Osmanien valtakunta
Turkkilaiset nousivat Vähässä-Aasiassa, kun seldžukit vuonna 1071 kukistivat Manzikertin taistelussa Bysantin joukot. Heimon yksi haara perusti tämän jälkeen Rūmin sulttaanikunnan. Vuonna 1301 rum-seldžukkien soturiyhteisön johtaja Osman I (Uthmān) otti sulttaanin arvonimen ja julisti maan itsenäiseksi Ottomaanivaltioksi pääkaupunkinaan Söğüt. Murad I:n aikana osmanit valtasivat Edirnen, jonka jälkeen suurvisiiri Çandarlı Halil pašša loi valtakunnalle uuden armeijan janitsaarit.
Selim I
Selim hyökkäsi ja tuhosi Mamelukien sulttaanikunnan Marj Dabiqin taistelussa ja al-Raydaniyyan taistelussa, joka johti Syyrian, Palestiinan ja Egyptin liittämiseen Osmanien valtakuntaan. Hän myös yletti Ottomaanien vallan Mekan ja Medinan pyhiin kaupunkeihin. Kun Egypti ja sen Arabian provinssit otettiin mamelukeilta, Selim julisti olevansa ”"Khadim ul Haremeyn"” (Kahden pyhäkön palvelija) ”"'Hakim ul Haremeyn"” (Kahden pyhäkön hallitsija) sijaan. ”Pyhäköt” viittaavat Masjid al-Haramin moskeijaan Mekkassa ja Masjid al-Nabawiin Medinassa, jotka ovat kaksi pyhintä paikkaa islaminuskossa. Kuten isoisänsä Fatih, myös Selim julisti olevansa kalifi (arabiaksi Muhammadin seuraaja); ”Islamin suojelija”, jonka katsottiin olevan koko islamin johtaja, niin šiiojen kuin sunnien. Selim määräsi sodan Persian šaahi Ismail I:stä vastaan, joka myös julisti olevansa kalifi. Sotaretki joka seurasi määräystä oli voittokulkue Selimille, jonka horjumattomuus ja rohkeus voitto janitsaarien niskoittelun.