Gabriel Lippmann
Lippmann kehitti yleisen teorian värivalokuvausmenetelmälleen vuonna 1886, mutta käytännön kokeissa ilmeni yhä ongelmia. Kuitenkin vuosien kärsivällisten kokeiden jälkeen hän esitteli menetelmänsä Ranskan tiedeakatemialle vuonna 1891. Tuolloin hänen ottamansa valokuvat olivat vielä heikkoja laadultaan. Vihdoin vuonna 1893 hän esitteli Auguste ja Louis Lumiéren ottamia kuvia, joissa värit oli tuotettu täydellisen ortokromaattisesti. Lopullisen teorian hän julkaisi vuonna 1894. Nobel-palkinnon Lippmann sai tästä tulevaisuudessa laajasti hyödynnetystä valon aaltoluonnetta täydentävästä teoriastaan, jonka käytännön tulos oli värivalokuva.
Tiedeviestintä
Albert Einsteinin vuonna 1915 julkaisema yleinen suhteellisuusteoria herätti laajan yleisen kiinnostuksen fysiikkaa kohtaan. Niinpä 1918 päättyneen ensimmäisen maailmansodan jälkeen, oli fyysikoiden vuoro astua popularisoidun tieteen valokeilaan. Ensimmäisen maailmansodan kuviteltiin lopettavan kaikki sodat, ja tästä syystä maailmansotien välillä vallinneissa euforisissa tunnelmissa ajateltiin tieteen kykenevän ratkaisemaan kaikki ihmiskunnan ongelmat. Albert Einsteinin ohella myös muut Nobel-palkitut fyysikot kuten Max Planck, Niels Bohr, Werner Heisenberg ja Erwin Schrödinger tutkimuksineen saivat osansa julkisesta huomiosta.
Toisen maailmansodan 1939-1945 aikana tiedeuutisointi keskittyi terveysvalistukseen, koska uusimmat tieteelliset innovaatiot haluttiin sodan vuoksi salata. Manhattan-projektin ja viimein Hiroshimaan ja Nagasakiin pudotettujen atomipommien päättämän sodan jälkeen olivat fyysikot hetken sankareita, sodan voittajia.