Saamelaisten historia
Aiemman vakiintuneen käsityksen mukaan varhaiskantasuomalaista kielimuotoa olisi puhuttu kivikaudella laajalla alueella Fennoskandiassa . Tämän käsityksen mukaan kivikauden loppuvaiheessa varhaiskantasuomalainen kieli olisi hajonnut kahtia. Hajoamisen jälkeen Suomen rannikkoalueen myöhäiskantasuomen puhujat olisivat edustaneet suomalaisten kielellisiä esivanhempia. Suomen sisämaassa ja laajoilla pohjoisen Fennoskandian alueilla taas olisi syntynyt kantasaamelainen kieli, josta kehittyivät myöhemmin saamelaiskielet.
Suomen kieli
Puhuttu suomen kieli on usein ns. yleispuhekieltä, joka eroaa yleiskielen normeista mutta ei sisällä millekään murteelle tai alueelle tyypillisiä piirteitä. Puhekielessä tavallista koko Suomessa on esimerkiksi "a":n ja "ä":n katoaminen "olla"- ja "ei"-sanojen edellä: "meill-oli", "siin-ei". Myös "i" katoaa yleisesti sekä sanan lopusta "s":n jäljessä ("osas", "tulis", "suureks") että diftongin lopusta sanan toisessa tavussa ("punanen", "antas" < "antaisi"). Muita laajalle levinneitä piirteitä ovat yksikön käyttö monikon 3. persoonassa ("ne tulee"), pronominit "se" ja "ne" ihmisistä puhuttaessa ja "minä"- ja "sinä"-pronominien lyhyet asut, kuten "mä"("ä"), "mun" ja "mulla". Yleistä on myös passiivin käyttö monikon 1. persoonassa ("me mennään"), tiettyjen verbien pikapuhemuodot ("ei oo", "ei mee", "ei tuu") ja pronominit "toi" ’tuo’ ja "noi" ’nuo’.