Saamelaisten historia
Aiemman vakiintuneen käsityksen mukaan varhaiskantasuomalaista kielimuotoa olisi puhuttu kivikaudella laajalla alueella Fennoskandiassa . Tämän käsityksen mukaan kivikauden loppuvaiheessa varhaiskantasuomalainen kieli olisi hajonnut kahtia. Hajoamisen jälkeen Suomen rannikkoalueen myöhäiskantasuomen puhujat olisivat edustaneet suomalaisten kielellisiä esivanhempia. Suomen sisämaassa ja laajoilla pohjoisen Fennoskandian alueilla taas olisi syntynyt kantasaamelainen kieli, josta kehittyivät myöhemmin saamelaiskielet.
August Schleicher
"Deutsche Sprache" (1860) jatkaa edellisten teosten ajatusta, että uudemmat kielet ovat polveutuneet kantakielistä ja että tämä polveutuminen on tapahtunut lainomaisen säännöllisesti. Uutta on se, että Schleicher yrittää tässä teoksessa muotoilla näitä "luonnonlakeja". Hänen väittämänsä oli, että ihmisen ja ihmiskielen evoluutio oli tapahtunut rinnakkain. Juuri kieli on tehnyt ihmisen, ja sekä ihmissuku että kielet ovat alkuperältään polygeneettisia. Ei siis ollut mitään kaikille ihmisille yhteistä kantakieltä ("Ursprache"). Oli useita paikallisia, tunteiden purkauksista syntyneitä kantakieliä. Koska kieli ja ajattelu olivat yhden ja saman prosessin eri puolia, eri ihmisryhmät kehittyivät eri tahdissa.