Suojeluskunta
Jyväskylän kokous oli kuitenkin ratkaiseva. Sen pohjalta sota-asiaintoimikunta täydensi suojeluskuntalaisilla komiteaansa, joka laati 30.–31. heinäkuuta ehdotuksen suojeluskuntajärjestön säännöiksi. Suojeluskunta-asetus (86/1918) annettiin jo 2. elokuuta 1918, koska valtiovalta halusi saada haltuunsa jo käynnistyneen epämääräisten paikallisten suojeluskuntien perustamisen. Asetus perusti Suojeluskuntajärjestön, mutta se ei vakiinnuttanut heti tilannetta ja sotaministeriö joutui kieltämään vielä myöhemmin painostuksen jäsenrekrytoimisen keinona. Kysymys pakosta ja vapaaehtoisuudesta vielä tässä vaiheessa hiersi tilannetta. Asetuksessa Suojeluskuntajärjestön tehtäviksi määriteltiin:
Tämä pykälä asetuksesta pysyi suurin piirtein samanlaisena koko järjestön olemassaolon ajan. Se teki suojeluskunnista kiinteän Suomen sotavoimien osan, jonka tärkein tehtävä oli toimia armeijan vapaaehtoisena reservinä. Jäsenistöstä asetuksessa määrättiin seuraavaa:
Kannaksen vapaaehtoiset linnoitustyöt
Suojeluskuntajärjestö ja sitä lähellä olevat kansalaispiirit arvioivat saatavan työhön 100 000 miestä, joista kunkin suunniteltiin viikon kestävään työhön noin 2 000 miestä viikoittain. Palkkatyöväki ja armeijan joukko-osastot tekivät erikoistöitä, kuten betonirakennuksia. Vapaaehtoisten tehtäväksi tuli panssariesteiden rakentaminen. Työ keskitettiin Karjalan kannakselle ja osaksi Laatokan koillispuolelle ja rannikkolinnakkeille. Linnoitusjoukkojen ruokahuollosta vastasi pääosin Lotta Svärd-järjestö.