Suojeluskunta
﻿Suojeluskuntajärjestö () oli Suomessa vuosina 1918–1944 toiminut vapaaehtoinen maanpuolustusjärjestö ja kansalliskaarti, joka lakkautettiin Liittoutuneiden valvontakomission määräyksellä syksyllä 1944 fasistisena järjestönä. Ensimmäiset suojeluskunnat perustettiin syksyllä 1917 yksityisten aloitteesta, mutta ne eivät olleet rakenteeltaan ja jäsenistöltään tai muutenkaan samanlaisia kuin vuosien 1918–1944 Suojeluskuntajärjestön suojeluskunnat. Vaikka ne alkujaan perustettiin yksityisinä kansalaisjärjestöinä, vuonna 1918 Suojelus­kunta­järjestön organisaatio ja tehtävät vahvistettiin erityisellä asetuksella ja vuonna 1927 lailla.
Hannes Ignatius
Ignatius otti innokkaasti osaa passiiviseen vastarintaan ja kuului 1915 perustettuun sotilaskomiteaan. Tämän komitean puheenjohtajana hän toimi keskeisenä henkilönä vapaussodan valmisteluissa ja teki näissä asioissa useita matkoja Tukholmaan. Hän kuului siihen sotilaskomitean keväällä 1917 Tukholmaan lähettämään valtuuskuntaan, joka sai yhteyden Saksan suureen päämajaan tämän lähettäessä yleisesikuntakapteeni von Reichen Tukholmaan neuvottelemaan Suomen upseeriston kanssa. Suomalaisten aktivistien kokouksessa Tukholmassa hän teki ehdotuksen suojeluskuntien, tai niillä paikkakunnilla , joilla suojeluskuntia ei tahdottu muodostaa, vapaaehtoisten palokuntien perustamisesta. Valtion asettamassa suojeluskuntien perustamiskomiteassa syksyllä 1917 hän toimi puheenjohtajana. Kutsuen kokoon Pörssiklubiin joukon pankki- ja teollisuusmiehiä onnistui hänen saada ensimmäiset miljoonat vapaussodan valmistelua varten. Sotilaskomitean puheenjohtajana hän, komitean valtuuttamana ja senaatin puheenjohtaja P. E. Svinhufvudin suosituskirje mukanaan, matkusti Tukholmaan ja Berliiniin, missä viimeksi mainitussa kaupungissa suunnitteli Saksan Yleisesikunnan poliittisen osaston päällikön von Hülsenin ja suuresta päämajasta tätä varten saapuneen majuri Grantzin kanssa mahdollisuudesta saada jääkäripataljoona Suomeen aseistettuna ja aseavustusta Suomen tulevalle vapautusarmejalle. Ignatius lähetti myöskin majuri Cranztsin mukana päämajoistusmestari kenraali Ludendorffille kirjeen, jossa selitti näiden toimenpiteiden kiireellisyyttä.