Suojeluskunta
Jyväskylän kokous oli kuitenkin ratkaiseva. Sen pohjalta sota-asiaintoimikunta täydensi suojeluskuntalaisilla komiteaansa, joka laati 30.–31. heinäkuuta ehdotuksen suojeluskuntajärjestön säännöiksi. Suojeluskunta-asetus (86/1918) annettiin jo 2. elokuuta 1918, koska valtiovalta halusi saada haltuunsa jo käynnistyneen epämääräisten paikallisten suojeluskuntien perustamisen. Asetus perusti Suojeluskuntajärjestön, mutta se ei vakiinnuttanut heti tilannetta ja sotaministeriö joutui kieltämään vielä myöhemmin painostuksen jäsenrekrytoimisen keinona. Kysymys pakosta ja vapaaehtoisuudesta vielä tässä vaiheessa hiersi tilannetta. Asetuksessa Suojeluskuntajärjestön tehtäviksi määriteltiin:
Tämä pykälä asetuksesta pysyi suurin piirtein samanlaisena koko järjestön olemassaolon ajan. Se teki suojeluskunnista kiinteän Suomen sotavoimien osan, jonka tärkein tehtävä oli toimia armeijan vapaaehtoisena reservinä. Jäsenistöstä asetuksessa määrättiin seuraavaa:
Mäntsälän suojeluskunta
3. helmikuuta suojeluskunta perääntyi Sääksjärvelle ja sieltä edelleen Askolan Monninkylään. 5. helmikuuta punaiset valtasivat Mäntsälän. Suojeluskunta kuitenkin palasi Sääksjärvelle mukanaan vahvistuksia Porvoosta. Valkoiset joukot pyrkivät valtaamaan kirkonkylän ja kohtasivat punaiset Sääksjärven taistelussa 7. helmikuuta. Taistelussa kaksi suojeluskunnan jäsentä kaatui, yksi katosi ja viisi haavoittui. Suojeluskunta otti kaksi vankia, joista toinen pakeni, mutta toinen tapettiin. Taistelun jälkeen suojeluskunta perääntyi taas Monninkylään. Tämän jälkeen suojeluskuntalaiset osallistuivat Pellingin retkeen siirtymällä osittain Porvooseen ja edelleen hiihtäen Pellinkiin. Osa suojeluskuntalaisista alkoi palata koteihinsa, mutta osa jäi piileskelemään metsiin. Punaiset vakiinnuttivat valtansa Mäntsälässä.