Libyan kuningaskunta
Sodan jälkeen Britanniassa nousi valtaan uusi Työväenpuolueen johtama hallitus. Sen ulkoministeri Ernest Bevin kannatti alueiden välitöntä itsenäistymistä, mutta asioita mutkisti muiden liittoutuneiden vaatimukset sodan jälkeen nopeasti kiristyneessä ilmapiirissä. Neuvostoliitto ehdotti Italian ja Neuvostoliiton jakamaa hallintoa Tripolitaniassa, ja Yhdysvallat vastasi tähän ehdottamalla alueen siirtämistä Yhdistyneiden kansakuntien alaisuuteen kymmen vuoden ajaksi. Ranska vastusti alueen itsenäistymistä pelätessään sen kannustavan itsenäisyysliikkeitä sen hallitsemissa Tunisiassa ja Algeriassa. Liittoutuneiden solmiessa rauhansopimuksen Italian kanssa helmikuussa 1947 osapuolet julistivat sitoutuvansa neuvottelemaan edelleen Libyan tulevaisuudesta, tai, jos yhteisymmärrystä ei saavutettaisi vuoden kuluessa, asia tulisi viedä YK:n yleiskokouksen käsiteltäväksi. Niinpä asia käsiteltiin yleiskokouksessa huhtikuussa 1949. Kokouksessa britit ja Italia esittivät Yhdysvaltojen tuella brittien Ernest Bevinin ja Italian ulkoministeri Carlo Sforzan mukaan nimetyn Bevin-Sforza-sopimuksen, jolla Libya itsenäistyisi kymmenen vuoden siirtymäajan jälkeen, ja sen ajan Tripolitania olisi Italian, Kyrenaika Britannian ja Fezzan Ranskan hallinnon alainen. Esitys johti laajoihin mielenosoituksiin Libyassa ja muualla arabimaailmassa, ja lopulta se kaatui yleiskokouksessa saman vuoden toukokuussa äänin 37–14.
Tripoli (Libanon)
Ranskalaiset perustivat Suur-Libanonin, joka erosi hallinnollisena alueena Syyriasta. Tripolin entisestä muftista tuli ranskalaisten vastaisen liikkeen johtaja. Libanon itsenäistyi 1940-luvulla, mutta sen historiaa on leimannut sittemmin poliittinen epävakaus ja konflikti. Libanonin kriisi 1958 syttyi Tripolista käsin. Paikalliseen politiikkaan vaikutti nasserilaisuus ja arabimaailman yhtenäisyysliike, kun taas maan presidentti Camille Chamoun pyrki liittämään maan länsimaihin. Libanonin sisällissodan alkaessa Tripolissa perustettiin sunnalaisten islamistijärjestöjen liitto Harakat al-Tawhid al-Islami ja vuonna 1983 kaupungista tuli turvapaikka Beirutista karkotetulle Palestiinan vapautusjärjestölle. Kaupungin alaviitit olivat hallitsevassa asemassa Syyrian armeijan miehittäessä Libanonia 1980-luvulla ja sektariaaniset jännitteet ovat nousseet jälleen esiin Syyrian sisällissodan myötä sunnalaisen enemmistön kannattaessa Syyrian kapinallisia ja alaviittien Bašar al-Assadin hallintoa.