Norjan historia
Tanska liittyi Napoleonin puolelle sen sodissa muita Euroopan suurvaltoja vastaan. Voittajat päättivät ottaa Tanskalta Norjan ja antaa sen Ruotsin kuninkaalle Kielin rauhassa tammikuussa 1814. Ruotsi puolestaan oli menettänyt Suomen 1809 Haminan rauhassa Venäjälle. Norja kuitenkin julistautui itsenäiseksi Eidsvollin kansalliskokouksessa 17. toukokuuta 1814, jolloin maalle vahvistettiin myös perustuslaki. Norjan kuninkaaksi valittiin Norjan käskynhaltijana toiminut Tanskan kruununprinssi Kristian Fredrik. Ruotsi kuitenkin pakotti Norjan personaaliunioniin maiden oltua kahden viikon ajan sotatilassa, mutta maa säilytti kokouksessa määritellyn perustuslakinsa. Kuninkaaksi valittiin Ruotsin kuningas Kaarle XIII.
Niilo Jönsinpoika Oxenstierna
Niilo Jönsinpoika kuului aatelisiin, jotka vuosina 1432-34 tukivat kirkollista vastarintaa Eerik Pommerilaista vastaan. Vuonna 1434 Niilo osallistui kansannousuun Eerikiä vastaan ja kuului vuoteen 1441 asti valtakuntaa johtaneeseen neuvostoon. Unionikuningas Kristoffer Baijerilaisen aikana Niilo kuului vuodesta 1445 valtionhoitajakollegioon, joka hallitsi maata kuninkaan ollessa poissa. Kristofferin kuoltua Niilo toimi yhdessä veljensä Pentti Jönsinpoika Oxenstiernan kanssa Ruotsin valtionhoitajana tammikuusta kesäkuuhun 1448, kunnes Kaarle Knuutinpoika valittiin vaaleilla Ruotsin kuninkaaksi. Niilo oli kannattanut kuninkaaksi omaa poikaansa Eerikiä, ja kuninkaanvaalien jälkeen hän kuului kuningasta vastustaneeseen oppositioon. Tämän seurauksena hänen menetti vuonna 1448 Nyköpingshusin ja vuonna 1450 Örebron linnan.