Yhdeksäs ristiretki
Yhdeksäs ristiretki yhdistetään joskus sitä edeltävään kahdeksanteen ristiretkeen. Sitä pidetään viimeisenä keskiajan ristiretkistä, jotka suuntautuivat Pyhään maahan.
Retken syynä oli Egyptin mamelukkien valtakunnan jatkuva kasvu ja pian tapahtuva viimeisten ristiretkeläisten linnoitusten hylkääminen. Pohjois-Afrikkaan suuntautunut kahdeksas ristiretki sekä Pyhään maahan suuntautunut yhdeksäs olivat osina laajempaa suunnitelmaa, johon kuului muun muassa espanjalaisten kuninkaiden toimintaa, armeijan liikehdintää pakanoita vastaan itäisessä Euroopassa sekä liitto mongolien kanssa mamelukkeja ja turkkilaisia vastaan. Siksi ristiretkeläisten kansallisuus vaihteli eurooppalaisista prinsseistä (Englannin prinssi Edvard ja Ranskan Ludvig IX) uskonnollisiin johtajiin (Bysantin keisari) ja mongolijohtajiin kuten Möngke- ja Hülegü-kaanit.
Toinen ristiretki Suomeen
Eerikinkronikan kronologian perusteella retken on ajoitettu tapahtuneen vuosina 1249–1250. Kronikka kertoo jaarlin olleen tällä sotaretkellä Ruotsin kuninkaan Eerik Sammalkielen kuollessa 2. helmikuuta 1250. Myös ajoitusta 1238–1239 on ehdotettu. Lyypekin kronikka puolestaan toteaa vuoden 1266 kohdalla: ”Birger-herttua pakotti Suomen kuulumaan Ruotsiin”. Vaikka sotaretki olisi todella tapahtunut, ei sitä voida kuitenkaan pitää varsinaisena ristiretkenä, vaan niin sanottuna ledung-retkenä.