Meripihka
Kivikaudelta saakka meripihkaa on saatu erityisen runsaasti nykyisten Liettuan ja Kaliningradin alueen rannoilta. Sitä käytettiin mm. korujen raaka-aineena. Suomessa raakameripihkaa on löydetty pieneltä alalta pellolta Inkoosta, lisäksi on muutamia hajalöytöjä Paraisilta ja Nauvosta. Mahdollisesti jäät ovat kuljettaneet sitä jostain eteläisemmältä Itämereltä. Suomesta meripihkaa on löydetty myös kivikautisilta asuinpaikoilta, kuten Yli-Iin Kierikistä. Meripihkaa kutsutaan myös nimellä "kivikauden kulta".
Kreikkalaiset ja roomalaiset hankkivat arvostamansa meripihkan vaihtamalla sitä metalleihin ja pronssiesineisiin. Meripihka oli tärkeä vaihdon väline tuohon aikaan. Useiden kielten sähköä tarkoittava sana tulee kreikan kielen meripihkaa merkitsevästä sanasta "elektron", sillä meripihka sähköistyy helposti hangattaessa.
Pronssikauden meripihkakauppa
Kivikaudella meripihkaa on keräilty rannoilta näissä kolmessa kohteessa ja sillä on silloinkin ollut kaupallista arvoa. Meripihkaa on löydetty satojen kilometrien päässä löytöpaikoistaan vainajien hauta-antimina. Arkeologiset löytöjen alkuperä on mahdollista paikallistaa meripihkan sisältämien karboksyylihappojen määrän mukaan. Pohjoiset meripihkat sisältävät enemmän happoja kuin Välimeren eteläiset meripihkat. Tehdyt kemialliset analyysit kertovat, että valtaosa Välimeren ympäristön kulttuurien meripihkasta on ollut pohjoista alkuperää. Välimeren meripihkaesiintymät on ilmeisesti otettu voimalliseen tuotantoon vasta rautakaudella.