Stalingradin taistelu
Kun akselivallat aloittivat suurhyökkäyksen Neuvostoliittoon kesäkuussa 1941 yli kolmen miljoonan sotilaan voimin, sen päätavoite oli valloittaa Leningrad, Moskova ja Ukraina. Stalingrad ei alun perin ollut tärkeä kohde Adolf Hitlerin sotasuunnitelmassa. Kun puna-armeija onnistui torjumaan Saksan hyökkäyksen joulukuussa 1941 suunnitelmat kuitenkin muuttuivat. Seuraavana kesänä Hitler päätti aloittaa suurhyökkäyksen etelässä ja idässä – tavoitteena oli vallata Kaukasuksen öljykentät ja vehnävarat sekä katkaista Volgan liikennereitit. Huhtikuussa 1942 Hitler määräsi, että Stalingrad oli joko vallattava tai eristettävä suurhyökkäyksen yhteydessä. Kolme kuukautta myöhemmin kaupunki oli jo saksalaisten tärkein valloituskohde. Kaupungin valloittaminen oli strategisesti kannattavaa, sillä sen tehtaissa valmistettiin myös suuri osa Neuvostoliiton sotatarvikkeista ja sen kautta kulki lautoilla noin 70 % Neuvostoliiton käyttämästä öljystä.
Nikolajevkan taistelu
Nikolajevkan taistelu oli toisessa maailmansodassa Italian ja Neuvostoliiton joukkojen välinen taistelu itärintamalla. Taistelu oli osa suurempaa Stalingradin taistelua. Neuvostoliiton aloitettua operaatio Saturnuksen 16. joulukuuta 1942 vastauksena saksalaisten operaatio Talvimyrskyyn, Neuvostoliiton 1. ja 3. kaartinarmeija hyökkäsivät Italian 8. armeijan vuoristojoukkojen kimppuun piirittäen ja tuhoten ne. Italian 8. armeija, joka koostui 3. vuoristodivisioona Julian joukoista, 2. vuoristodivisioona Tridentinan joukoista, 4. vuoristodivisioona Cuneensen joukoista ja 156. jalkaväkidivisioona Vizencan joukoista lähtivät perääntymään 13. tammikuuta puna-armeijan hyökkäyksen seurauksena. 26. tammikuuta noin 40 000 sotilaan suuruinen joukko (joka käsitti vain 4 000 taisteluvalmista sotilasta) saapui Nikolajevkan (nyk. Livenkan) kylään, jota 6 000 neuvostosotilaan joukko miehitti. Italialaiset hyökkäsivät kylän läpi päästen lopulta saksalaisten linjoille Don-joelle. Taistelussa lähes koko Italian 8. armeija tuhoutui menettäen 30 000 sotilasta muun muassa komentaja Giulio Martinat kaatui taistelussa. Neuvostoliitto menetti 1 000 sotilasta kaatuneina.