Veriveljien saaga
Monimutkaisen välittymishistoriansa vuoksi saaga on vaihtelevasti ajoitettu 1100-luvun loppuun tai 1200-luvun alkuun tai sen lopulle. Hauksbók-version on esimerkiksi epäilty perustuvan ennen vuotta 1200 laaditulle alkuperäistekstille, kun taas edellä mainittuja lisäyksiä on pidetty kopioitsijoiden myöhemmin tekeminä merkintöinä. Toiset taas ovat pitäneet Möðruvallabókin ja Flateyjarbókin versiota varhaisempana, vuoden 1200 tienoilla laadittuna tekstinä, tai alkuperäisempänä mutta vasta 1200-luvun lopulla kirjoitettuna tekstinä. Saagan yhtenä lähteenä pidetään skaldi Þormóðrin runouden lisäksi vanhinta, vain muutamina käsikirjoitusfragmentteina säilynyttä pyhän Olavin legendaa eli pyhimyskuninkaasta kertovaa hagiografista tekstiä, joka on kirjoitettu 1100-luvun loppupuolella. Tätä yhteyttä on pidetty perusteena sille, että "Veriveljien saaga" on varhaista alkuperää. Monet nykytutkijoista ovatkin sitä mieltä, että "Veriveljien saaga" on yksi vanhimmista islantilaissaagoista ja kirjoitettu mahdollisesti 1200-luvun alussa, siis noin 200 vuotta siinä kuvattujen tapahtumien jälkeen.
Hevoskirja
Hevoskirja on hevosiin liittyvä yleensä tytöille, lähinnä lapsille ja varhaisnuorille tarkoitettu lyhyt kaunokirjallinen hevosiin liittyvä teos. Hevoskirjoissa hevostalliympäristö esitetään monesti todellista ihanteellisempana ja tapahtumarikkaampana. Monesti tämän tyyppisissä kirjoissa esimerkiksi pikkutyttö taltuttaa villin hevosen, jota aikuisetkaan eivät saa talttumaan. Hevoskirja voi olla pelkkä hevostallielämän kuvaus, mutta myös nuorten salapoliisiromaani. Monesti hevoskirjat ovat hyvin viihteellisiä, mutta joissain hevoskirjoissa on kuvattu varsin realistisesti tallien joskus tulehtuneita ihmissuhteita ja hevosenhoidon kääntöpuolia.
Tunnettuja suomalaisia hevoskirjojen kirjoittajia ovat sisarukset Merja ja Marvi Jalo. Ulkomaisia suomennettuja hevoskirjoja ovat muun muassa Lisbeth Pahnken Britta ja Hopea -kirjat sekä Judith M. Berrisfordin Jutta-kirjat..