Iowat
Iowat olivat siouxien kieliryhmään kuulunut pieni intiaanikansa Pohjois-Amerikassa, lähinnä Iowan ja Missourin osavaltioiden alueilla. Iowien alkuperäistä lukumäärää ei tiedetä, mutta vuonna 1760 tehdyn arvion mukaan heitä oli 1 100. Iowien elinkeinoista tärkein oli maanviljely, mutta he tekivät myös laajoja metsästysretkiä tasangoille. Iowat luovuttivat maansa Yhdysvaltain leviävän asutuksen käyttöön vuonna 1824, ja siirtyivät heille järjestettyihin reservaatteihin Kansasiin ja Nebraskaan, joissa akkulturoituivat saman vuosisadan puoliväliin mennessä.
Tasankointiaanit
Jo vuodesta 1868 lähtien hallitus oli perustanut lakotoille reservaatteja niin Dakotaan kuin Nebraskaankin, mutta vain osa heistä otti vastaan tarjotut maat. Black Hillsin kultalöydöt vuoden 1874 aikana lisäsivät alueen intiaanien levottomuutta. Kullankaivajat tunkeutuivat lakotojen reservaattiin, ja intiaanit siirtyivät tasangoille metsästämään. Vuonna 1875 intiaanivirasto kehotti kaikkia lakotoja palaamaan takaisin reservaattiinsa, mutta monet intiaaneista jättivät noudattamatta kutsua. Kun hallituksen joukot virtasivat Montanaan ja Wyomingiin, lakotat alkoivat koota omia heimojaan yhteen ja pyysivät apua myös arapahoilta ja cheyenneiltä. Lakotain vaikutusvaltainen päämies Istuva Härkä antoi täyden tukensa yhdistyneitten heimojen toiminnalle. Vuonna 1876 lakotain sotapäällikkö Hullu Hevonen joukkoineen järjesti väijytyksen Little Big Horniin ja surmasi kenraali Custerin johtaman seitsemännen ratsuväkipataljoonan viimeiseen henkeen. Tämän tapahtuman jälkeen Yhdysvallat lähetti tasangoille useita rangaistusretkikuntia, joiden piti saada intiaanit kuriin ja takaisin heille määrättyihin reservaatteihin.
Pohjoisten tasankojen siouxien, cheyennien ja arapahojen vastarinta murtui vuonna 1877. Etelässä comanchet ja kiowat olivat luopuneet taisteluista jo kaksi vuotta aiemmin katsottuaan sotimisen hyödyttömäksi. Reservaatista toiseen siirretyt nez percét kävivät oman yksityisen sotansa Yhdysvaltain armeijaa vastaan syksyllä 1877. Sitä ennen he olivat olleet rauhanomaisessa suhteessa amerikkalaisiin koko vuosisadan. Presidentti Ulysses Grantin määräyksestä nez percéille annetun Wallowalaakson piti olla intiaanien laillista omaisuutta, mutta paikalliset uudisasukkaat ajoivat silti karjansa intiaanien laitumille. Valkoisten painostama Grant perui määräyksensä, ja hallituksen edustajat antoivat nez percéille 30 päivää aikaa muuttaa laaksosta toiseen reservaattiin. Määräaika oli riittämätön, ja osa nez percéistä halusi jäädä Wallowaan. Tilanteen kärjistyttyä yhteenotoiksi nez percét, joiden joukossa oli paljon naisia ja lapsia, pakenivat päällikkönsä Josephin johdolla. Yhdysvaltain joukot ajoivat heitä takaa yli 2 500 kilometriä neljän osavaltion läpi. Useita kuukausia kestänyt takaa-ajo päättyi vasta Montanassa lähellä Kanadan rajaa. Sitä ennen satoja ihmisiä oli ehditty surmata.