Hindulaisuus
Hindulaisuuden juuret ulottuvat Intiaan, vedalaiseen kulttuuriin. Sen synnystä voidaan erottaa viisi eri vaihetta: Induslaakson kulttuuri, Veda-kausi, klassinen kausi, keskiaika ja uusi aika. Uskonnon toivat maahan arjalaiset noin 3 500 vuotta sitten, joidenkin lähteiden mukaan jopa 4 000 vuotta sitten. Heidän polyteistinen uskontonsa sulautui Induslaakson kulttuuriin muodostaen esivedalaisen uskonkäsityksen eli alkuperäisen hindulaisuuden, jota kutsutaan brahmalaisuudeksi. Intiassa asuneiden muinaisten arjalaisten vedauskonto poikkeaa kuitenkin suuresti nykyhindulaisuudesta. Vedauskonnon merkittävin piirre, vedakirjoihin talletettujen ylistyshymnien laulaminen jumalalle ja vedinen filosofia muodostavat hindulaisuuden pohjan. "Brahmana" eli pappisluokka huolehti maailmankaikkeuden harmonian kannalta olennaisista uhritoimituksista. Vedahymnit ja seremoniat olivat brahmanojen yksinoikeus.
Vinayak Damodar Savarkar
Savarkarin mukaan hindut olivat muodostaneet Intiassa jo vedalaiselta kaudelta alkaen kansakunnan, jolla oli luonnolliset ja pyhät rajat. Juuri hindulaisuuden intialainen alkuperä teki siitä intialaisten oikean uskonnon. Intian kristityt ja muslimit eivät verenperinnöstään huolimatta voineet olla todellisia intialaisia, koska heidän uskontonsa olivat peräisin Intian ulkopuolelta. Savarkarin mielestä Intiasta ei olisi pitänyt edes käyttää eurooppalaisten antamaa nimeä Intia, vaan nimeä Hindustan, joka hänen mukaansa oli maan alkuperäisin, oikein ja pyhin nimi. Savarkar sai aatteellisia vaikutteita 1870-luvulla perustetusta Arya Samaj -seurasta, jonka levittämän käsityksen mukaan hindulainen Intia oli koko maailman sivistyksen kehto. Hindulaisuutta puolustaneista jyrkistä mielipiteistään huolimatta Savarkar ei ollut yksityiselämässään uskonnollinen ja häntä on luonnehdittu lähes ateistiksi.