Viikinkiaika
Viikinkiajasta kertoviin suullisiin tarinoihin pohjautuva saagakirjallisuus syntyi Islannissa vasta vuosisatoja viikinkiajan päättymisen jälkeen. Saagat ovat tästä huolimatta paras viikinkien yhteiskuntaa ja kulttuuria kuvaava kirjallinen aineisto, vaikka monet niiden ajan- ja paikanmäärityksistä ovatkin epämääräisiä. Tietoa on säilynynyt myös kuninkaiden palkkaamien hovirunoilijoiden, skaldien, runoista.
Hagiografiset saagat
Hagiografiset saagat eli ns. ”pyhimyssaagat” (isl. "helgisögur") kuvaa terminä niitä keskiajan Islannissa laadittuja saagoja, jotka pohjautuivat kristilliselle pyhimyselämäkertaperinteelle. Ne pitävät sisällään esimerkiksi marttyyrikuoleman kokeneiden pyhimysten kärsimyshistorioita (isl. "píslarsögur", lat. "passio") ja pyhien ihmisten elämäkertoja (isl. "lífssögur", lat. "vita"), sekä näihin pyhiin liitettyjä ihmekertomuksia (isl. "jarteinir", lat. "miracula"). Valtaosa säilyneistä yhteensä yli sadasta pyhimyssaagasta on nimenomaan käännöksiä latinankielisistä pyhimyselämäkerroista. Ne eivät kuitenkaan välttämättä ole suoria käännöksiä alkuperäisteksteistä vaan mukaelmia, ja yksittäinen saaga on voinut perustua useammallekin teokselle, joiden pohjalta se on laadittu. Suosittuja lähteitä olivat esimerkiksi "Vitae patrum", apokryfiset kirjat, Gregorius Suuren "Dialogit", Jacobus de Voraginen "Kultainen legenda" ("Legenda aurea") ja Vincent Beauvais'laisen "Speculum historiale". Pyhimyssaagoja ei ole suomennettu.