Valtakunnankonkordaatti
Katolisen kirkon asema oli muuttunut merkittävästi ensimmäisen maailmansodan myötä. Useat eurooppalaiset monarkiat olivat hajonneet sodan myötä, ja Pariisin esikaupunkirauhoissa oli luotu koko joukko uusia itsenäisiä valtioita, joissa katolisella kirkolla ei ollut valmiiksi vakiintunutta asemaa. Saksan keisarikunnan tilalle syntyi liberaalis-demokraattinen Weimarin tasavalta, jonka perustuslaki takasi hyvin laajat poliittiset ja yksilönvapaudet. Katoliseen kirkkoon kriittisesti suhtautunut työväenliike saavutti vahvan aseman useissa maissa. Tässä tilanteessa katolinen kirkko katsoi parhaaksi vakiinnuttaa asemansa solmimalla valtioiden kanssa kahdenvälisiä sopimuksia, joihin vuonna 1917 hyväksytty Kanoninen kirkkolaki antoi mahdollisuuden. Paavi Pius XI onnistui solmimaan konkordaatin esimerkiksi Latvian kanssa 1922, Portugalin kanssa 1928 ja Itävallan kanssa 1933. Erityisen merkittäviä olivat Italian kanssa 1929 solmitut Lateraanisopimukset, jotka selkiinnyttivät katolisen kirkon ja Italian valtion suhteet. Katolilaisuudesta tuli Italian virallinen valtionuskonto ja Vatikaanivaltio sai suvereenin aseman.
Haagin sopimus (1698)
Haagin sopimus eli ensimmäinen jakosopimus allekirjoitettiin 26. syyskuuta 1698 ja ratifioitiin 11. lokakuuta 1698 Englannin ja Ranskan välillä. Sopimuksen tarkoituksena oli ratkaista, kuka perisi Espanjan valtaistuimen lapsettoman Kaarle II:n kuoltua. Sopimuksessa perijäksi esitettiin Baijerin vaaliprinssiä Joosef Ferdinandia. Lisäksi sopimuksessa ehdotettiin, että Ranskan dauphin Ludvig saisi Napolin, Sisilian, Finalen, Presidin ja Baskimaan provinssi Gipuzkoan, kun taas Pyhä Rooman keisari Leopold I:n nuorempi poika arkkiherttua Kaarle saisi Milanon herttuakunnan ja sen alusmaat. Joosef Ferdinand saisi suurimman osan Espanjan niemimaasta, Espanjan Alankomaat, Sardinian ja merentakaiset provinssit.