Nollameridiaani
Nolla­leveys­piiri eli päiväntasaaja on määräytynyt maapallon pyörimis­akselin suunnan perusteella. Sitä vastoin nolla­pituus­piiri on peri­aatteessa mieli­valtaisesti valittavissa, ja useita eri pituus­piirejä on eri maissa ja eri aikoina käytetty nolla­pituus­piireinä. Vuonna 1884 tehdyn kansain­välisen sopimuksen mukaisesti sellaisena käytetään nykyisin Greenwichin pituuspiiriä.
Nollameridiaani
Ptolemaioksen "Geographia" painettiin ensimmäisen kerran karttoineen Bolognassa vuonna 1477, ja monet varhaiset karttapallot vielä seuraavalla vuosi­sadalla laadittiin sen avulla. Mutta edelleen toivottiin, että olisi olemassa jokin "luonnollinen" peruste nolla­pituus­piirin valinnalle. Kristoffer Kolumbus ilmoitti vuonna 1493, että kompassi osoitti tarkalleen pohjoiseen jossakin Keski-Atlantilla, ja tätä seikkaa käytettiin hyväksi huomattavassa Torde­sillasin sopi­muk­sessa, jolla ratkaistiin Espanjan ja Portugalin kiistat vastikään löydetyistä maista. Sopimuksen mukainen raja­linja oli itse asiassa 370 peninkulmaa länteen Kap Verdestä. Tämän osoittaa Diogo Ribeiron kartta vuodelta 1529. São Miguelin saarta Azoreilla käytti samasta syystä lähtökohtana vielä Christopher Saxton vuonna 1594, vaikka silloin jo tiedettiin, ettei kompassin nolla­poikkeaman linja kulkenut suoraan mitään pituus­piiriä pitkin.
Vuonna 1541 Mercator laati kuuluisan 41 cm:n läpimittaisen kartta­pallonsa ja sijoitti nolla­meridiaanin kulkemaan tarkalleen Kanarian­saarten Fuerteventuran kautta (14° 1′ W). Hänen myöhemmissä kartoissaan nolla­kohtana olivat Azorit Maan magneettikenttää koskeneen hypoteesin mukaisesti. Mutta kun Abraham Ortelius laati ensimmäisen nyky­aikaisen kartastonsa vuonna 1570, lähtö­kohtana alettiin käyttää muitakin saaria kuten Kap Verdeä. Hänen kartastossaan pituus­piirit laskettiin 0°:sta 360°:een, ei läntisestä 180°:stä itäiseen 180°:een kuten nykyisin on tapana. Samoin menettelivät meren­kulkijat pitkälle 1700-luvulle saakka. Esimerkiksi Jacob Roggeveen ilmoitti vuonna 1722 loki­kirjassaan Pääsiäis­saaren sijaitsevan pituus­piirillä 268° 45′ (Fuerta­venturasta laskettuna).
Vuonna 1634 Ranskan pääministeri, kardinaali Richelieu määräsi Kanarian­saarten läntisimmän kohdan, Ferron (nyk. El Hierro, 19° 55′ länteen Pariisista), viralliseksi nolla­pituus­piiriksi. Kuitenkin maan­tieteilijä Delisle päätti pyöristää tämän tasan 20°:ksi, jolloin lähtö­kohtana itse asiassa oli Pariisin pituus­piiri, vaikka se olikin merkitty lukemalla 20° eikä 0°.