Markian Popov
Popov aloitti sotilasuransa nuorena Venäjän sisällissodassa. Sodan jälkeen hän opiskeli Neuvostoliiton sotilaskouluissa ja eteni urallaan verrattain nopeasti. Hän oli kenraaliluutnantti ja Leningradin sotilaspiirin komentaja, kun Saksa hyökkäsi Neuvostoliittoon kesällä 1941. Popov osallistui useiden ratkaisevien taisteluiden johtoon toisen maailmansodan aikana. Hänet ylennettiin puna-armeijan toiseksi korkeimpaan armeijakenraalin sotilasarvoon 1943. Hän ei kuitenkaan nauttinut Stalinin luottamuksesta, minkä vuoksi hänen uransa oli epätasainen hänen pätevyydestään huolimatta. Hänet alennettiin sodan lopulla epäonnistuneen Riian valtausyrityksen jälkeen. Häntä väheksyttiin sodanjälkeisessä neuvostoliittolaisessa historiankirjoituksessa. Hänen maineensa ja arvonsa palautettiin vasta Stalinin kuoltua ja Nikita Hruštšovin noustua valtaan. Hruštšov ja Popov olivat tehneet yhteistyötä Stalingradin taistelun aikana, ja hänen uransa lähti uuteen nousuun 1954. Popov kuoli tapaturmaisesti Moskovassa 1969.
Fjodor Apraksin
Apraksin astui tsaari Fjodor III:n palvelukseen jo kymmenenvuotiaana ja kohosi yliamiraaliksi Pietari Suuren aikana. Vuonna 1700 hän oli Azovin kuvernööri ja amiraliteetin johtaja. Apraksin nimitettiin vuonna 1708 Inkerinmaalla ja Suomessa operoineen armeijan komentajaksi. Hän soti menestyksekkäästi Ruotsia vastaan voittaen ruotsalaisen ylipäällikkö Georg Lybeckerin johtamat joukot Inkerinmaalla vuonna 1708 ja vallaten piirityksen jälkeen Viipurin vuonna 1710. Apraksin toimi Venäjän Suomeen hyökänneen armeijan ylipäällikkönä vuonna 1713, valtasi Helsingin ja voitti ruotsalaiset muun muassa Kostianvirran taistelussa. Venäjän valloitettua Suomen Apraksin toimi vuodesta 1717 lähtien nimellisesti Suomen siviilihallinnon korkeimpana päällikkönä.