Libya
Yhdistyneet kansakunnat julisti Libyan itsenäiseksi kuningaskunnaksi vuonna 1951. Maan ensimmäiseksi hallitsijaksi tuli Kyrenikan emiiri Mohammed Idris al-Mahdi al-Sensusi, joka otti nimekseen Idris I. Libya liittyi OPECin jäseneksi vuonna 1962. Idris sai lähes itsevaltiaan vallan, mutta hallitseminen oli vaikeaa paimentolaisheimojen liikkuvuuden takia. Kun Idris oli ulkomailla sairaalahoidossa, maassa tapahtui vuonna 1969 upseereiden järjestämä arabi­sosialistinen vallankumous, jota johti kapteeni, vallankaappauksen aikana vallankaappaajaryhmän everstiksi ylentämä, Muammar Gaddafi. Gaddafin johdolla talous kansallistettiin ja maasta tehtiin sosialistinen valtio. Vuonna 1973 Libya hyökkäsi Tšadiin, muttei onnistunut liittämään uusia alueita itselleen. 1970-luvulla Libya solmi kolme valtioliittoa Syyrian, Tunisian ja Egyptin kanssa, mutta kaikki liitot raukesivat.
François Tombalbaye
Tombalbayen uudistustoimet pysähtyivät äkillisesti elokuussa 1971, kun hän väitti kukistaneensa Libyan Gaddafin tukeman kapinan. Tuolloin hän katkaisi suhteensa Libyaan ja salli Gaddafin vastustajien perustaa leirinsä maahan. Vastineeksi Gaddafin tunnusti FROLINATin ja antoi sille julkisesti luvan perustaa tukikohtansa Libyaan. Kesäkuussa 1972 hallitus sai kiinni Libyassa koulutetun sabotööriryhmän, joka salakuljetti räjähteitä ja aseita pääkaupunkiin. Tuon jälkeen Tombalbaye pidätti noin tuhat epäiltyä "valtion vihollista." Parantaakseen suhteita arabimaihin Tombalbaye katkaisi syyskuussa 1972 suhteet Israeliin ja solmikin saman vuonna liittosopimuksen Libyan kanssa ja sai lainaa arabimailta. Samoihin aikoihin hän erotti maan ranskankielisten maiden OCAMM-järjestöstä ja ryhtyi ajamaan "authenticité"-kampanjaa. Maan pääkaupunki Fort-Lamy nimettiin uudelleen N'Djamenaksi, Fort-Archambault Sarhiksi ja Tombalbaye itse otti etunimen Ngarta ja määräsi myös virkamiehet käyttämään alkuperäisnimiä. Lisäksi ranskalaisia lähetyssaarnaajia karkotettiin maasta.