Suomen koripallon historia
Ensimmäiset kosketukset lajiin tapahtuivat jo 1900-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä, jolloin muun muassa raittiusyhdistys Koiton jäsenet pelasivat koripalloa muistuttavaa peliä Helsingin Hakasalmen puistossa. Pelissä pallo heitettiin umpikoriin, josta se otettiin pois kepillä tai riu'ulla. Pääkaupungista laji alkoi levitä muuallekin Suomeen ja vuosina 1917 ja 1918 Kotkassa pelattiin samantapaista peliä. Suomen Työväen Urheiluliiton jäsenet tekivät vuonna 1922 matkan Neuvostoliittoon, jossa lajia pelattiin jo enemmän. Matkalaisten joukossa heräsi halu tuoda laji myös Suomeen ja tarkoituksena oli ottaa koripallo lajiohjelmien joukkoon. Suomessa ollut hallipula sekä innostuksen puute kuitenkin latistivat haaveet tästä.
Korisliiga
Toista kertaa Suomen-mestaruudesta pelattiin syksyllä 1940. Tämä oli ensimmäinen varsinainen koripallon mestaruussarja, sillä ensimmäistä kertaa sarjan kaikki kahdeksan joukkuetta kohtasivat toisensa kertaalleen. Mestaruussarjan otteluita otettiin myös juuri perustetun vedonlyöntitoimisto Oy Tippaustoimisto Ab:n (myöh. Veikkaus Oy) vetokohteiksi. Koripallon suosio Suomessa kasvoikin vedonlyönnin ansiosta huomattavasti. Sarjan voittajaksi ylsi vuonna 1940 Eiran Kisa-Veikot, joka sai samalla ensimmäistä kertaa Oy Perkko Ab:n lahjoittaman karhunkuvioin koristellun kiertopalkinnon. Kiertopalkinnon perusteella mestaruussarjaa alettiin kutsua myös Karhunpokaalisarjaksi. Vuosien 1940 ja 1941 mestaruussarjoissa kaikki kahdeksan joukkuetta olivat helsinkiläisiä, lisäksi mukana oli myös armeijan joukko-osastoja. Vuoden 1941 mestaruussarjan voittikin Kadettikoulun joukkue. Vuoden 1941 alussa Koripalloliitto asetti mestaruussarjaan koripallon nykytilanteeseen nähden erikoisen rajoituksen, sillä rajoituksen mukaan sarjaa eivät saaneet pelata pelaajat, joiden pituus ylitti 190 senttimetriä.