Punakaarti
Nimitys ”punainen kaarti” syntyi jo suurlakon alussa, mutta alun perin sillä tarkoitettiin vain kahta Kaarlo Luodon komentamaa rykmenttiä, jotka käyttivät punaisia käsivarsinauhoja. Väriin ei Suomessa vielä tuolloin liittynyt sen myöhempää poliittista merkitystä, vaan esimerkiksi osa kansalliskaartiin kuuluneista työläisistä käytti valkoisia nauhoja. Nimitys kuitenkin levisi nopeasti, ja jo lakon päättyessä porvaristo kutsui kansalliskaartia yleisesti ”punaiseksi kaartiksi”. Luodon kokoama ”punakaarti” oli sotilaallisen mallin mukaan organisoitu. Se harjoitteli Kaisaniemen puistossa tai Kallion ja 
Punavuoren työläiskaupunginosissa, samalla kun osa miehistöstä partioi eri puolilla kaupunkia. Perjantaina 3. marraskuuta punakaarti hääti poliisilaitokselta epälojaaleina pidetyt ylioppilaat, joita Luoto kuvaili ”tiukkoihin trikoisiin pukeutuneiksi urheilijoiksi”. Hänen mukaansa heidän tilalleen tuli nyt ”miehiä”.
Punakaarti
Punavankeja päästettiin ehdonalaiseen vapauteen syyskuun 1918 puolivälistä lähtien, jolloin vankileirit siirtyivät Sotavankilaitokselta siviiliviranomaisina toimineen vankeinhoitohallituksen alaisuuteen. Vankileirien purkamisen syynä oli myös länsivaltojen painostus. Vuodenvaihteen jälkeen vankeja oli enää 6 100, ja vuonna 1921, jolloin 40 000 entiselle punakaartilaiselle palautettiin kansalaisoikeudet, heitä oli enää noin 100. Viimeiset 50 punavankia vapautettiin vuonna 1927.