Ison-Britannian kuningaskunta
Ison-Britannian kuningaskunta (, virallisesti "Great Britain") oli Ison-Britannian saaren käsittävä perustuslaillinen monarkia Länsi-Euroopassa vuodesta 1707 vuoteen 1800. Se muodostui, kun Englannin kuningaskunta ja Skotlannin kuningaskunta solmivat unionisopimuksen vuonna 1707. Valtiota hallitsi uusi yhteinen parlamentti ja hallitus, jotka sijaitsivat Lontoon Westminsterissä. Kahdella kuningaskunnalla oli ollut sama hallitsija siitä lähtien, kun Skotlannin kuningas Jaakko VI kruunattiin Englannin kuningas Jaakko I:ksi vuonna 1603.
Uusapostolinen kirkko
Uusapostolinen kirkko on syntynyt jatkumona 1830-luvulla Isossa-Britanniassa syntyneeseen katolis-apostoliselle kirkolle, jota kutsuttiin liikkeen johtohahmon Edward Irvingin mukaan myös "irvingiläisyydeksi". Katolis-apostolinen kirkko katsoi olevansa lopunajan morsiusseurakunta, jonka Jeesus Kristus oli perustanut maan päälle ennen toista tulemistaan. Kirkossa koettiin voimakkaita, Pyhän Hengen aikaansaamaksi koettuja ilmiöitä, kuten kielilläpuhumista, profetoimista ja parantamisia. Katolis-apostolinen kirkko uskoi Jeesuksen palauttaneen kirkolleen pätevän apostolinviran, jonka kirkko oli kadottanut nk. suuressa luopumuksessa, jolloin se oli hylännyt Kristuksen aikoinaan opettaman evankeliumin ja kirkon perusperiaatteet. Vuonna 1835 katolis-apostoliset seurakunnat tunnustivat kaksitoista apostolia, jotka Jeesus Kristus oli niiden mukaan valinnut ja joilla oli valtuus toimittaa pätevästi pelastukseen välttämättömät toimitukset, kuten kaste ja ehtoollinen sekä vuodesta 1847 lähinnä konfirmaatiota vastannut "sinetöinti", jonka katsottiin välittävän sinetöitävälle Pyhän Hengen täyteyden. Katolis-apostoliset apostolit vihkivät puolestaan virkoihinsa pappeja ja diakoneja.