Ensimmäinen ristiretki
Ensimmäinen ristiretki oli vuosina 1095–1099 käyty sotilaallinen konflikti kristittyjen ja muslimien välillä. Ristiretki alkoi, kun paavi Urbanus II onnistui saarnoillaan vakuuttamaan joitakin maallisia hallitsijoita Pyhän maan uhatusta asemasta. Alun perin Bysantin keisari oli pyytänyt apua paavilta vedoten seldžukkien uhkaan, vaikka todellisena motiivina keisarilla oli oman valtakuntansa laajentaminen itään. Paavin motiivina oli myös halu yhtenäistää kristittyjen rivejä.
Toinen ristiretki
Iberian niemimaa eli nykyisen Espanjan ja Portugalin alue oli jo ennen ensimmäistä ristiretkeä ollut suurimmaksi osaksi muslimivalloittajien hallinnassa. Tilanne näytti kristittyjen kannalta huolestuttavalta, joten paavi Eugenius III määräsi keväällä vuonna 1147 ristiretken laajentamista koskemaan myös Iberiaa. Toukokuussa joukko englantilaisia, saksalaisia, flaameja ja normadilaisia ristiretkeläisiä oli lähtenyt Dartmouthista ja huonon sään sekä merenkulun vuoksi joutuivat nousemaan maihin kesäkuun 16. päivänä Portossa, nykyisen Portugalin pohjoisrannalla. Maissa ollessaan ristiretkeläiset suostuteltiin tapaamaan Alfonso I, joka pyysi matkalaisia auttamaan maurien hallitseman Lissabonin valtaamisessa. Ristiretkeläiset suostuivat pyyntöön ja Lissabonin piiritys aloitettiin 1. heinäkuuta. Piiritys keski aina lokakuun loppuun saakka ja päättyi maurien tappioon. Osa retkeläisistä jäi Iberiaan kun toiset jatkoivat talven mentyä ohitse meriteitse Pyhälle maalle.