Lateraanisopimukset
Lateraanisopimuksiksi kutsutaan kolmea sopimusta, jotka solmittiin Benito Mussolinin käytännössä hallitseman Italian kuningaskunnan ja paavin välillä 1929. Sopimukset ratkaisivat Italian ja paavin välisen kiistan, joka oli syntynyt vuonna 1870, kun Italia liitti Rooman itseensä, mikä lakkautti Kirkkovaltion ja paavin maallisen vallan. Italia takasi paaville aseman, tuloja ja Vatikaanin käyttöoikeuden 1871, mutta se ei riittänyt katoliselle kirkolle, joka esitti tarvitsevansa riippumattomuuden maallisesta vallasta. Paavit julistautuivat "Vatikaanin vangeiksi" eivätkä esiintyneet julkisuudessa lähes kuuteen vuosikymmeneen.
Länsi-Saksa
Neuvostoliiton ja Saksan välillä solmittiin Moskovan sopimus 12. elokuuta 1970 sekä Puolan ja Saksan välillä Varsovan sopimus 17. toukokuuta 1970, joissa osapuolet pidättäytyivät voimankäytöstä ja tunnustivat sodanjälkeiset rajat, erityisesti Oder–Neisse-linjan, joka määritteli rajan DDR:n ja Puolan välillä. Liittoutuneiden välillä solmittiin neljän vallan sopimus Berliinistä 3. syyskuuta 1971 ja kauttakulkusopimus (Transitabkommen) toukokuussa 1972, joka määritteli Berliinin aseman.