Teollinen vallankumous
Espanjan perimyssodan (1701–1713) jälkeen maailman merien hallinta siirtyi Alankomailta Britannialle.. Vuonna 1707 solmittiin unionisopimus Englannin ja Skotlannin välille, jolloin syntyi Ison-Britannian kuningaskunta. Yrjö I:n valtaantulo 1714 muodosti samalla personaaliunionin protestanttisen Hannoverin kanssa. Suuressa siirtomaasodassa (1756–1763) Britannia turvasi asemansa Intiassa Ranskalta ja liitti Kanadan kolmeentoista siirtokuntaansa Pohjois-Amerikassa. Nämä julistautuivat itsenäisiksi jo vuonna 1776. Sitä seurasi Yhdysvaltain vapaussota, joka päättyi 1783 Pariisin rauhaan, jossa Britannia tunnusti Yhdysvaltain itsenäisyyden. 1700-luvulla Amerikan mantereelta tuotiin Eurooppaan viljaa, tupakkaa sekä ruokosokeria ja Intiasta puuvillaa ja -kankaita.
Uusapostolinen kirkko
Uusapostolinen kirkko on syntynyt jatkumona 1830-luvulla Isossa-Britanniassa syntyneeseen katolis-apostoliselle kirkolle, jota kutsuttiin liikkeen johtohahmon Edward Irvingin mukaan myös "irvingiläisyydeksi". Katolis-apostolinen kirkko katsoi olevansa lopunajan morsiusseurakunta, jonka Jeesus Kristus oli perustanut maan päälle ennen toista tulemistaan. Kirkossa koettiin voimakkaita, Pyhän Hengen aikaansaamaksi koettuja ilmiöitä, kuten kielilläpuhumista, profetoimista ja parantamisia. Katolis-apostolinen kirkko uskoi Jeesuksen palauttaneen kirkolleen pätevän apostolinviran, jonka kirkko oli kadottanut nk. suuressa luopumuksessa, jolloin se oli hylännyt Kristuksen aikoinaan opettaman evankeliumin ja kirkon perusperiaatteet. Vuonna 1835 katolis-apostoliset seurakunnat tunnustivat kaksitoista apostolia, jotka Jeesus Kristus oli niiden mukaan valinnut ja joilla oli valtuus toimittaa pätevästi pelastukseen välttämättömät toimitukset, kuten kaste ja ehtoollinen sekä vuodesta 1847 lähinnä konfirmaatiota vastannut "sinetöinti", jonka katsottiin välittävän sinetöitävälle Pyhän Hengen täyteyden. Katolis-apostoliset apostolit vihkivät puolestaan virkoihinsa pappeja ja diakoneja.