Osmanien valtakunta
Turkkilaiset nousivat Vähässä-Aasiassa, kun seldžukit vuonna 1071 kukistivat Manzikertin taistelussa Bysantin joukot. Heimon yksi haara perusti tämän jälkeen Rūmin sulttaanikunnan. Vuonna 1301 rum-seldžukkien soturiyhteisön johtaja Osman I (Uthmān) otti sulttaanin arvonimen ja julisti maan itsenäiseksi Ottomaanivaltioksi pääkaupunkinaan Söğüt. Murad I:n aikana osmanit valtasivat Edirnen, jonka jälkeen suurvisiiri Çandarlı Halil pašša loi valtakunnalle uuden armeijan janitsaarit.
Arabien valtakunta
Abu Bakrin seuraajaksi tuli kalifi Omar ibn al-Khattab, Muhammedin appi, jonka kymmenvuotisena hallituskautena (634-644) uusi valtakunta laajeni nopeasti. Arabien aseita seurasi ilmiömäinen menestys. Vajaassa vuosikymmenessä määrältään vähäisemmät ja samanaikaisesti usealla eri rintamalla taistelevat arabit onnistuivat lyömään Bysantin ja Persian armeijat ja liittämään niiltä merkittäviä provinsseja osaksi umman hallitsemaa aluetta. Kevätkesällä 633 arabit tunkeutuivat Mesopotamiaan, sassanidien imperiumin läntisimpään osaan, ja saman vuoden syksyllä toiset arabijoukot aloittivat Syyropalestiinan valloituksen. 630-luvun loppuun mennessä sekä Damaskos että Jerusalem jo olivat arabien hallinnassa, samoin koko Mesopotamia. Pohjois-Afrikan valloitus alkoi arabien tunkeutuessa Egyptiin loppuvuodesta 639. Seuraavalla vuosikymmenellä kukistuivat Egypti ja Persia, ja arabiarmeijat etenivät voitokkaasti niin lännessä pitkin Välimeren etelärannikkoa kuin idässä Afganistanin vuorilla ja Keski-Aasian aroilla. Omarin seuraajaksi tuli kalifi Uthman ja hänen jälkeensä Muhammedin vävy Ali ibn Abi Talib. Kaikki eivät kuitenkaan hyväksyneet Alia kalifiksi, ja sen vuoksi muslimit jakautuivatkin šiialaisiin, jotka eivät hänen kalifinarvoaan hyväksyneet, ja sunnalaisiin, jotka sen hyväksyivät.