti maan eri osien välillä tarveharkintaa. Suomen Huollon sääntöjen mukaan sen jäseneksi pääsi järjestö tai muu huoltoelin, joka toimi hädänalaiseen asemaan joutuneen väestön hyväksi. Vuoden 1941 lopussa Suomen Huollossa oli kaikkiaan 19 jäsenjärjestöä, muiden muassa Suomen Punainen Risti, Mannerheimin Lastensuojeluliitto, Suomen Aseveljien Liitto, Lotta-Svärd ja Pelastusarmeija.