Kalliohuuhkaja
Kalliohuuhkaja ("Bubo bengalensis") on pöllöihin kuuluva lintu. Sitä on aiemmin pidetty huuhkajan alalajina "Bubo bubo bengalensis", mutta nykyisin se on IUCN:n luettelossa oma lajinsa. Sen elinalue on Etelä-Aasiassa Intiassa, Nepalissa ja Pakistanissa. Sen elinpiiriä ovat lämpimän ja kuuman vyöhykkeen kuivat metsät ja pensaikot mäkisillä ja kallioisilla alueilla, ja yleensä niitä näkee pareittain. Sillä on voimakas värähtelevä kumea ääni, joka kuuluu aamu- ja iltahämärissä. Se on tyypillinen iso pöllö, ja sillä on korvatupsut. Sen värityksessä on läiskittäistä ruskeaa ja harmaata, ja kurkussa on valkea läiskä, jossa on pieniä mustia juovia. Ulkonäöltään se muistuttaa hyvin paljon euraasialaista huuhkajaa.
Linnut
Linnut ovat kokoonsa nähden hyvin pitkäikäisiä nisäkkäisiin verrattuna, vaikka linnuilla on 1,5–2,5 kertaa korkeampi perusaineenvaihdunnan taso. Lintujen pitkän iän salaisuutta ei vielä tiedetä. Suomen kymmenen pitkäikäisintä lajia ovat rantalinnut, joista eräs harmaalokki saavutti 32 vuoden iän. Euroopan ja maailman pitkäikäisimpiä lintuja ovat ulappalinnut. Pikkuliitäjä on saavuttanut Euroopassa 49 vuoden iän, ja uusiseelantilainen kuningasalbatrossi on saavuttanut luonnonvaraisten lintujen maailmanennätyksen 62 vuoden iällään. Lyhytikäisimpiä lintuja ovat pienimmät linnut. Suomessa rengastetuista linnuista pienin ikäennätys on hippiäisellä, 3 vuotta ja 8 kuukautta, ja Euroopassa saman lajin ennätys on 5 vuotta ja 1 kuukausi. Myös muut pienet varpuslinnut elävät lyhyen elämän. Kanalinnuista vain teeri on yltänyt 10 ikävuoteen. Vankeudessa linnut elävät pitempään kuin luonnossa. Korppi ja kultatöyhtökakadu ovat yltäneet varmasti 80 vuoden ikään, ja Intiassa celebesinkakadu on saavuttanut 101 vuoden iän.