Syntetisaattori
Modernien syntetisaattorien historian tärkeimpiä henkilöitä oli yhdysvaltalainen Robert Moog. Hän alkoi rakentaa Theremin-soittimia 1950-luvulla lähinnä omana harrastuksenaan, ja vuonna 1964 ilmestyi ensimmäinen laajempaan käyttöön tarkoitettu Moog-syntetisaattori, jonka kantavana ideana oli analogielektroniikalla toteutettu vähentävä synteesi, jossa oskillaattorin signaali ohjataan suotimen läpi. Samanaikaisesti Don Buchla suunnitteli vastaavaa laitetta avantgardistisen musiikin tuottamiseksi.
Soitinnus
Soitinnus juontaa juurensa 1400-luvulle, jolloin eräät soitinyhtyeet oli jaettu kahteen ryhmään: "musica alta" (’äänekäs soitto’) sisälsi esimerkiksi vaskipuhaltimet ja patarummut ja "musica bassa" (’hiljainen soitto’) taas puupuhaltimet ja jousisoittimet. Sitä ennen yhtyeissä oli yleensä tyydytty soittamaan niillä soittimilla, joita kulloinkin oli tarjolla. Säveltäjät alkoivat merkitä nuotteihin soitinnusohjeita varhaisbarokin aikana 1500-luvun lopulla. Barokin aikana syntyi myös "concerto grosso", jossa merkittävää oli eri soitinryhmien välinen vastakohtaisuus. Klassismin aikana soitinnuksen tuli olla tyylikästä, mikä osaltaan antoi leimansa aikakauden musiikkiin. Romantiikan koittaessa Ludwig van Beethoven lisäsi soitinnuksessaan orkesterin sointiin voimaa ja raakuutta. Soitinten ja sitä kautta sinfoniaorkesterin kehittyessä säveltäjät saivat soitinnukseensa runsaasti uusia mahdollisuuksia. Historian maineikkaimpia orkestroijia ovat olleet Hector Berlioz, Franz Liszt, Richard Wagner, Nikolai Rimski-Korsakov, Richard Strauss, Gustav Mahler ja Maurice Ravel.