Leningradin piiritys
Leningradin piiritys () oli toisen maailmansodan aikana suoritettu sotilasoperaatio, jossa Leningradin (nyk. Pietari) maayhteydet muuhun Neuvostoliittoon katkaistiin. Piiritys alkoi 8. syyskuuta 1941, jolloin Saksan pohjoinen armeijaryhmä saavutti Laatokan rannan Leningradin itäpuolella. Saksalaisten saartorengas murtui 18. tammikuuta 1943, jolloin puna-armeija löi saksalaisjoukot Laatokan rannalta ja avasi pysyvän maayhteyden kaupunkiin. Toisen laskutavan mukaan piiritys päättyi vasta 27. tammikuuta 1944 kun Saksan joukot ajettiin 60–100 km:n päähän kaupungista Laukaanjoen tasalle.
Erillissotateesi
Suomi oli nyt Saksan liittolainen, mutta Suomen johtajille oli tärkeä säilyttää mahdollisimman suuri liikkumavapaus tulevaisuudessa, sillä Saksankaan sotamenestys ei ollut varmaa. Tämä edellytti suhteiden säilyttämistä länteen. Englannin pääministeri Winston Churchill saikin kirjeen Suomesta, jonka presidentti Ryti ja Mannerheim olivat allekirjoittaneet 24. kesäkuuta 1941. Kirjeessä maan johto teki selväksi, että Suomessa oltiin tietoisia Englannin ja Neuvostoliiton salaisesta sopimuksesta. Syksyn mittaan selvisi myös, että Saksan armeija ei pystynyt valloittamaan Leningradia ja tilanne muotoutui piiritykseksi. Erillissotanäkemystä on puolustettu sillä, että tässäkin tilanteessa päätöksentekoa ohjasi Suomen oma etu. Saksan toiveisiin ja vaatimuksiin hyökätä Leningradiin ei suostuttu. Länsivallat olivat koko ajan vaatineet Suomea lopettamaan sotatoimet, varsinkin sen jälkeen, kun vanha raja oli saavutettu. Leningradin saartorengasta eivät suomalaiset pyrkineet sulkemaan, eikä huoltokuljetuksille tärkeää Muurmannin rataa vastaan ei enää pyritty hyökkäämään. Käytännössä koko Suomen armeija siirtyi puolustusmuodostelmaan. Yhdistynyt kuningaskunta julisti siitä huolimatta sodan Suomelle 6. joulukuuta 1941. Jo sitä ennen Suomi oli liittynyt kommunismin vastaiseen Antikomintern-sopimukseen.