Eeli Jokinen
Ennen aviota Sanna Jokinen toimi Peräseinäjoella perustetun kiertokoulun opettajana, oli jo tyttösenä isänsä mukana rakentamassa nälkävuosien aikana hätäaputöinä toteutettua ”tokerotietä” sekä Homppuojaa kaivettaessa suo-ojituksessa. Sieltä huonoista työskentelyoloista hän lienee saanut reumatismin alun, mikä vaikeutti hänen elämäänsä. Kun perhe joutui kotoaan lähtemään, tilapäistöiden palkka ei ollut riittävä perheelle. Leipä oli tiukassa. Ilolaksossa asuessaan äiti aloitti yksityisopetuksen. Välillä joku Sanna-äidin uskonystävistä kuuli sisäisen äänen: ”Vie ruokaa niille orvoille, heillä on suuri nälkä eikä mitään syötävää.” Kolme poikaa polvistuivat ja kiittivät Jumalaa rukouksensa kuulemisesta. Perheen lapset Urho, Eeli ja William Jokinen joutuivat aluksi kerjäämäänkin. Perheen äiti oli jossakin vaiheessa päässyt elämään uskossa ja toimi Vapaan Lähetyksen puhujana, kirjojen myyjänä sekä sielunhoitajana. Myöhemmin Eeli ja William myivät hengellisiä kirjoja ja itse tekemiään puuveistoksia. Varsinkin rautalangan päässä olevat linnut olivat suosittuja. Jos pyrstöstä painoi ja päästi irti, linnut nokkivat. Jos kirjat jossakin eivät menneet kaupaksi, Eeli keksi vaihtokaupan: kirjaa vastaan ruokaa talosta. Näinkin saatiin perheelle elantoa.
Mihail Veller
Vellerin ensimmäinen kokoelmateos "Хочу быть дворником" (Haluan olla talonmies) ilmestyi vuonna 1983 Tallinnassa ja sai runsaasti huomiota. Veller on ollut varsin tuottelias. Hänen kertomuksiaan on julkaistu muun muassa äänikirjoina. Tunnetuimpia teoksia ovat Gogol-henkinen "Легенды Невского Проспекта" (Nevskin valtakadun legendoja) vuodelta 1993, kertomus "Всё о жизни" (Kaikki elämästä), joka keskittyy elämän mielettömyyksiin ja paradokseihin vuodelta 1998, romaanit "Гонец из Пизы" (Pisan lähetti) 2000, "Кассандра" (Cassandra) 2002 sekä "Перпендикуляр" (Kohtisuora) 2008. Velleriä ei ole kaupallisesti suomennettu.