Ensimmäinen ristiretki
Ensimmäinen ristiretki oli vuosina 1095–1099 käyty sotilaallinen konflikti kristittyjen ja muslimien välillä. Ristiretki alkoi, kun paavi Urbanus II onnistui saarnoillaan vakuuttamaan joitakin maallisia hallitsijoita Pyhän maan uhatusta asemasta. Alun perin Bysantin keisari oli pyytänyt apua paavilta vedoten seldžukkien uhkaan, vaikka todellisena motiivina keisarilla oli oman valtakuntansa laajentaminen itään. Paavin motiivina oli myös halu yhtenäistää kristittyjen rivejä.
Manuel I Komnenos
Manuelin menestys idän suunnalla jäi lyhytaikaiseksi, sillä hänen läsnäoloaan vaadittiin Balkanilla. Vuonna 1147 hän salli kahden ristiretkeläisarmeijan, joita johtivat Saksan Konrad III ja Ranskan Ludvig VII, kulkea alueidensa halki. Näihin aikoihin Bysantin hovissa oli vielä väkeä, joka muisti, kuinka ensimmäisen ristiretken osanottajat olivat kulkeneet Bysantin halki, mikä oli tapahtumana merkkipaalu itäisen ja läntisen kristikunnan suhteissa ja oli innoittanut Manuelin tätiä, Anna Komnenaa.