Ensimmäinen ristiretki
Ensimmäinen ristiretki oli vuosina 1095–1099 käyty sotilaallinen konflikti kristittyjen ja muslimien välillä. Ristiretki alkoi, kun paavi Urbanus II onnistui saarnoillaan vakuuttamaan joitakin maallisia hallitsijoita Pyhän maan uhatusta asemasta. Alun perin Bysantin keisari oli pyytänyt apua paavilta vedoten seldžukkien uhkaan, vaikka todellisena motiivina keisarilla oli oman valtakuntansa laajentaminen itään. Paavin motiivina oli myös halu yhtenäistää kristittyjen rivejä.
Ensimmäinen ristiretki
Onnistuneen Nikaian valloituksen jälkeen ristiretkiarmeijan pääryhmä marssi Tatikiosin komentamana kohti Dorylaeumia. Vahvuudeltaan selvästi heikompi Bohemondin yksikkö marssi pääryhmästä erillään. Osa ristiretkestä kertovista kronikoista ehdottaa, että syynä oli näiden johtajien erimielisyys. Syynä saattoi kuitenkin olla puhdas erehdys. Bohemondin tietoisuuteen tuli, että turkkilaiset tiedustelijat seurasivat heidän liikkeitään ja arveli heidän väijyvän Dorylaeumissa. Seldžukkien ohella sotaan liittyi nyt persialaisia, danišmendidejä ja Kaukaasian albaaneita. Taistelut käytiin heinäkuun ensimmäisenä päivänä, ja ne päätyivät ristiretkeläisten voittoon turkkilaisten onnistuneesta yllätyshyökkäyksestä huolimatta, kun Tatikios saapui paikalle. Voiton myötä eurooppalaiset pääsivät käsiksi arvorikkauksiin, mutta mikä tärkeintä, ristiretkeläiset ja bysanttilaiset onnistuivat toimivaan yhteistyöhön kireistä väleistä huolimatta. Dorylaeumin voiton myötä tie Antiokiaan ja sitä kautta Jerusalemiin oli askeleen lähempänä.