Saksalainen ritarikunta
Saksalainen ritarikunta perustettiin vuonna 1190 Lyypekin ja Bremenin porvarien aloitteesta auttamaan vaikeuksiin joutuneita ristiretkeläisiä Palestiinassa. Aluksi järjestö oli Akkon lähellä sijainnut kenttäsairaala, mutta se muuttui pian aseistetuksi järjestöksi. Sen jäsenet oli jaettu ritareihin, pappismunkkeihin ja palveleviin veljiin. Ritarikunta oli aluksi erittäin pieni, vuonna 1210 jäseniä oli korkeintaan parikymmentä. Keisari Henrik VI:n paavilta hankkiman suosionosoituksen ja keisari Fredrik II:n lahjoitusten turvin ritarikunnasta kasvoi kukoistava järjestö, jolla oli omaisuutta Palestiinassa, Saksassa, Italiassa ja Kreikassa. Vuodesta 1226 järjestön toiminta keskittyi Itä-Preussiin, vaikka sen päätukikohta olikin Akkossa vuoteen 1291 saakka. Ritarikuntaa johti suurmestari apunaan neuvosto, jossa oli viisi maamestaria.
Pyhän Luukkaan kilta
Nürnbergissä maalaus oli toisin kuin vaikkapa kultasepäntyö katsottu vapaaksi elinkeinoksi. Kiltalaitoksen sijaan kaupunki valvoi toimintaa. Tarkoitus oli rohkaista kasvua, koska taiteilijoiden työ usein liittyi kirjojen kustantamiseen, jossa Nürnberg oli noussut Saksan suurimmaksi keskukseksi. Kuitenkin myös Nürnbergissä oli sääntöjä. Esimerkiksi vain naimisissa olevat miehet saattoivat pitää työhuonetta. Useimmissa kaupungeissa naiset, joilla usein oli merkittävä rooli miniatyyrikuvituksia tekevissä työpajoissa, eivät voineet liittyä kiltaan tai päästä mestareiksi. Kuitenkin Antwerpenissä Caterina van Hemessen ja muutama muu naishenkilö olivat killan jäseniä. Kuten Pyhän Luukkaan killan kristillinen nimi vihjaa, useimmissa kaupungeissa juutalaiset eivät voineet kuulua kiltaan, eivätkä saada mestarin arvoa.