Stalingradin taistelu
Kun akselivallat aloittivat suurhyökkäyksen Neuvostoliittoon kesäkuussa 1941 yli kolmen miljoonan sotilaan voimin, sen päätavoite oli valloittaa Leningrad, Moskova ja Ukraina. Stalingrad ei alun perin ollut tärkeä kohde Adolf Hitlerin sotasuunnitelmassa. Kun puna-armeija onnistui torjumaan Saksan hyökkäyksen joulukuussa 1941 suunnitelmat kuitenkin muuttuivat. Seuraavana kesänä Hitler päätti aloittaa suurhyökkäyksen etelässä ja idässä – tavoitteena oli vallata Kaukasuksen öljykentät ja vehnävarat sekä katkaista Volgan liikennereitit. Huhtikuussa 1942 Hitler määräsi, että Stalingrad oli joko vallattava tai eristettävä suurhyökkäyksen yhteydessä. Kolme kuukautta myöhemmin kaupunki oli jo saksalaisten tärkein valloituskohde. Kaupungin valloittaminen oli strategisesti kannattavaa, sillä sen tehtaissa valmistettiin myös suuri osa Neuvostoliiton sotatarvikkeista ja sen kautta kulki lautoilla noin 70 % Neuvostoliiton käyttämästä öljystä.
Operaatio U-Go
Japanilaisten hyökkäys alkoi suunnitelman mukaisesti maaliskuun 7. päivän vastaisena yönä. Joukot etenivät nopeasti Chindwinjoella kulkevan etulinjan läpi niin, että Intian 17. divisioona jäi saarroksiin Imphaliin. Toista hyökkäystä Imphalin pohjoispuolella pidätteli Intian 20. divisioona, mutta Kohimaan johtanut tie meni poikki. Taistelu oli raivokasta, koska kummallakaan osapuolella ei ollut varaa antaa periksi ("Viidakon Stalingrad"), sillä japanilaiset tarvitsivat elintarvikkeita Imphalissa pysyäkseen hengissä, kun taas britit ja intialaiset tiesivät, että tappio avaisi tien syvälle Intiaan. Britannian kuninkaallisten ilmavoimien koneilla Imphaliin saarroksiin joutuneita joukkoja ja piiritystä kesti kaikkiaan 86 päivää.