Inkavaltakunta
Inkavaltakunnan yksinvaltias johtaja oli jumalkuningas "Sapa Inca". Hallitsijan alaisuudessa oli korkein neuvosto "hunu", jota hallitsija kuunteli neuvoa-antavana elimenä. Sen merkitys oli kuitenkin käytännössä melko vähäinen. Neuvoston jäsenistö koostui valtakunnan neljän hallintoalueen eli "suyun" johtohenkilöistä, ja se toimi yhdyssiteenä paikallishallinnon yksiköihin. Neljän hallintoalueen johtajia olivat varakuninkaat, "capacit". Hallintoalueet muodostuivat provinsseista, joiden johdossa oli yksinvaltias "tocricoc", syntyperäinen "capac" inka. Hänen alamaisiaan olivat neljä paikallista ylimystä, "huñoa", jotka toimivat noin kymmenentuhannen ihmisen päällikkönä. Inkojen kymmenjärjestelmän mukaisessa käskyvaltahierarkiassa huñoja seurasivat tuhannen ihmisen päälliköt ja edelleen sadan ihmisen päälliköt, joiden tehtävät liittyivät työveron ja tuotannonjaon valvontaan. Provinssien hallinnossa toimi lisäksi hallitsijan henkilökohtaisia edustajia, erikoisvirkamiehiä, jotka valvonnan lisäksi myös ehkäisivät vakoilua sekä vahvistivat avioliittoja, jakoivat viljelysmaita ja hoitivat maaomaisuuksien perimisasioita. Inkojen raskas virkamiesjärjestelmä hajautti talouspoliittista valtaa paikallisvirkamiehille ja samalla esti papiston vallan kasvua.
Inkojen historia
Varhaisia inkahallitsijoita pidetään myyttisinä hallitsijoina, joista ei ole löytynyt historiallisista lähteistä. Inkojen ensimmäinen hallitsija oli perimätiedon mukaan Manco Capac, joka asettui Cuzcoon. Aluksi inkavaltio oli vain yksi kylä, sitten ehkä muutama kylä. 1300-luvulla neljäs inkahallitsija Mayta Capac alkoi laajentaa valtakuntaa. Myös 1300-luvulla hallinnut Capac Yupanqui laajensi inkavaltiota Cuzcon laakson ulkopuolelle. Näin inkat alkoivat levittäytyä Andien keskiosiin. Viracocha Inca, kahdeksas hallitsija, aloitti järjestelmällisen valtakunnan laajentamisen sijoittamalla varuskuntia valloitetuille alueille.