Valtakunnankonkordaatti
Katolisen kirkon asema oli muuttunut merkittävästi ensimmäisen maailmansodan myötä. Useat eurooppalaiset monarkiat olivat hajonneet sodan myötä, ja Pariisin esikaupunkirauhoissa oli luotu koko joukko uusia itsenäisiä valtioita, joissa katolisella kirkolla ei ollut valmiiksi vakiintunutta asemaa. Saksan keisarikunnan tilalle syntyi liberaalis-demokraattinen Weimarin tasavalta, jonka perustuslaki takasi hyvin laajat poliittiset ja yksilönvapaudet. Katoliseen kirkkoon kriittisesti suhtautunut työväenliike saavutti vahvan aseman useissa maissa. Tässä tilanteessa katolinen kirkko katsoi parhaaksi vakiinnuttaa asemansa solmimalla valtioiden kanssa kahdenvälisiä sopimuksia, joihin vuonna 1917 hyväksytty Kanoninen kirkkolaki antoi mahdollisuuden. Paavi Pius XI onnistui solmimaan konkordaatin esimerkiksi Latvian kanssa 1922, Portugalin kanssa 1928 ja Itävallan kanssa 1933. Erityisen merkittäviä olivat Italian kanssa 1929 solmitut Lateraanisopimukset, jotka selkiinnyttivät katolisen kirkon ja Italian valtion suhteet. Katolilaisuudesta tuli Italian virallinen valtionuskonto ja Vatikaanivaltio sai suvereenin aseman.
Jalal Talabani
Hän oli Kurdistanin demokraattisen puolueen (KDP) politbyroon johdossa 1960-luvulla. Kun kurdit lähtivät kapinaan 1961, Talabani johti taisteluja Irakissa ja vei kurdien asiaa Eurooppaan ja Lähi-itään etsien tukea. Kun kapina kukistui 1975, Talabani lähti sanomansa mukaan KDP:stä luomaan sivistyneempää, demokraattisempaa ja vähemmän heimoihin luottavaa poliittista puoluetta. Tämä johti Kurdistanin isänmaallisen liiton (PUK) syntyyn 1975. Talabanin puolue taisteli Massoud Barzanin KDP:n kanssa aina Persianlahden sotaan (2.8.1990 – 28.2.1991) 1991 asti. Vuonna 1992 kurdialueilla pidettiin vaalit ja luotiin PUK-KDP:n yhteishallinto. Jännitteet johtivat kuitenkin aseellisiin taisteluihin 1994. Puolueet solmivat rauhansopimukseen Washingtonissa 1998.