Varjoliito
Varjoliito on ilmailulaji, jossa ihminen lentää laskuvarjoa muistuttavan kankaisen siiven, eli varjoliitimen avulla käyttäen hyväksi lämpimiä nousevia ilmavirtauksia, rinnetuulta tai valjaisiin lentäjän selän taakse kiinnitettyä moottoria. Laji on kehitetty Keski-Euroopan Alpeilla 1970-luvulla, kun laskuvarjoharrastajat halusivat liitää tavallista laskuvarjohyppyä pidempiä matkoja vuoren rinteiltä.
Mikojan-Gurevitš MiG-105
Dyna-Soariin suunniteltiin kiinteät delttasiivet. Spiralin tunnusmerkki olivat sen uudenaikaiset, säädeltävät ja muotoaan muuttavat siivet. Laukaisun aikana ja maahan palatessa siivet olivat pystyssä koneen runkoa vasten 60 asteen kulmassa toimien vakauttimina. Irtauduttuessa emoaluksesta ohjaaja aktivoi ohjaimet, jotka laskivat siivet vaakatasoon antamaan koneelle paremmat lento-ominaisuudet.
Spiralin laskeutuminen oli hallittua ja alus pystyi tekemään käännöksen laskeutumisen helpottamiseksi. Tasainten alle oli asetettu yksi Koliesov-suihkumoottori lähtöä varten. Suutin oli lähtöjen ja laskeutumisen aikana suojattuna luukun takana, joka pystyttiin avamaan, kun haluttiin päästä äänennopeuteen. Dyna-Soar kykeni käyttämään moottoriaan vain kerran, lähdön aikana, ja palatessaan aluksen oli tarkoitus laskeutua liitämällä ilman kunnon ohjausta. Asiakirjojen mukaan alus olisi voinut käyttää pakorakettiaan, LGM-30 Minutemanin kolmivaiheista rakettia, ja tekemään laskeutumisen uusimisen tarvittaessa. Spiralissa oli nostava runko, Dyno-Soar oli enemmän tavallisen lentokeen tai liitokoneen tapainen.
Dyna-Soarin lämpökilpi oli tehty suuria lämpötiloja kestävistä materiaaleista kuten niobiumista, molybdeenista, volframista ja nikkelipohjaisesta René 41:sta. Spiralia suojasi neuvostoliittolaisten vaaka-laattahaarniskaksi kutsuma, yksittäisistä metallilaatoista, jotka roikkuivat laskeutumisen aiheuttaman lämpölaajenemisen kestävien nivelletyjen keraamisten laakereiden varassa. Tätä tapaa testattiin useiden BOR-alusten (ven. ”miehittämätön kiertoradan rakettilentokone”) avulla.