Kuu
Jo ennen ajanlaskun alkua eläneet antiikin kreikkalaiset tähtitieteilijät kykenivät selittämään kuunpimennyksen syitä ja laskemaan Kuun etäisyyden Maasta. Kuun todellista olemusta rosoisena kivipallona ei ollut kuitenkaan tunnettu ennen kuin kaukoputki otettiin käyttöön 1600-luvun alussa. Kuun piirteet teki tunnetuksi Galileo Galilei. Hänen herättämänään syntyi uusi tiede selenografia, joka kartoittaa, nimeää ja tulkitsee Kuun pinnanmuotoja.
Galilein jälkeen muutkin tähtitieteilijät alkoivat tutkia Kuuta kaukoputkilla ja piirtää omia kuukarttojaan. Kaukoputkien alettua kehittyä nopeasti vuoden 1640 jälkeen kartoistakin voitiin tehdä yksityiskohtaisia. Hollantilaisen Michael van Langrenin kuukartta vuodelta 1645 antoi suuntaviivat kaikille myöhemmille kuukartoille. Saksalainen Johannes Hevelius julkaisi vuonna 1647 laajan ja yksityiskohtaisen "Selenografia"-kuukartastonsa. Italialainen Giovanni Riccioli antoi omassa kuukartassaan vuodelta 1651 monelle Kuun kohteelle nimen, joilla ne edelleen tunnetaan.
Pikkuplaneetan kuu
Ennen tätä ensimmäisenä löydettynä pikkuplaneetan kuuna pidettiin päävyöhykkeen asteroidi 243 Idan kuuta Dactyliä, jonka Galileo-luotain kuvasi tehdessään Idan ohilennon vuonna 1993. Kuu löydettiin luotaimen kuvista hieman myöhemmin, mutta sen rataa ei saatu kunnolla laskettua. Dactylin jälkeen seuraavaksi löydetty pikkuplaneetan kuu oli 45 Eugenian suurempi kuu Petit-Prince, joka oli myös ensimmäinen maasta käsin löydetty pääasteroidivyöhykkeen kohteen kuu. Sen löysi W.J. Merlinen johtama ryhmä vuonna 1998. Merlinen ryhmä sai laskettua Petit-Princen radan seuraavana vuonna. Merline oli myös mukana löytämässä ensimmäistä Jupiterin troijalaisen pikkuplaneetan kuuta Menoetiusta (vuonna 2001), joka kiertää 617 Patroclusta. Vuonna 2000 havaittiin että transneptunisella kohteella 1998 WW on kiertolainen. Tämä teki siitä vasta toisen TNO:n, jolla tiedetään olevan kuu (Vain Pluton kuu Kharon oltiin löydetty aikaisemmin).