Meripihka
Kivikaudelta saakka meripihkaa on saatu erityisen runsaasti nykyisten Liettuan ja Kaliningradin alueen rannoilta. Sitä käytettiin mm. korujen raaka-aineena. Suomessa raakameripihkaa on löydetty pieneltä alalta pellolta Inkoosta, lisäksi on muutamia hajalöytöjä Paraisilta ja Nauvosta. Mahdollisesti jäät ovat kuljettaneet sitä jostain eteläisemmältä Itämereltä. Suomesta meripihkaa on löydetty myös kivikautisilta asuinpaikoilta, kuten Yli-Iin Kierikistä. Meripihkaa kutsutaan myös nimellä "kivikauden kulta".
Kreikkalaiset ja roomalaiset hankkivat arvostamansa meripihkan vaihtamalla sitä metalleihin ja pronssiesineisiin. Meripihka oli tärkeä vaihdon väline tuohon aikaan. Useiden kielten sähköä tarkoittava sana tulee kreikan kielen meripihkaa merkitsevästä sanasta "elektron", sillä meripihka sähköistyy helposti hangattaessa.
Kopaali
Lakan valmistuksessa käytettiin ennen usein meripihkaa ja muita kovempia, usein Afrikasta peräisin olevia "gummi"-hartseja. Tosin nykyisin helpoimmin saatava kopaali on Aasiasta tuotava manilla-kopaali sekä Madagaskarilta saatava kovempi kopaali. Lakan valmistustyössä oli välttämätöntä saada aikaan korkea – kopaalilajikkeesta riippuen +250–450 celcius-asteen – lämpötila, että hartsi saatiin pysyvästi sekoittumaan pellavaöljyyn. Lopuksi lakan jäähdyttyä siihen voitiin lisätä vielä liuotinta ja kuivikeainetta, ja se suodatettiin. Valmistettaessa lakkaa kiinanpuuöljystä – joka myös oli yleistä varsinkin Aasiassa, käytetään erilaisia valmistusmenetelmiä kiinanpuuöljyn erilaisten ominaisuuksien vuoksi.