Libyan kuningaskunta
Sodan jälkeen Britanniassa nousi valtaan uusi Työväenpuolueen johtama hallitus. Sen ulkoministeri Ernest Bevin kannatti alueiden välitöntä itsenäistymistä, mutta asioita mutkisti muiden liittoutuneiden vaatimukset sodan jälkeen nopeasti kiristyneessä ilmapiirissä. Neuvostoliitto ehdotti Italian ja Neuvostoliiton jakamaa hallintoa Tripolitaniassa, ja Yhdysvallat vastasi tähän ehdottamalla alueen siirtämistä Yhdistyneiden kansakuntien alaisuuteen kymmen vuoden ajaksi. Ranska vastusti alueen itsenäistymistä pelätessään sen kannustavan itsenäisyysliikkeitä sen hallitsemissa Tunisiassa ja Algeriassa. Liittoutuneiden solmiessa rauhansopimuksen Italian kanssa helmikuussa 1947 osapuolet julistivat sitoutuvansa neuvottelemaan edelleen Libyan tulevaisuudesta, tai, jos yhteisymmärrystä ei saavutettaisi vuoden kuluessa, asia tulisi viedä YK:n yleiskokouksen käsiteltäväksi. Niinpä asia käsiteltiin yleiskokouksessa huhtikuussa 1949. Kokouksessa britit ja Italia esittivät Yhdysvaltojen tuella brittien Ernest Bevinin ja Italian ulkoministeri Carlo Sforzan mukaan nimetyn Bevin-Sforza-sopimuksen, jolla Libya itsenäistyisi kymmenen vuoden siirtymäajan jälkeen, ja sen ajan Tripolitania olisi Italian, Kyrenaika Britannian ja Fezzan Ranskan hallinnon alainen. Esitys johti laajoihin mielenosoituksiin Libyassa ja muualla arabimaailmassa, ja lopulta se kaatui yleiskokouksessa saman vuoden toukokuussa äänin 37–14.
Libyan historia
Tärkeimmät virstanpylväät Libyan historiassa ovat olleet islamin ja arabien kulttuurin vakiintuminen alueelle keskiajalla, sekä viimeisen sadan vuoden aikana itsenäistyminen, öljyn löytyminen sekä syyskuun 1969 vallankumous, joka nosti eversti Muammar Gaddafin valtaan. Vallankumousta seurannut ajanjakso toi mukanaan useita merkittäviä muutoksia, sillä Gaddafin hallinto teki ensimmäisen vakavastiotettavan yrityksen yhtenäistää Libyan kansa ja muodostaa libyalainen valtio ja identiteetti. Lisäksi hallinto pyrki päättäväisesti monipuolistamaan taloutta öljystä saaduilla tuloilla, sekä tavoitteli arabimaailman johtajuutta. Tämän seurauksena libyalainen yhteiskunta joutui maan hallinnon harjoittaman huomattavan ohjailun ja tarkkailun alaisuuteen. Vaikka Libyan hallinto ja sen meriitit ovat herättäneet keskustelua niin maan sisällä kuin kansainvälisesti, on selvää, että Libya on nykyään olennaisesti erilainen maa kuin se oli 50 vuotta sitten. Vuoden 2011 alussa alkoivat Libyassakin hallituksenvastaiset mielenosoitukset. Esimerkkinä toimivat Tunisiassa ja Egyptissä tapahtuneet kansannousut. Syntyneen sisällissodan tuloksena Gaddafin hallinto kaatui elokuun lopuilla 2011. Gaddafi kuoli 20. lokakuuta, kun kapinalliset kukistivat viimeisen vastarintapesäkkeen Sirtin.