Ernest Rutherford
McGill yliopistossa olonsa aikana Rutherford otti laboratorioonsa yhä useampia tutkijaopiskelijoita, mukaan lukien naisia joita tuohon aikaan opiskeli yliopistossa vain muutamia. Hän oli kysytty puhuja ja lehtiartikkeleiden kirjoittaja. Hänet valittiin vuonna 1900 Kanadan ja 1903 Lontoon Royal of Society jäseneksi. Hän kirjoitti tällä kaudella myös tärkeimpiä radioaktiivisuuden oppikirjoja. Hänen ensimmäisen kirjansa Radioactivity julkaistiin vuonna 1904. Hänelle myönnettiin apurahoja, hän sai mitaleita ja paljon työtarjouksia. Myöhemmin vuonna 1908 hän sain Nobelin kemian palkinnon tutkimuksistaan alkuaineiden hajoamisesta sekä radioaktiivisten aineiden kemiallisista tuloksistaan. Hämmentynyt Rutherford usein kertoi ystävilleen, että nopein muutos minkä hän tiesi, oli hänen siirtyminen fyysikosta kemistiksi.
Joseph Franklin Rutherford
Rutherford oli organisaattori, joka muokkasi ja kehitti Russellin luomaa oppikäsitystä. Osa muutoksista oli todennäköisesti pakon sanelemia, kuten lopun aikoja koskevien, vääriksi osoittautuneiden tulkintojen muuttaminen. Osa taas pyrki luomaan Rutherfordin johtamalla liikkeelle omaa teologista profiilia. Oppikäsityksensä Rutherford esitteli, paitsi Vartiotornin artikkeleissa, myös vuosien 1921 ja 1941 välillä julkaisemassa kahdessakymmenessä kirjassa.