Islam
Islam jakautuu kahteen pääsuuntaukseen, sunnalaisuuteen ja šiialaisuuteen, joiden sisällä puolestaan on erilaisia koulukuntia ja lahkoja. Lisäksi on ahmadiyyalaisia, ibadilaisia ja druuseja. Sufilaisuus on mystiikkaa korostava islamin suuntaus, jonka seuraajia löytyy niin šiialaisten kuin sunnien joukosta.
Nykyajan poliittiset radikaali-islamilaiset eli islamistiset liikkeet ja aseelliset ryhmät nojaavat pääasiassa fundamentalistisiin islamilaisiin suuntauksiin kuten wahhabismiin eli salafi-suuntaukseen tai intialaisen deobandi-koulukunnan opetuksiin. Tärkeänä periaatteena näissä suuntauksissa on käsite "jihad" (”pyrkimys johonkin”). Jihad on sekä henkistä kilvoittelua ihmisen sisäistä pahuutta vastaan että islamin puolustamista fyysisellä väkivallalla (ks. esim. Koraani, Suura 9:5), ja se on perinteisesti tulkittu myös pyhäksi sodaksi islamin levittämiseksi. Moderneissa maltillisemmissa tulkinnoissa aseellinen jihad tulkitaan kuitenkin oikeutetuksi vain puollustustarkoituksessa.
Safavidit
Safavidien hallitsijasuku sai nimensä suufilaisen veljeskunnan mukaan. Suufilaisuus on islamin mystinen suuntaus, joka korostaa etenkin henkilökohtaista jumalkokemusta. kun taas teologian, uskonnollisten lakien ja rituaalien merkitys on usein vähäisempää. Suufilaisuus oli näin helppo sovittaa muiden uskontojen käsityksiin ja monesti vasta islamiin kääntyneet kansat harjoittivatkin juuri suufilaisuutta. Tällaisiin kansoihin kuuluivat esimerkiksi monet turkkilaiset kansat. Safavidien suufilaisen veljeskunnan perustajana on pidetty mystikko Šaikh Safa al-Din al-Ardabilia, joka eli vuosina 1252–1334 Persian Azerbaidžanissa. Hänen seuraajiaan kutsuttiin safalaisiksi. Safalaisuus alkoi radikalisoitua myöhemmin 1400-luvulla, jolloin se alkoi saada myös šiialaisia piirteitä. Kannatusta liikkeellä oli etenkin Luoteis-Persiassa ja Itä-Anatoliassa asuneiden turkmeenipaimpentolaisten keskuudessa. Safalaisuuden kannattajat alettiin tuntea myös punapäinä eli kizilbaš heidän käyttämiensä punaisten päähineiden mukaan. Liikkeen militarisoiduttua sen jäsenet alkoivat ottaa osaa etenkin Luoteis-Persian alueen valtakamppailuihin ja monet sen tuolloisista vaikuttajista saivat surmansa esimerkiksi Ak Kojunlu- ja Šervanšah-dynastioita vastaan käydyissä taisteluissa. Surmansa saaneisiin kuului myös liikkeen tuolloinen johtaja Sultan 'Ali (1489–1494), jonka jälkeen johtoon nousi Isma'il.