Auto
Jo 1400-luvulla suunniteltiin itseliikkuvia ajoneuvoja, ja muun muassa Leonardo da Vinci pohti jousivoiman käyttöä kulkuneuvoissa. Myöhemmin Isaac Newton kehitti ajatuksen höyrypurkauksen voimalla liikkuvasta autosta. Ensimmäiset 1700- ja 1800-lukujen vaihteessa syntyneet autot toimivatkin höyrykoneella, ja varhaisimmaksi autoksi sanotaan usein Nicolas Josef Cugnot’n kolmipyöräinen höyryauto vuodelta 1769. Se oli neljän kilometrin tuntinopeudella liikkuva armeijan käyttöön tarkoitettu kolmipyöräinen työkone, jonka tehtäviin kuului etenkin raskaiden tykkien vetäminen. Cugnot’n höyryautossa oli etupyörän edessä valtava boileri, jonka sisällä oleva vesi saatiin höyrystymään kuumentamalla. Höyry lisäsi painetta ja työnsi toisesta päästään eturenkaaseen kiinnitettyä mäntää ulospäin, jolloin auto nytkähti liikkeelle. Cugnot’n höyrykone oli yksitoiminen, eli höyrykone teki työtä vain yhteen suuntaan, mutta auton oma liike-energia työnsi männän takaisin. Ensimmäinen auto täytyi pysäyttää muutaman kerran tunnissa, jotta boileri saisi kerätyksi taas tarpeeksi höyrynpainetta. Seuraavana vuonna Cugnot teki toisen autonsa, joka pystyi kuljettamaan jo neljä matkustajaa. Valitettavasti hän sai kyseenalaisen kunnian kokea myös ensimmäisenä ihmisenä moottoriajoneuvo-onnettomuuden, minkä seurauksena Cugnot menetti rahoituksen keksintöihinsä.
S. P. J. Keinänen
Keinänen teki myös monia lähinnä autotekniikkaan liittyviä keksintöjä. Hän keksi 1940-luvulla Monorator-nimisen häkäpöntön, jossa saattoi käyttää polttoaineena märkää puuta. Keinänen kehitti myös autojen pyörissä käytettyjä lumiketjuja ja 1960-luvulla hän kehitti metallinastoin varustetut Keinäs-nastarenkaat. Näitä renkaitaan Keinänen mainosti televisiossa ajamalla Studebaker-autollaan teatterin lavalle. Keinänen rakensi myös Chrysler-kilpa-autoonsa erityisen ”koveron”, johon ajaja saattoi suojautua onnettomuuden uhatessa ja hypätä sitten pois autosta sopivalla hetkellä.