Lämpöputki
Lämpöputket soveltuvat erinomaisesti avaruustekniikkaan keveytensä, huoltovapautensa sekä luotettavuutensa perusteella. Suurimmista kehitysaskeleistaan lämpöputket ovat velkaa avaruustutkimukselle. Avaruudessa materiaalit kokevat rajuja lämpötilanvaihteluita ja esimerkiksi satelliitin aurinkopuolen ja varjopuolen lämpötilaeroja tasoittamaan on asennettu lämpöputkia. Avaruuspuvuissa on käytetty lämpöputkia lämmöntuottamiseen ja avaruusaluksissa sähkökomponenttien jäähdyttämiseksi ja lämmönsiirtämiseksi muuhun käyttöön. Lämpöputkia käytetään myös lämpödiodeina esimerkiksi ilmakehässä olevien satelliittien sensoreiden, kuten infrapunailmaisimien, jäähdyttämiseen.
Infrapunatähtitiede
Maan ilmakehä absorboi infrapunasäteilystä suuren osan, joten havainnot monella keskeisellä infrapuna-alueen aallonpituudella joudutaan tekemään avaruusteleskoopeilla kiertoradalta käsin. Koska infrapunasäteily on lämpösäteilyä, tulee havaintolaitteet eristää muun laitteiston lämmöltä ja lisäksi viilentää nestemäisellä typellä, jotta ne voisivat rekisteröidä avaruudesta tulevan heikon säteilyn. Monet ensisijaisesti optiset teleskoopit, kuten Hubble-avaruusteleskooppi ja VLT, kykenevät infrapunadetektoreiden avulla havaitsemaan kohteita myös infrapuna-aallonpituuksilla. Ensimmäinen puhtaasti infrapuna-alueen teleskooppi oli englantilais-hollantilainen IRAS, joka oli toiminnassa tammi–marraskuussa 1983. Muita merkittäviä teleskooppeja ovat ESAn ISO (1995–1998), Nasan Spitzer (laukaistiin radalleen elokuussa 2003) sekä vuonna 2009 toimintansa aloittanut ESAn Herschel-avaruusteleskooppi.