Bysantin valtakunta
Bysantin valtakunta eli Itä-Rooma ( tai , "Politeia tōn Rhōmaiōn"; ; "Roomalaisten keisarikunta") oli Rooman valtakunnan itäosa, joka säilyi länsiosan romahdettua 400-luvulla ja jonka valtakausi kesti yli tuhat vuotta aina vuoteen 1453 saakka. Bysanttilainen identiteetti oli yhdistelmä roomalaisuutta, kreikkalaista (hellenististä) kulttuuria ja ortodoksista kristinuskoa. Bysantti katsoi viimeiseen saakka edustavansa keisarillisen Rooman valtakunnan perintöä keisari Konstantinus Suuren luomassa kristillisessä muodossa.
Ensimmäinen ristiretki
Bysantin keisarin asemaa ihannoitiin läntisessä Euroopassa maallisten hallitsijoiden keskuudessa. Itä-Rooman jäljittelijänä kunnostautui Kaarle Suuri, joka loi suurvallan Länsi-Eurooppaan. Kaarle toivoi pääsevänsä kiistattomaan valta-asemaan, muttei onnistunut pyrkimyksissään täysin. Länsi-Eurooppaan syntyi samalla keisarien ja paavin välinen valtataistelu. Kiistaa käytiin myös lännen ja idän välillä, kun Kaarle Suuri oli kruunattu ”roomalaisten keisariksi”, mutta Bysantissa keisarin arvonimeä ei hyväksytty muille kuin omalle keisarille. Bysantin keisari Mikael I lopulta suostui kutsumaan lännen hallitsijaa keisariksi, muttei kuitenkaan roomalaisten keisariksi. 800-luvun lopulla läntinen keisarikunta hajosi, mutta se elvytettiin vuonna 962, kun paavi Johannes XII kruunasi Saksan kuninkaan Otto I:n Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan hallitsijaksi. Läntinen Eurooppa poikkesi siinäkin suhteessa Bysantista, että aiemmassa oli monitahoinen hallintahierarkia, kun taas jälkimmäisessä valta oli keskittynyt keisarille.