Eeli Jokinen
Ennen aviota Sanna Jokinen toimi Peräseinäjoella perustetun kiertokoulun opettajana, oli jo tyttösenä isänsä mukana rakentamassa nälkävuosien aikana hätäaputöinä toteutettua ”tokerotietä” sekä Homppuojaa kaivettaessa suo-ojituksessa. Sieltä huonoista työskentelyoloista hän lienee saanut reumatismin alun, mikä vaikeutti hänen elämäänsä. Kun perhe joutui kotoaan lähtemään, tilapäistöiden palkka ei ollut riittävä perheelle. Leipä oli tiukassa. Ilolaksossa asuessaan äiti aloitti yksityisopetuksen. Välillä joku Sanna-äidin uskonystävistä kuuli sisäisen äänen: ”Vie ruokaa niille orvoille, heillä on suuri nälkä eikä mitään syötävää.” Kolme poikaa polvistuivat ja kiittivät Jumalaa rukouksensa kuulemisesta. Perheen lapset Urho, Eeli ja William Jokinen joutuivat aluksi kerjäämäänkin. Perheen äiti oli jossakin vaiheessa päässyt elämään uskossa ja toimi Vapaan Lähetyksen puhujana, kirjojen myyjänä sekä sielunhoitajana. Myöhemmin Eeli ja William myivät hengellisiä kirjoja ja itse tekemiään puuveistoksia. Varsinkin rautalangan päässä olevat linnut olivat suosittuja. Jos pyrstöstä painoi ja päästi irti, linnut nokkivat. Jos kirjat jossakin eivät menneet kaupaksi, Eeli keksi vaihtokaupan: kirjaa vastaan ruokaa talosta. Näinkin saatiin perheelle elantoa.
Mauri Jokái
Tällä kertaa hän työskenteli väsymättä luoden ja julkaisten. Ensimmäinen romaani, joka toi hänelle mainetta, oli romaani "Erdély aranykora" ('Kultakauden Transilvania') (1852). Kun Petőfi oli kohottanut kansanrunouden taiteelliselle tasolle, suoritti Jokái vastaavan työn tarinoihin nähden. Jokáin parhaita tuotteita oli "Egy magyar nábob" (suom. "Unkarilainen Nabob") ja sen jatko "Kárpáthy Zoltán", 1854. Näiden lisäksi tekijän rakkaimpiin teoksiin kuuluivat "Az új földesúr" (suom. "Uusi tilanhaltia") ja "Az Arany ember" (suom. "Onnen kultapoika"). Kirjailija lienee saanut vaikutteita Émile Zolalta kuvatessaan naturalistisesti Budapestin alhaison elämää. Asioiden värittämisessä häntä voi verrata Victor Hugoon ja Émile Zolaan, samoin kuin Alexandre Dumas vanhempaan ja Jules Verneen. “Kun kirjoitan jotakin romaania, koetan itse olla jokin henkilöistäni, elää niissä, olivatpa he sitten murhaajia, pettureita, nautiskelijoita tai kurjia”, Jokái kertoo.