Ernest Rutherford
McGill yliopistossa olonsa aikana Rutherford otti laboratorioonsa yhä useampia tutkijaopiskelijoita, mukaan lukien naisia joita tuohon aikaan opiskeli yliopistossa vain muutamia. Hän oli kysytty puhuja ja lehtiartikkeleiden kirjoittaja. Hänet valittiin vuonna 1900 Kanadan ja 1903 Lontoon Royal of Society jäseneksi. Hän kirjoitti tällä kaudella myös tärkeimpiä radioaktiivisuuden oppikirjoja. Hänen ensimmäisen kirjansa Radioactivity julkaistiin vuonna 1904. Hänelle myönnettiin apurahoja, hän sai mitaleita ja paljon työtarjouksia. Myöhemmin vuonna 1908 hän sain Nobelin kemian palkinnon tutkimuksistaan alkuaineiden hajoamisesta sekä radioaktiivisten aineiden kemiallisista tuloksistaan. Hämmentynyt Rutherford usein kertoi ystävilleen, että nopein muutos minkä hän tiesi, oli hänen siirtyminen fyysikosta kemistiksi.
Edmund Cartwright
Vuonna 1792 Cartwright sai viimeisen kutomateknisen patentin, jossa esiteltiin useilla sukkulapesillä varustetut kangaspuut ruutukuvioiden ja vinoraitojen tekemistä varten. Hänen työnsä olivat kuitenkin tuloksettomia, sillä tuli ilmeiseksi, ettei millään, vaikka kuinka täydellisellä mekanismilla voisi onnistua niin kauan kuin loimilankojen asetus oli mahdollista vain kudonnan keskeydyttyä. Hänen yrityksensä tehdä loimiasetus kudonnan aikana epäonnistuivat. Vuonna 1803 tämän ongelman ratkaisi William Radcliffe avustajansa Thomas Johnsonin kanssa keksimällä loimikehyksen ja lisäämällä räikkämekanismin kankaan siirtoon.
Vuonna 1809 Cartwright sai parlamentilta 10 000 Englannin punnan palkinnon keksinnöistään. Vuonna 1821 hänet valittiin Royal Societyn jäseneksi.