Eidsvollin kansalliskokous
Maat olivat sotatilassa kaksi viikkoa. Kaarle Juhanan aloitteesta aloitettiin kuitenkin jo elokuun alussa aseleponeuvottelut ja Norjan hallituksen ja Ruotsin kuninkaan välille solmittiin aselepo Mossissa 14. elokuuta 1814. Aseleposopimuksen mukaan Norjan kuninkaaksi valitun Kristian Frederikin, jota tuolloin kutsuttiin prinssi Kristianiksi, tuli kutsua koolle ylimääräinen Stortingin kokous, johon Ruotsin kuningas olisi yhteydessä erityisen komissaarin välityksellä.
Ruotsin kuningas tunnusti Eidsvollin perustuslain ja maiden suhteet järjestettiin erityisellä, jopa juhlalliseksi mainitulla, sopimuksella (). Sopimuksen mukaan Norja oli omissa asioissaan itsenäinen valtio ja ainoastaan kuninkaan persoona yhdisti maat toisiinsa Ruotsi-Norja-personaaliunioniksi. Sopimuksen lisäkohdan mukaan Kristian Frederikin oli jätettävä kuninkaanvaltansa kansan haltuun ja lähdettävä maasta. Ruotsin joukkojen tuli pysytellä aselevon ajan, kolme viikkoa Stortingin kokouksen jälkeen, Glommajoen itäpuolella ja Ruotsin julistama maa- ja merisaarto lakkautettiin. Kristian Frederikin tuli luopua kruunustaan Stortingetin kokouksessa 8. lokakuuta. 10. lokakuuta näin tapahtuikin. Hän astui "Bornholm"-nimiseen laivaan ja matkusti Tanskaan. Vielä hänen ollessaan matkalla oli Kaarle XIII valittu uudeksi Norjan kuninkaaksi nimellä Kaarle II..
Eidsvollin kansalliskokous
17. toukokuuta jäsenet kokoontuivat allekirjoittamaan perustuslakia valitsemaan kuningasta. Unionipuolueen yritys viivyttää kuninkaanvalintaa hylättiin ja Kristian Frederik valittiin yksimielisesti Norjan kuninkaaksi. Norjalla oli oma kuningas 500 vuoden tauon jälkeen. Siitä lähtien 17. toukokuuta on ollut myös Norjan kansallispäivä. Perustuslain allekirjoittamisen jälkeen esiin nousi riita Nicolai Wergelandin huhtikuussa pitämien puheenvuorojen pohjalta. Etenkin Sverdrup vaati Wergelandia vetämään silloiset sanansa takaisin. Wergelandin puheet olivat kyteneet pinnan alla ja herättäneet aggressioita useiden itsenäisyyspuolueen kokousedustajien joukossa. Asia rauhoittui kuitenkin etenkin Jacob Aallin ja Gustav Peter Blomin tultua Wergelandin tueksi, minkä jälkeen useammatkin kokousedustajat totesivat, etteivät he olleet hänen ilmaisuistaan loukkaantuneet.