Valtakunnankonkordaatti
Katolisen kirkon asema oli muuttunut merkittävästi ensimmäisen maailmansodan myötä. Useat eurooppalaiset monarkiat olivat hajonneet sodan myötä, ja Pariisin esikaupunkirauhoissa oli luotu koko joukko uusia itsenäisiä valtioita, joissa katolisella kirkolla ei ollut valmiiksi vakiintunutta asemaa. Saksan keisarikunnan tilalle syntyi liberaalis-demokraattinen Weimarin tasavalta, jonka perustuslaki takasi hyvin laajat poliittiset ja yksilönvapaudet. Katoliseen kirkkoon kriittisesti suhtautunut työväenliike saavutti vahvan aseman useissa maissa. Tässä tilanteessa katolinen kirkko katsoi parhaaksi vakiinnuttaa asemansa solmimalla valtioiden kanssa kahdenvälisiä sopimuksia, joihin vuonna 1917 hyväksytty Kanoninen kirkkolaki antoi mahdollisuuden. Paavi Pius XI onnistui solmimaan konkordaatin esimerkiksi Latvian kanssa 1922, Portugalin kanssa 1928 ja Itävallan kanssa 1933. Erityisen merkittäviä olivat Italian kanssa 1929 solmitut Lateraanisopimukset, jotka selkiinnyttivät katolisen kirkon ja Italian valtion suhteet. Katolilaisuudesta tuli Italian virallinen valtionuskonto ja Vatikaanivaltio sai suvereenin aseman.
Loreton litania
Loreton litania () on katolilaisten käyttämä rukous, jossa pyydetään Neitsyt Marian esirukouksia. Sitä rukoillaan etenkin ruusukkorukouksen lopuksi. Litania on saanut nimensä Italiassa sijaitsevan Loreton kaupungin mukaan, jonne enkelit perimätiedon mukaan siirsivät Neitsyt Marian talon hänen kuolemansa jälkeen. Loreton litania perustuu Idän kirkkojen neitsyt Marialle osoittamiin rukouksiin. Litanian ensimmäinen latinankielinen muoto on tunnettu 1200-luvulta, nykyisen muotonsa se on saanut 1500-luvulla. Litanian hyväksyi hyväksyi virallisesti paavi Sixtus V vuonna 1687. Kun Klemens VII rajoitti litanioiden käyttöä liturgiassa vuonna 1601 hän mainitsi Loreton litanian kaikkien pyhien litanian ohella ainoana, jota edelleenkiin saatiin käyttää kirkon liturgisessa elämässä.
Rukous koostuu monista lyhyistä rukouksista: