Norjan historia
Tanska liittyi Napoleonin puolelle sen sodissa muita Euroopan suurvaltoja vastaan. Voittajat päättivät ottaa Tanskalta Norjan ja antaa sen Ruotsin kuninkaalle Kielin rauhassa tammikuussa 1814. Ruotsi puolestaan oli menettänyt Suomen 1809 Haminan rauhassa Venäjälle. Norja kuitenkin julistautui itsenäiseksi Eidsvollin kansalliskokouksessa 17. toukokuuta 1814, jolloin maalle vahvistettiin myös perustuslaki. Norjan kuninkaaksi valittiin Norjan käskynhaltijana toiminut Tanskan kruununprinssi Kristian Fredrik. Ruotsi kuitenkin pakotti Norjan personaaliunioniin maiden oltua kahden viikon ajan sotatilassa, mutta maa säilytti kokouksessa määritellyn perustuslakinsa. Kuninkaaksi valittiin Ruotsin kuningas Kaarle XIII.
Eidsvollin kansalliskokous
Yleisesti ottaen kokousedustajat olivat aikansa mittapuulla korkeasti koulutettuja. Virkamiehillä oli ylioppilastutkinto ja virkaopintoja ja he olivat usein viettäneet urasa alkuajat Kööpenhaminassa. Porvariston edustajista suuri osa oli nuoruudessaan lähetetty opintomatkoille eritoten Ranskaan, Saksaan ja Britanniaan, missä he oppivat kieliä sekä insinööritaitoa ja kauppaa. Talonpojat olivat luonnollisesti vähiten koulutettuja, joskin heidän joukossaaon oli reaalikoulun käyneitä sekä armeijassa ja laivastossa palvelleita, jotka olivat kielitaitoisia. Vain yksi kokousedustaja, matruusi Even Thorsen, oli luku- ja kirjoitustaidoton ja hänen allekirjoituksensa perustuslakiin toteutettiin siten, että Thorsen piti kädestä hänen puolestaan perustuslain allekirjoittanutta edustajaa.