Kasaarien kaanikunta
Kasaarien kaanikunta (650–969) oli varhaiskeskiaikainen valtio, jonka perusti kasaarien paimentolaiskansa. Kasaarien kaanikunta syntyi eroamalla Länsiturkkilaisesta kaanikunnasta. Kasaarien kaanikunta hallitsi suurimmillaan Kaukasiaa, Volga-joen ala-ja keskijuoksua, nykyisen Kazakstanin luoteisosia, Asovanmeren rantoja, Krimin itäosia sekä Itä-Euroopan aro- ja metsäaroseutuja Dnepr-joelle asti. Kaanikunnan keskus sijaitsi aluksi nykyisen Dagestanin rannikkoseudulla, myöhemmin Volgan alajuoksulla. Osa hallitsevasta eliitistä kääntyi juutalaiseen uskoon. Osa itäslaavilaisista heimoista oli kasaarien liittolaisia ja maksoi veroja kasaareille. Kasaarien kaanikunta tuhoutui Kiovan Venäjän kanssa käytyjen sotien seurauksena 900-luvun lopulla.
Permin aluepiiri
Kazanin kaanikunnan kukistumisen jälkeen Kaman seudusta tuli Siperian valtauksen ja asuttamisen sillanpääasema, jonne alkoi muuttaa venäläisiä uudisasukkaita. Alueen keskukseksi muodostui Solikamsk, josta lähti Uralin taakse johtanut Babinovin tie. Kaakkoisosaan perustettiin Kungurin kaupunki. Vuosina 1558–1568 Iivana IV luovutti Kaman seudun Stroganovin kauppias- ja teollisuussuvulle. Alueelle kehittyi suola-, kaivos- ja metalliteollisuutta. Kungurin kihlakunnasta muodostui huomattava maatalousalue. 1700-luvun alkuun mennessä venäläiset muodostivat jo kaksi kolmasosaa ja komipermjakit vain kymmeneksen väestöstä.