Norjan historia
Tanska liittyi Napoleonin puolelle sen sodissa muita Euroopan suurvaltoja vastaan. Voittajat päättivät ottaa Tanskalta Norjan ja antaa sen Ruotsin kuninkaalle Kielin rauhassa tammikuussa 1814. Ruotsi puolestaan oli menettänyt Suomen 1809 Haminan rauhassa Venäjälle. Norja kuitenkin julistautui itsenäiseksi Eidsvollin kansalliskokouksessa 17. toukokuuta 1814, jolloin maalle vahvistettiin myös perustuslaki. Norjan kuninkaaksi valittiin Norjan käskynhaltijana toiminut Tanskan kruununprinssi Kristian Fredrik. Ruotsi kuitenkin pakotti Norjan personaaliunioniin maiden oltua kahden viikon ajan sotatilassa, mutta maa säilytti kokouksessa määritellyn perustuslakinsa. Kuninkaaksi valittiin Ruotsin kuningas Kaarle XIII.
Sven Haaraparta
Norjan kuninkaan Olavi Tryggvenpojan kuoltua Svoldin taistelussa vuonna 999 (tai 1000), Sven kontrolloi myös Norjaa jaarli Eerik Haakoninpojan hallitessa maata vasallina. Pyhän Bricen päivän verilöylyn (marraskuu 1002) jälkeen Sven mitä luultavimmin vastasi hyökkäyksistä Englantiin 1003–1005, 1006–1007 ja 1009–1012. Verilöyly nähtiin laajamittaisena etnisenä puhdistuksena, jonka Ethelred II Neuvoton kohdisti Englannin tanskalaisväestöön. Sven peri suuria summia rahaa Englannilta niin sanottuna tanskalaisverona (Danegeld) ja johti henkilökohtaisesti tanskalaislaivaston hyökkäystä vuonna 1013.