Libya
Yhdistyneet kansakunnat julisti Libyan itsenäiseksi kuningaskunnaksi vuonna 1951. Maan ensimmäiseksi hallitsijaksi tuli Kyrenikan emiiri Mohammed Idris al-Mahdi al-Sensusi, joka otti nimekseen Idris I. Libya liittyi OPECin jäseneksi vuonna 1962. Idris sai lähes itsevaltiaan vallan, mutta hallitseminen oli vaikeaa paimentolaisheimojen liikkuvuuden takia. Kun Idris oli ulkomailla sairaalahoidossa, maassa tapahtui vuonna 1969 upseereiden järjestämä arabi­sosialistinen vallankumous, jota johti kapteeni, vallankaappauksen aikana vallankaappaajaryhmän everstiksi ylentämä, Muammar Gaddafi. Gaddafin johdolla talous kansallistettiin ja maasta tehtiin sosialistinen valtio. Vuonna 1973 Libya hyökkäsi Tšadiin, muttei onnistunut liittämään uusia alueita itselleen. 1970-luvulla Libya solmi kolme valtioliittoa Syyrian, Tunisian ja Egyptin kanssa, mutta kaikki liitot raukesivat.
Libyan juutalaiset
Italia miehitti Libyan vuonna 1911 ja tuolloin alueella asui 21 000 juutalaista. Juutalaiset toimivat usein välikäsinä italialaisten ja paikallisten välillä, sillä he puhuivat usein molempien kieliä. Osa juutalaisista myös omaksui esimerkiksi italialaisen pukeutumistyylin. Tilanne muuttui Italian diktaattori Benito Mussolinin ja Natsi-Saksan Adolf Hitlerin liittouman myötä. Italaissa otettiin käyttöön rotulait, mutta Libyan kuvernööri Italo Balbo jätti ne suurimmaksi osaksi toteuttamatta Libyassa, koska juutalaisilla oli merkittävä rooli alueen taloudessa. Balbo kuitenkin kuoli vuonna 1940. Vuonna 1942 Ranskan passin omanneet juutalaiset karkotettiin Tunisiaan ja noin 300 Yhdistyneen kuningaskunnan passin omannutta juutalaista siirrettiin ensin vankileireille Italiaan ja sieltä sittemmin Bergen-Belsenin ja Biberachin keskitysleireille. Noin 5 000 juutalaista oli lisäksi vankileireillä Libyassa ja heistä yli 500 kuoli. Yad Vashemin mukaan Libyan juutalaisia kuoli holokaustin uhreina yhteensä 650.