Giuseppe Tartini
Vuonna 1769 vanha oppilas ja hyvä ystävä Nardini palasi Padovaan sairaan ystävänsä Tartinin tueksi. Tartinin vaimo oli kuollut edeltävänä vuonna. Toinen ystävä, sellisti Antonio Vandini, tuli myöskin Giuseppen avuksi, ja oletettavasti merkitsi ylös Tartinin elämän varhaisia vaiheita. Tartini kuoli Padovassa helmikuussa 1770. Tartini oli eläessään julkaissut akustiikkaa käsitteleviä tutkielmia, ohjemateriaalia ja lukuisia sävellyksiä. Suuri osa hänen sävellyksistään oli vielä käsikirjoituksina.
Titanus (elokuvayhtiö)
Sodan jälkeen Titanus oli yksi Italian merkittävimmistä elokuvien tuotantoyhtiöistä. Se valmisti etupäässä melodraamoja, komedioita ja muita viihde-elokuvia. Suuria yleisömenestyksiä olivat muun muassa Raffaello Matarazzon sentimentaaliset elokuvat "Elämän jano" ("Catene", 1949), "Tormento" (1950) ja "Elämän valhe" ("I figli di nessuno", 1951). Gustavo Lombardo kuoli vuonna 1951 jättäen yhtiön pojalleen Goffredolle. Taitavana liikemiehenä tunnettu Goffredo Lombardo tuotti sekä kaupallista viidettä että kunnianhimoisia taide-elokuvia. Matarazzon lisäksi Titanuksen tärkeimpiä ohjaajia olivat Ubaldo Del Colle, Guido Brignone ja Valerio Mastrocinque. Vuoden 1953 tienoilla Lombardo keksi niin sanotun ”vaaleanpunaisen neorealismin”, jota edustivat muun muassa Luigi Comencinin "Leipää, rakkautta ja unelmia" ("Pane, amore e fantasia", 1953) ja "Rakkauden huumaa ja mustasukkaisuutta" ("Pane, amore e gelosia", 1954) sekä Dino Risin "Vaarallinen leski" ("Pane, amore e...", 1955). Jakelutoiminnassaan Titanus toimi yhteistyössä muun muassa Pathé Consortium Cinéman ja Metro-Goldwyn-Mayerin kanssa.