Saksalainen ritarikunta
Saksalainen ritarikunta perustettiin vuonna 1190 Lyypekin ja Bremenin porvarien aloitteesta auttamaan vaikeuksiin joutuneita ristiretkeläisiä Palestiinassa. Aluksi järjestö oli Akkon lähellä sijainnut kenttäsairaala, mutta se muuttui pian aseistetuksi järjestöksi. Sen jäsenet oli jaettu ritareihin, pappismunkkeihin ja palveleviin veljiin. Ritarikunta oli aluksi erittäin pieni, vuonna 1210 jäseniä oli korkeintaan parikymmentä. Keisari Henrik VI:n paavilta hankkiman suosionosoituksen ja keisari Fredrik II:n lahjoitusten turvin ritarikunnasta kasvoi kukoistava järjestö, jolla oli omaisuutta Palestiinassa, Saksassa, Italiassa ja Kreikassa. Vuodesta 1226 järjestön toiminta keskittyi Itä-Preussiin, vaikka sen päätukikohta olikin Akkossa vuoteen 1291 saakka. Ritarikuntaa johti suurmestari apunaan neuvosto, jossa oli viisi maamestaria.
Nürnbergin lait
Laki saksalaisen veren ja kunnian suojelemiseksi esti juutalaisten ja ei-juutalaisten väliset avioliitot sekä sukupuolisen kanssakäymisen juutalaisen ja ei-juutalaisen kanssa. Ennen lain säätämistä solmittuihin avioliittoihin lailla ei ollut vaikutusta. Koska avioliitot juutalaisten ja ei-juutalaisten välillä oli kielletty, tuomittiin lain perusteella nimenomaan sukupuolisesta kanssakäymisestä. Tätä kutsuttiin kansallissosialistisessa terminologiassa rodunhäpäisyksi ("Rassenschande"), ja sitä pidettiin hyvin vakavana rikoksena. Rotulakien rikkomisesta oli rangaistuksena vankeutta tai erityisen raskauttavissa tapauksissa kuritushuonetta. Tämän lisäksi rodunhäpäisystä tuomittuja halvennettiin julkisesti. Lain rikkojat voitiin kärsityn vapausrangaistuksen jälkeen lähettää viranomaispäätöksillä ”turvasäilöön” keskitysleireille määräämättömän pitkiksi ajoiksi. Rotulakien rikkomisesta rangaistiin vain miehiä, ei naisia, mutta naisiakin voitiin halventaa ja häpäistä julkisesti, mikäli he olivat olleet kanssakäymisissä juutalaismiesten kanssa.