Saksan vallankumous (1918)
Spassa keisari oli päätynyt luopua Saksan keisarin arvosta vasta kello 1.15, mutta ei kuitenkaan Preussin kuninkaan arvosta. Päätös ilmoitettiin Berliiniin puhelimitse ja vastaus hämmästytti päämajaa, joka nyt sai kuulla ensi kerran, että Berliinissä oli ilmoitettu keisarin luopuneen jo 11.15 kaikesta vallastaan. Hindenburg neuvoi keisaria luopumaan kruunustaan ja matkustamaan Hollantiin. Yöllä järjestettiin vaaditut muodollisuudet Hollannin viranomaisten kanssa ja kello 4.30 Vilhelm II lähti junassa maanpakoon. Tähän päättyi Saksan keisarikunta.
Saksan keisarikunta
Keisari Vilhelm I kuoli 91-vuotiaana 9. maaliskuuta 1888, jolloin hänen poikansa Fredrik III julistettiin keisariksi. Fredrik III oli liberaali ja brittiläisen hallinnon ihailija. Fredrik menikin naimisiin Ison-Britannian kuningatar Viktorian tyttären, prinsessa Viktorian kanssa vuonna 1858. Pari sai kahdeksan lasta. Kansa oli toivonut hänestä paljon hänen vapaamielisyytensä perusteella. Hän erotti erittäin konservatiivisen preussilaisen sisäministeri Robert von Puttkamerin. Tätä tekoa pidettiin iskuna Bismarckin politiikalle ja osoituksena keisarikunnan uudesta poliittisesta linjasta. Fredrik kuitenkin sairasti siinä vaiheessa pitkälle edennyttä kurkunpään syöpää ja oli menettänyt puhekykynsä. Hän joutui hengittämään keuhkoputkeen yhdistetyn hopeaputken kautta. Hän kuoli lopulta hallittuaan vain 99 päivää. Nuori ja kunnianhimoinen Vilhelm II sai kruunun. Vilhelm II:n hallinto poikkesi ratkaisevasti edeltäjästään. Hänen isoisänsä aikana Saksan politiikkaa oli johtanut maan yhdistymisen pääarkkitehti, valtakunnankansleri Otto von Bismarck, ja keisari oli pysytellyt taka-alalla. Vilhelm II pakotti Bismarckin eroamaan lähes välittömästi valtaan noustuaan 20. maaliskuuta 1890 ja loi ”henkilökohtaisen hallinnon” (Persönliches Regiment), jossa keisari johti sekä valtakunnan että armeijan hallintoa mahdollisimman pitkälle itse. Vilhelm II oli Bismarckin tavoin aktiivinen sosiaalipolitiikassa ja tuki sairaus- ja eläkevakuutusreformeja. Niin keisarin, hallituksen kuin valtiopäivienkin toimivaltaa kuitenkin rajoitti osavaltioiden laaja itsehallinto. Sekä keisarin että Saksan kannalta laivastokilpailu brittien kanssa muodosti poliittisen ja henkisen dilemman, koska aina ensimmäisen maailmansodan syttymiseen saakka maiden välit olivat pääsääntoisesti varsin läheiset.