Suojeluskunta
Jyväskylän kokous oli kuitenkin ratkaiseva. Sen pohjalta sota-asiaintoimikunta täydensi suojeluskuntalaisilla komiteaansa, joka laati 30.–31. heinäkuuta ehdotuksen suojeluskuntajärjestön säännöiksi. Suojeluskunta-asetus (86/1918) annettiin jo 2. elokuuta 1918, koska valtiovalta halusi saada haltuunsa jo käynnistyneen epämääräisten paikallisten suojeluskuntien perustamisen. Asetus perusti Suojeluskuntajärjestön, mutta se ei vakiinnuttanut heti tilannetta ja sotaministeriö joutui kieltämään vielä myöhemmin painostuksen jäsenrekrytoimisen keinona. Kysymys pakosta ja vapaaehtoisuudesta vielä tässä vaiheessa hiersi tilannetta. Asetuksessa Suojeluskuntajärjestön tehtäviksi määriteltiin:
Tämä pykälä asetuksesta pysyi suurin piirtein samanlaisena koko järjestön olemassaolon ajan. Se teki suojeluskunnista kiinteän Suomen sotavoimien osan, jonka tärkein tehtävä oli toimia armeijan vapaaehtoisena reservinä. Jäsenistöstä asetuksessa määrättiin seuraavaa:
Talviapu
Talviapu, virallisemmin Saksan kansan talviapujärjestö (, lyhyemmin "Winterhilfswerk" tai "WHW") oli kansallissosialistisessa Saksassa toiminut yleishyödyllinen säätiö, jonka tarkoituksena oli tukea valtiollisia toimenpiteitä työttömyyden aiheuttamien ongelmien torjumisessa. Talviapu perustettiin 13. syyskuuta 1933 torjumaan kylmän talven työttömille ja heidän perheilleen aiheuttamaa ahdinkoa. Taloudellisen hyväntekeväisyyden lisäksi Talviavulla oli myös henkinen ulottuvuus, sillä sen oli tarkoitus lujittaa saksalaisten keskinäistä yhteyttä ja solidaarisuutta ja täten lujittaa ”kansanyhteisöä”. Talviapu oli organisatorisesti osa NS-Volkswohlfahrtia, Saksan kansallissosialistinen työväenpuolueen hyväntekeväisyysjärjestöä. Talviapua johti kuitenkin Valtakunnan valistus- ja propagandaministeriö.