Putinismi
Jeltsiniä vastaan oli käynnissä ajojahti parina viimeisenä vuonna, Jeltsinin sisäpiiriä syytettiin julkisesti korruptiosta. Jeltsinin liittolaisesta Vladimir Putinista tuli liittovaltion turvallisuuspalvelun FSB:n johtaja vuonna 1998 ja pääministeri elokuussa 1998. Pian sen jälkeen kun Putinista oli tullut pääministeri, tšetšeenisissipäällikkö Šamil Basajevin joukot hyökkäsivät Venäjään kuuluvaan Dagestaniin ja Venäjällä räjähteli kerrostaloissa ja muualla voimakkaita pommeja elo-syyskuussa 1999. Putin esiintyi kovasanaisena separatistisia tšetšeenejä vastaan, ja määräsi armeijan Dagestaniin ja Tšetšeniaan. Näin aiemmin tuntemattomasta kasvottomalta byrokraatilta näyttäneestä Putinista tuli terroristeja vastaan taisteleva kansallissankari. Jeltsin päätti erota Venäjän presidentin tehtävistä joulukuussa 1999 ja kehotti kansaa äänestämään Putinia. Näin Jeltsinin suosittelema, nuorekas, energinen, kansansuosion aallonharjalla ratsastava Putin voitti Venäjän presidentinvaalit vuonna 2000. Putinin päästyä valtaan hän alkoi keskittää valtaa käsiinsä. Putin muun muassa lakkautti alueiden suuren vallan, keskitytti tiedotusvälineitä Kremlin käsiin ja ajoi maasta pois tai vangitsi muutamia häntä vastustaneita oligarkkeja. Putin myös säädätti monia markkinatalouden tarvitsemia lakeja. Vuoden 2003 loppuun mennessä valta maassa oli käytännössä Putinin ohjaaman presidentinhallinnon käsissä. Siitä huolimatta monet ongelmat, kuten köyhyys, korruptio ja rikollisuus jatkuivat maassa.
Silovikit
Korkeimmassa asemassa olevilla silovikeilla on suuria omaisuuksia. Valta Venäjällä on erilaisilla tiedusteluviranomaisilla ja sisäisen järjestyksen valvojilla. FSB, FSO ja syyttäjävirasto johtavat silovikeja, joihin kuuluvat myös hierarkiassa alempiarvoiset sotilastiedustelu GRU, sisäministeriö ja puolustusministeriö. Silovikien harjoittama politiikka selittyy pitkälle heidän halullaan valvoa Venäjän taloutta ja kukistaa heidän valtaansa uhkaavat viholliset joita ovat kilpailevat puolueet, Venäjän omaisuutta lännelle myyvät liikemiehet, separatistiset terroristit ja poliittiset ääriainekset. Silovikit vastustavat Jeltsinin ajan tyyppistä demokratiaa, mutteivät tue myöskään niin keskitettyä hallintomallia kuin mitä Neuvostoliitossa oli. Silovikit haluavat kehittää Venäjän taloutta eteenpäin valtiojohtoisten reformien kautta ja nykyaikaista maata ottamalla ympäristö huomioon. Silovikkien vangitseman Mihail Hodorkovskin mukaan silovikit eroavat liberaaleista siitä, että silovikit pelaavat ilman sääntöjä. Hodorkovskin mukaan silovikit ovat epävarmoja ihmisiä, jotka suojelevat itseään epävarmuudella mahdollisuudella käyttää väkivaltaa. Niinpä he käyttävät epädemokraattisia valtakeinoja politiikassa ja liike-elämässä toisin kuin liberaalit. Silovikit pyrkivät näin keinolla millä tahansa saamaan käsiinsä rahaa ja valtaa, joita palvovat epävarmuutensa takia. Putinin ystävissä on silovikeja ja liberaaleja, ja niinpä näiden kahden perusryhmittymän raja on liukuva. Silovikien johtajana pidetyn Igot Setshinin mukaan on epäselvää kuka on liberaali, kuka siloviki.