Norjan historia
Tanska liittyi Napoleonin puolelle sen sodissa muita Euroopan suurvaltoja vastaan. Voittajat päättivät ottaa Tanskalta Norjan ja antaa sen Ruotsin kuninkaalle Kielin rauhassa tammikuussa 1814. Ruotsi puolestaan oli menettänyt Suomen 1809 Haminan rauhassa Venäjälle. Norja kuitenkin julistautui itsenäiseksi Eidsvollin kansalliskokouksessa 17. toukokuuta 1814, jolloin maalle vahvistettiin myös perustuslaki. Norjan kuninkaaksi valittiin Norjan käskynhaltijana toiminut Tanskan kruununprinssi Kristian Fredrik. Ruotsi kuitenkin pakotti Norjan personaaliunioniin maiden oltua kahden viikon ajan sotatilassa, mutta maa säilytti kokouksessa määritellyn perustuslakinsa. Kuninkaaksi valittiin Ruotsin kuningas Kaarle XIII.
Eidsvollin kansalliskokous
Napoleon oli hävinnyt Leipzigin taistelun lokakuussa 1813 ja Tanskalla oli huonot tulevaisuudennäkymät. Ruotsi puolestaan oli jäsenenä Napoleonin ja siten myös Tanska-Norjan vastaisessa Kuudennessa liittokunnassa. Se oli kuitenkin menettänyt Suomen Venäjälle vain muutamaa vuotta aiemmin vuonna 1809 ja kruununprinssi Kaarle Juhana halusi varmistaa, ettei ainakaan maan länsirajalta Norjasta tulisi uusia uhkia. Ruotsi olikin saanut liittoumalta lupauksen saada Norja itselleen. Kuudennen liittokunnan voitto Leipzigissa aiheutti diplomaattisen paineen Tanskaa kohtaan, ja liittoutuma hyökkäsi nyt sitä vastaan Holsteinin kautta. Talven aikana myös poikkeuksellisen runsas jäämassa Skagerrakissa pahensi entisestään Norjan eristyneisyyttä emämaastaan. Kuningas Fredrik VI antautui 6. tammikuuta 1814, erosi liitosta Napoleonin kanssa ja jätti Norjan Ruotsin valtapiiriin. 14. tammikuuta solmittiin Kielin rauha Tanskan ja Ruotsin sekä Tanskan ja Britannian välillä.