Kuuban vallankumous
Batista ei asettunut perustuslain mukaisesti uudelleen ehdolle vuonna 1944 ja vaalit voitti Ramón Grau. Graun hallinto tuli tunnetuksi korruptiostaan taloudellisen kasvun siivittämänä. Batista oli muuttanut Floridaan. Seuraavat vaalit voitti vuonna 1948 Carlos Prio Socarrás, jonka kausi ei merkinnyt muutosta kasvavalle korruptiolle ja byrokratialle. Seuraavia vaaleja vuonna 1952 ei enää käyty. Batista järjesti vallankaappauksen 19. maaliskuuta 1952. Veretön vallankaappaus otettiin monelta taholta vastaan aluksi tyytyväisinä. Vallankaappausta seurasi Batistan diktatuuri. Uusi perustuslaki kielsi lakko-oikeuden sekä mielipiteen- ja lehdistönvapauden. Sotilaiden palkkaa ja eläkettä nostettiin. Oppositiolle aseellinen vastarinta alkoi näyttää ainoalta vaihtoehdolta. 26. heinäkuuta 1953 noin 200 aktivistia hyökkäsi kahteen armeijan tukikohtaan Santiago de Cubassa ja Mayamossa. Mukana oli myös tuolloin 26-vuotias Fidel Castro. Aktivistit yrittivät ryöstää aseita tulevia iskuja varten, mutta sotilaat kukistivat hyökkääjät. Muutama sai surmansa ja noin sata jäi vangeiksi. Monet vangituista teloitettiin, mutta Castro vietiin siviilivankilaan, mikä saattoi pelastaa hänen henkensä. Oikeudenkäynnissään Castro päätti puolustuspuheensa sanoihin "Historia on minut vapauttava" ja Castron kannattajat järjestäytyivät heinäkuun 26. päivän liikkeeksi. Batista uskoi myöhemmin vakauttaneensa asemansa, ja toukokuussa 1955 poliittiset vangit armahdettiin. Fidel pääsi vapaaksi ja hän lähti hieman myöhemmin Meksikoon veljensä Raúl Castron kanssa valmistelemaan vallankumousta.
Arsenio Martínez Campos
Monarkian palauttamisen jälkeen Martínez Campos ryhtyi johtamaan taisteluja karlisteja vastaan, nyt kuningas Alfonson nimissä. Sisällissota päättyi hallituksen joukkojen voittoon helmikuussa 1876. Tämän jälkeen Martínez Campos nimitettiin koko armeijan ylipäälliköksi ja hän sai tehtäväkseen kukistaa Kuubassa edelleen jatkuneen kapinan. Hän onnistui myös tässä, ja helmikuussa 1878 solmittu Zanjónin rauha päätti kymmenen vuotta jatkuneen sodan Kuubassa. Espanjaan palattuaan Martínez Campos toimi pääministerinä maaliskuusta joulukuuhun 1879 sekä vuosina 1881–1883 sotaministerinä Práxedes Mateo Sagastan hallituksessa. Martínez Campos oli myös useita kertoja senaatin puhemiehenä ja vuosina 1887–1888 Madridin kenraalikapteenina. Hän komensi vielä menestyksekkäästi espanjalaisia joukkoja Marokon sodassa 1893–1894 ja neuvotteli rauhan Marrakechissä tammikuussa 1894. Sen sijaan hänen yrityksensä tukahduttaa uusi kapina Kuubassa 1895–1896 epäonnistui ja hänet kutsuttiin tammikuussa 1896 takaisin kotimaahan.