Saksalainen ritarikunta
Saksalainen ritarikunta perustettiin vuonna 1190 Lyypekin ja Bremenin porvarien aloitteesta auttamaan vaikeuksiin joutuneita ristiretkeläisiä Palestiinassa. Aluksi järjestö oli Akkon lähellä sijainnut kenttäsairaala, mutta se muuttui pian aseistetuksi järjestöksi. Sen jäsenet oli jaettu ritareihin, pappismunkkeihin ja palveleviin veljiin. Ritarikunta oli aluksi erittäin pieni, vuonna 1210 jäseniä oli korkeintaan parikymmentä. Keisari Henrik VI:n paavilta hankkiman suosionosoituksen ja keisari Fredrik II:n lahjoitusten turvin ritarikunnasta kasvoi kukoistava järjestö, jolla oli omaisuutta Palestiinassa, Saksassa, Italiassa ja Kreikassa. Vuodesta 1226 järjestön toiminta keskittyi Itä-Preussiin, vaikka sen päätukikohta olikin Akkossa vuoteen 1291 saakka. Ritarikuntaa johti suurmestari apunaan neuvosto, jossa oli viisi maamestaria.
Saksan historia
Vuosina 1618–1648 Saksassa raivosi kolmikymmenvuotinen sota. Sodan syyt olivat protestanttien ja katolisten kamppailussa, eräiden valtakunnanosien pyrkimyksissä lisätä valtaansa ja keisarin pyrkimyksessä säilyttää valtakunnan uskonnollinen ja poliittinen yhtenäisyys. Välitön alku sodalle oli Böömin protestanttisen ylimystön nousu keisaria vastaan, mutta sota laajeni Euroopan laajuiseksi Tanskan Kristian IV:n, Ruotsin Kustaa II Aadolfin ja Ranskan kardinaali Richelieun suorittamien väliintulojen myötä. Saksa oli sodan päänäyttämö ja sodan takia laajoja sen alueita autioitui, valtakunnan kokonaiskuolleisuuden ollessa jopa kolmasosa väestöstä.