Stalingradin taistelu
Kun akselivallat aloittivat suurhyökkäyksen Neuvostoliittoon kesäkuussa 1941 yli kolmen miljoonan sotilaan voimin, sen päätavoite oli valloittaa Leningrad, Moskova ja Ukraina. Stalingrad ei alun perin ollut tärkeä kohde Adolf Hitlerin sotasuunnitelmassa. Kun puna-armeija onnistui torjumaan Saksan hyökkäyksen joulukuussa 1941 suunnitelmat kuitenkin muuttuivat. Seuraavana kesänä Hitler päätti aloittaa suurhyökkäyksen etelässä ja idässä – tavoitteena oli vallata Kaukasuksen öljykentät ja vehnävarat sekä katkaista Volgan liikennereitit. Huhtikuussa 1942 Hitler määräsi, että Stalingrad oli joko vallattava tai eristettävä suurhyökkäyksen yhteydessä. Kolme kuukautta myöhemmin kaupunki oli jo saksalaisten tärkein valloituskohde. Kaupungin valloittaminen oli strategisesti kannattavaa, sillä sen tehtaissa valmistettiin myös suuri osa Neuvostoliiton sotatarvikkeista ja sen kautta kulki lautoilla noin 70 % Neuvostoliiton käyttämästä öljystä.
Varsovan kansannousu
Josif Stalin oli katkaissut Puolan ja Neuvostoliiton väliset suhteet 25. huhtikuuta 1943 sen jälkeen, kun saksalaiset olivat paljastaneet Katynin joukkomurhan. Stalin kieltäytyi myöntämästä sitä ja syytti saksalaisia propagandasta. Myöhemmin Stalin perusti Rudenko-komission, jonka tavoitteena oli syyllistää saksalaiset hinnalla millä hyvänsä. Puolan vastustus yhdistettiin Katynin joukkosurmaan ja ajateltiin, että etenevä Neuvostoliiton puna-armeija ei ehkä ollut Puolan liittolainen vaan ainoastaan ”liittolaisen liittolainen”. Puna-armeijan ylittäessä vanhan Puolan rajan ja edetessä kohti Varsovaa tilanne kärjistyi 13. heinäkuuta. Tässä vaiheessa puolalaisten oli tehtävä päätös: joko aloittaa kansannousu, joko Neuvostoliiton tukemana tai oman armeijan avulla, tai toimia yhteistyössä Saksan kanssa. Puolan johto teki päätöksen kansannousun aloittamisesta ja kansallisen itsenäisyyden puolesta taistelemisesta heinäkuun lopulla, Puolan vastarintaliike suunnitteli kaupungin valtausta ja asemien pitämistä, kunnes venäläiset tulisivat heidän avukseen.