Juutalaisten historia
Sionistinen liike, jonka mukaan juutalaisilla on oltava oma kansallisvaltio, sai alkunsa 1890-luvulla. Liikkeen alullepanija oli Theodor Herzl, joka esitti sionismin perusperiaatteet vuonna 1896 kirjassaan "Juutalaisvaltio" ja järjesti maailman ensimmäinen sionistisen kongressin Baselissa Sveitsissä vuonna 1897. Sionismin syntyyn vaikutti Venäjällä 1800-luvulla voimistunut antisemitismi, minkä seurauksena Venäjältä muutti kolme miljoonaa juutalaista Yhdysvaltoihin ja joitain myös Palestiinaan.
Ranskan juutalaiset
1800-luvun lopussa sattui niin sanottu Dreyfusin tapaus, jossa juutalaista kapteeni Alfred Dreyfusia syytettiin vakoilusta ja maanpetoksesta. Seuranneen oikeudenkäynnin epäkohtien saama julkisuus jakoi Ranskan voimakkaasti Dreyfusin kannattajiin ja vastustajiin. Presidentti armahti Dreyfusin vuonna 1898. Tapaus vaikutti muun muassa kirkon ja valtion erottamispäätökseen vuonna 1905 ja sionisti Theodor Herzlin ajatteluun, jonka mukaan juutalaisille piti saada oma kotimaa. Vuodesta 1881 vuoteen 1914 Ranskaan oli saapunut noin 25 000 juutalaista Itä-Euroopasta. Suurimmalle osalle heistä Ranska oli pysähdyspaikka matkalla Yhdysvaltoihin. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen juutalaisia tuli Ranskaan edelleen Itä-Euroopasta, Venäjältä ja Pohjois-Afrikasta. Yhdysvaltojen päätös rajoittaa maahanmuuttoa vuonna 1924 asetti lisää painetta Ranskaan. Vuonna 1923 perustettiin "Fédération des Societés Juifs de France" auttamaan juutalaisia maahanmuuttajia. 1930-luvulla juutalaisia alkoi paeta Ranskaan Natsi-Saksasta. Saksan hyökätessä Ranskaan maassa asui noin 300 000 juutalaista. Saksan kanssa yhteistyötä tehnyt Vichyn Ranska ja Ranskasta vietiin muualle 76 000 juutalaista. Heistä noin 73 500 kuoli keskitysleireillä.