Rautapitoisuus (limnologia)
Ihmisessä olevan raudan kokonaismäärä on noin 4 grammaa. Ihminen tarvitee vuorokaudessa useita milligrammoja rautaa korvatakseen kehosta poistuvan raudan. Miehillä tarve on 7 mg ja naisilla 11 mg vuorokaudessa. Raudan pitkäaikainen puute aiheuttaa anemiaa, sillä punaisten verisolujen hemoglobiini rakentuu raudan ympärille. Hemoglobiinin rauta tarttuu verenkierrossa happeen ja kuljettaa sen soluihin ja palatessaan keuhkoihin se kuljettaa soluista pois hiilidioksidia. Lihasten punaisuus johtuu myoglobiinista, joka sisältää myös rautaa. Rauta osallistuu useisiin ihmiskehon prosesseihin ja sitä tarvitaan jatkuvasti riittävä määrä kehossa. Jos rautaa on riittävästi, raudan ylimäärää varastoituu maksaan, haimaan, pernaan, sydämeen ja luuytimeen. Jos rautaa kertyy liikaa, alkaa se vaurioittaa näitä varastoelimiä. Ihminen hyödyntää ravinnostaan juuri hapettunutta rautaa (Fe) sen eri yhdisteissään, jota se saa ravinnosta ja juomavedestä. Jatkuva yli 200 mg/l pitoisen juomaveden nauttiminen aiheutta lopulta tällaisen vaarallisen tilan. Tappava pitoisuus on kuitenkin 10–50 g kehossa.
Litium (lääke)
Litiumilla on koko joukko tunnettuja sivuoireita, joiden esiintyvyys ja suhde lääkeannoksen kokoon vaihtelee suuresti. Yleisiin sivuoireisiin (esiintyvyys 1–10 %) kuuluvat lisääntynyt virtsaneritys, käsien vapina ja lisääntynyt janontunne. Vakaviin sivuoireisiin kuuluvat kilpirauhasen vajaatoiminta, vesitystauti ja litiummyrkytys. Lääkkeen pitoisuuden seurantaa veressä suositellaan mahdollisen myrkytyksen torjumiseksi. Jos se nousee liian korkeiksi, seurauksena voi olla ripuli, oksentelua ja korvien soimista. Raskauden aikana käytetty litium voi aiheuttaa ongelmia lapselle. Sen sijaan imetyksen aikana siitä ei näytä olevan haittaa. 1800-luvulla litiumia käytettiin kihdin, epilepsian ja syövän hoitoon. Mielisairauksien hoidossa sitä alettiin käyttää vuonna 1948, kun John Cade alkoi hoitaa australialaisia potilaitaan litiumkarbonaatilla.