Libyan kuningaskunta
Sodan jälkeen Britanniassa nousi valtaan uusi Työväenpuolueen johtama hallitus. Sen ulkoministeri Ernest Bevin kannatti alueiden välitöntä itsenäistymistä, mutta asioita mutkisti muiden liittoutuneiden vaatimukset sodan jälkeen nopeasti kiristyneessä ilmapiirissä. Neuvostoliitto ehdotti Italian ja Neuvostoliiton jakamaa hallintoa Tripolitaniassa, ja Yhdysvallat vastasi tähän ehdottamalla alueen siirtämistä Yhdistyneiden kansakuntien alaisuuteen kymmen vuoden ajaksi. Ranska vastusti alueen itsenäistymistä pelätessään sen kannustavan itsenäisyysliikkeitä sen hallitsemissa Tunisiassa ja Algeriassa. Liittoutuneiden solmiessa rauhansopimuksen Italian kanssa helmikuussa 1947 osapuolet julistivat sitoutuvansa neuvottelemaan edelleen Libyan tulevaisuudesta, tai, jos yhteisymmärrystä ei saavutettaisi vuoden kuluessa, asia tulisi viedä YK:n yleiskokouksen käsiteltäväksi. Niinpä asia käsiteltiin yleiskokouksessa huhtikuussa 1949. Kokouksessa britit ja Italia esittivät Yhdysvaltojen tuella brittien Ernest Bevinin ja Italian ulkoministeri Carlo Sforzan mukaan nimetyn Bevin-Sforza-sopimuksen, jolla Libya itsenäistyisi kymmenen vuoden siirtymäajan jälkeen, ja sen ajan Tripolitania olisi Italian, Kyrenaika Britannian ja Fezzan Ranskan hallinnon alainen. Esitys johti laajoihin mielenosoituksiin Libyassa ja muualla arabimaailmassa, ja lopulta se kaatui yleiskokouksessa saman vuoden toukokuussa äänin 37–14.
Tripoli (Libanon)
Tripolia on asutettu jo foinikialaisten aikana, mutta sen alkuperäistä foinikialaista nimeä ei tunneta. Ensimmäiset maininnat kaupungista historiallisissa lähteissä ovat peräisin Persian valtakunnan ajoilta. Sen nykyinen nimi on taustaltaan kreikkalainen ja viittaa alkuperäiseen kolmeen kaupunginosaan, joita erotti toisistaan muuri. Pian kristinuskon synnyn jälkeen Tripolista tuli hiippakunta, jonka perusti tarinan mukaan apostoli Pietari, joka nimitti kaupungin ensimmäisen piispan. Tuolloinen Tripoli sijaitsi sen nykyisen sataman alueella. Muslimit valloittivat kaupungin Bysantin valtakunnalta umaijadien kalifi Muawija I:n lähetettyä sinne joukkonsa. Muslimien piirittäessä kaupunkia sen asukkaat pakenivat laivoilla. Muawija asutti tyhjentyneen kaupungin lähteistä riippuen juutalaisilla tai persialaisilla. Vuonna 1047 persialainen matkailija Nasir Khusraw kuvaili kaupungissa asuvan noin 20 000 henkilöä, joiden valtaosa oli tuolloin šiialaisia.