Unkarilaiset riimut
On oletettu, että unkarilaisten esi-isät jo ennen maahantuloa 800-luvun lopulla omaksuivat riimukirjoituksen tai sen esimuodon turkkilaiskansoilta, joiden tiedetään käyttäneen vastaavantapaisia kirjaimistoja. Tähän viittaa myös se, että unkarin kielen sanat "ír "‘kirjoittaa’ ja "betű "‘kirjain’ ovat vanhoja turkkilaisia lainoja. Mitään kiistatonta arkeologista todistusaineistoa tästä ei ole, eikä myöskään varmuudella tiedetä, että historiallista székely rovásírás -kirjaimistoa olisi koskaan käytetty kaikkialla Unkarissa tai ylipäätään muualla kuin Transilvanian székely-heimon parissa. Mahdollisesti vanhin, kiistelty muistomerkki on vuoden 900 tienoilta ja käsittää vain neljä riimumerkkiä, joiden tulkinta on epävarma.
Vilho Rantanen (Vapaakirkko)
Rantasen kirjallinen tuotanto koostui runoista, elämäkerroista, romaaneista ja lastenkirjoista. 2. lokakuuta 1928 Gummerus Oy:n ja Rantasen välillä tehtiin kustannussopimus kirjasta "Ristinmerkki ja kihlasormus". Siitä lähtien alkuvuosina hän julkaisi kirjan vuodessa. Lastensa kasvaessa Rantanen tuotti lukemista lapsille vuodesta 1933. Hän kirjoitti 14 lastenkirjaa. Laajin oli "Risu-Tuomo", ja viimeinen lapsille suunnattu kirja "Hekki Hiireläisen seikkailut" julkaistiin 1974. Elämäkertakirjoina syntyivät teokset Aatu Heiskasesta ja Artturi Pylkkäsestä. Israelin matkansa tiimoilta Rantanen kirjoitti lopun ajan tapahtumiin liittyvän "Israel lopun ajan merkkinä". Useissa teoksissa Rantanen tutkaili lopun aikoja vuodesta 1931 lähtien. Teoksessaan "Kuninkaasta on lauluni" Rantanen esittelee hengellisten laulujen historiaa, niiden tekijöitä ja syntyvaiheita. "Ristin ja Siperian tie" perustui tositapahtumiin kristittyjen kohtaloista itärajan takana. Hän kuvasi siinä Railon pariskunnan selviytymistä 5000 kilometrin matkasta Siperiasta Suomeen. Teos ilmestyi myös ruotsin, saksan ja unkarin kielillä. Unkarinkielisessä oli Vilho Rantanen muutettu Wilmos Rantaseksi. Siitä lähtien perhepiirissä Vilho olikin Wilmos.