Gustav Mahler
Mahlerille satoi useita tarjouksia uusista kapellimestarin paikoista, joista New Yorkin Metropolitan-ooppera oli hänelle mieluisin. Siellä oli useita saksalaisia huipputaiteilijoita ja hieno orkesteri, ja hänelle tarjottu palkka oli huikea. Ennen lähtöään loppuvuonna 1907 häntä kohtasi kuitenkin kaksi tragediaa: esikoistytär Maria kuoli tulirokkoon, ja Mahlerilla itsellään todettiin hänen äidiltään perimänsä vakava sydänsairaus. Hänelle luvattiin elinaikaa enää vain joitakin vuosia. Amerikassa Mahlerin vastaanotto oli paljon parempi kuin mihin hän oli Wienissä tottunut. Arturo Toscanini kutsuttiin johtamaan italialaiset oopperat, ja Mahlerille kuuluivat saksankieliset teokset. Vaikka hän hellitti jonkin verran otettaan orkesterin täydellisyysvaatimuksista, hän omaksui jälleen tutun työtahtinsa, mikä ei ollut hänen terveydelleen hyväksi. Menestyksekkääseen ensimmäiseen kauteen kuului lisäksi esityksiä Carnegie Hallissa hänen itse valitsemallaan kokoonpanolla. Ongelmia syntyi kuitenkin ajoittain siitä, että suuri osa esittäjistä suhtautui varsin välinpitämättömästi harjoituksiin, ja joskus he eivät ilmaantuneet paikalle lainkaan.
Heleno de Freitas
De Freitas ei päässyt yrittämään suuren unelmansa maailmanmestaruuden voittamista, sillä vuosina 1942 ja 1946 MM-kilpailut oli jouduttu jättämään väliin sodan vuoksi, eikä Brasilian maajoukkueen valmentaja Flavio Costa valinnut häntä vuoden 1950 turnaukseen. De Freitas palasi vuonna 1951 jälleen Brasiliaan. Hän sairastui kuppaan, mutta kieltäytyi hoidoista, ja hänen sukulaisensa pakottivat hänet mielisairaalaan. 1958 MM-kilpailuissa Brasilia voitti kultaa ja 17-vuotias Pelé nousi maailmantähdeksi. De Freitas ei kestänyt tämän seuraamista, vaan yritti itsemurhaa polttamalla kymmentä savuketta samanaikaisesti. Seuraavana vuonna hän kuoli hoitamattoman kupan aiheuttamiin komplikaatioihin.