Luonto (mytologia)
Luonto oli karjalaisten vanhan käsityksen mukaan ihmisen (tai ehkä muunkin persoonan omaavaksi koetun asian tai ilmiön) suojelushaltija. Tämän olennon nimestä on tullut sekä ympäristöä tarkoittava sana luonto että perustavanlaatuisia ihmisen tai eläimen henkisiä piirteitä tarkoittava sana luonne.
Luonto vastaa hieman kristinuskon suojelusenkeliä. Jokaisella ihmisellä on luonto, joka seuraa häntä suojellen ja tuoden onnea. Voimakasluontoiset ihmiset eli ne, joilla on voimakas luontohaltija, menestyvät usein paremmin kuin heikkoluontoiset. Luonto esiintyy toisinaan ihmisen kaksoisolentona. Luonto voi kulkea ihmisen edellä ikään kuin ihmisen kuvajaisena. Tällä tavoin on selitetty etiäisiä.
Suomalainen kansanperinne
Tarinat ovat dramaattisia kertomuksia, jotka on esitetty totena. Tarinoiden runko on kiinteä ja juoniaines voi olla tunnettu laajalti Pohjois- ja Keski-Euroopassa, mutta hahmot, tapahtuma-aika ja -paikka vaihtelevat. Tarinan on usein kerrottu tapahtuneen kertojan lähipiirissä, tietyssä kylässä tai tietylle henkilölle. Uskomustarinat kertovat ihmisen suhteesta yliluonnolliseen, niiden aiheita ovat tietäjät ja noidat, kuolema, paholainen, jättiläiset ja aarteet. Niissä on usein vakavia moraalisia opetuksia: piru vie kiroilijan tai vainajat kostavat hautausmaan rauhan häiritsemisestä. Historialliset tarinat kertovat reaalimaailman henkilöistä tai tapahtumista, mutta niissäkin voi olla yliluonnollisia aineksia.