Intian historia
Intiasta ja Pakistanista tuli itsenäiset valtiot 14. elokuuta 1947, jolloin sopimus ratifioitiin. Jinnahista tuli Pakistanin ensimmäinen kenraalikuvernööri, ja Mountbattenia pyydettiin Intian ensimmäiseksi kenraalikuvernööri. Intiassa itsenäisyyttä juhlittiin loistokkain menoin, mutta maiden rajoilla sattuneet konfliktit synkensivät juhlintaa. Bengalissa eli suuri määrä hinduja ja muslimeita rinnakkain ja Punjabissa hinduja, sikhejä ja muslimeita. Maakuntien jakamisilla oli valtavat yhteiskunnalliset vaikutukset, kun ihmiset pakenivat asuinsijoiltaan. Hindut ja sikhit muuttivat Intiaan ja muslimit Pakistaniin. Pakolaisia arvioidaan olleen yhteensä noin viisi miljoonaa. Tilanne kärjistyi valtaisiin verilöylyihin ja kokonaisia kyliä tuhottiin ja ihmisiä teurastettiin julmuuksissa. Väkivallanteot olivat molemminpuolisia: muslimit hyökkäsivät hindujen ja sikhien kimppuun lännessä ja hindut ja sikhit muslimien kimppuun idässä.
Pakistanin joukkotuhoaseet
Pakistanin johto alkoi kiinnostua ydinaseesta vuonna 1972, ja hallitsija Zulfikar Ali Bhutto kutsui maan insinöörejä ja tutkijoita keskustelemaan aiheesta Multaniin. Intia räjäytti ydinaseensa Tharin autiomaassa Pokhranin alueella 1974, mikä ei ainakaan hillinnyt Pakistanin halua saada ydinase haltuunsa. Pakistanin johto tunsi maan uhatuksi, olihan se käynyt kolme sotaa Intian kanssa. Alussa ydinohjelmaa johti Munir Ahmad Khan, joka lienee ollut Pakistanin ydinohjelman todellinen perustaja. Vuonna 1974 metallurgian insinööri Abdul Khadeer Khan onnistui varastamaan Belgiasta uraanin rikastamiseen sopivan ultrasentrifugin piirustukset, minkä jälkeen käynnistettiin Ohjelma-706 eli uraanin rikastamisohjelma. Toisaalta Pakistan pyrki moneen otteeseen 1970-luvulla saamaan Intian kanssa alueelle ydinaseettoman vyöhykkeen, mutta sopuun siitä ei päästy.