Inkavaltakunta
Inkavaltakunnan yksinvaltias johtaja oli jumalkuningas "Sapa Inca". Hallitsijan alaisuudessa oli korkein neuvosto "hunu", jota hallitsija kuunteli neuvoa-antavana elimenä. Sen merkitys oli kuitenkin käytännössä melko vähäinen. Neuvoston jäsenistö koostui valtakunnan neljän hallintoalueen eli "suyun" johtohenkilöistä, ja se toimi yhdyssiteenä paikallishallinnon yksiköihin. Neljän hallintoalueen johtajia olivat varakuninkaat, "capacit". Hallintoalueet muodostuivat provinsseista, joiden johdossa oli yksinvaltias "tocricoc", syntyperäinen "capac" inka. Hänen alamaisiaan olivat neljä paikallista ylimystä, "huñoa", jotka toimivat noin kymmenentuhannen ihmisen päällikkönä. Inkojen kymmenjärjestelmän mukaisessa käskyvaltahierarkiassa huñoja seurasivat tuhannen ihmisen päälliköt ja edelleen sadan ihmisen päälliköt, joiden tehtävät liittyivät työveron ja tuotannonjaon valvontaan. Provinssien hallinnossa toimi lisäksi hallitsijan henkilökohtaisia edustajia, erikoisvirkamiehiä, jotka valvonnan lisäksi myös ehkäisivät vakoilua sekä vahvistivat avioliittoja, jakoivat viljelysmaita ja hoitivat maaomaisuuksien perimisasioita. Inkojen raskas virkamiesjärjestelmä hajautti talouspoliittista valtaa paikallisvirkamiehille ja samalla esti papiston vallan kasvua.
Susa
Aleksanteri Suuri voitti Dareios III:n 331 eaa. ja taisteltuaan seitsemän vuotta aina Intiaan ulottuneilla retkillään Aleksanteri Suuri palasi Susaan ja otti vaimokseen Dareioksen tyttären. Hän piti joukkohäät 10 000 kreikkalaismiehelle ja näiden persialaisille vaimoille ja ilmoitti yhdistävänsä Kreikan ja Persian yhdeksi suurvallaksi. Kun Aleksanteri Suuri kuoli 323 eaa., Susa jäi maakunnalliseksi kaupungiksi. Siellä oli myöhemmässä vaiheessa piispanistuin ja sassanidien kuningas Sapor II, joka oli kiihkeä zarathustralainen, laittoi satoja norsuja tallomaan Susaa maantasalle. Lopullinen tuho muinaiselle Susalle tuli 1200-luvulla, kun mongolit tuhosivat sen.