Jyväskylä
Jyväskylä irrottautui Laukaasta anomalla kaupunkioikeuksia. Hankkeen aloitti majuri Carl Christian Rosenbröijer esittämällä sitä 1823 Laukaan pitäjänkokouksessa. Kaupunginoikeudet saatiin 1837, ja nykyisen kaupungin alueen ydinalueella sijainneiden Taavettilan ja Mattilan talojen isännät joutuivat myymään maitaan kaupunkia varten. Heitä uhattiin pakkolunastuksella. Vain pieni osa tuosta kaupungille saadusta alueesta asemakaavoitettiin, mutta alueen oli pakko olla huomattavasti laajempi, jotta kaupungin lehmille riitti laidunmaata – tuolloin Suomen kaupungeissakaan ei ollut epätavallista, että asukkaat omistivat lehmiä.
Keskusta (Jyväskylä)
Viimeinen vapaa tontti Jyväskylän ensimmäiseltä asemakaava-alueelta myytiin vuonna 1862. Toisin kuin monissa muissa Suomen kaupungeissa samoihin aikoihin, Jyväskylässä ei laajennettu kaavaa heti tonttien loppumisen jälkeen. Tämä sai kaupunkialueen asukastiheyden kasvamaan huomattavasti. Viimein vuonna 1899 vahvistettiin ensimmäinen asemakaavanlaajennus. Se oli yksinkertainen ruutukaavan jatke, mutta ruutuasemakaavoitus oli tuolloin menossa pois muodista, joten kaavaa kritisoitiin. Tämä sai kaupungin lopettamaan tonttien myynnin kokonaan vuonna 1907. Ensimmäisestä laajennuksesta ehdittiin toteuttaa sen takia vain pieni osa. Vuonna 1910 astui voimaan uusi asemakaavanlaajennus, joka perustui toisenlaisiin periaatteisiin, epäsäännölliseen keskiaikaisten kaupunkien katuverkkoja muistuttavaan katuverkkoon, jollainen oli tulossa muotiin. Tuohon kaavaan sisältyi jo koko nykyinen Jyväskylän keskusta. Uudet kadut nimettiin enimmäkseen Kalevalan hahmojen mukaan ajan kansallisromanttisen tyylin mukaisesti. Tori siirrettiin nykyiselle paikalleen, ja siihenastisesta torista tuli Kirkkopuisto. Keskustan koillisen laajennuksen pääväyläksi tuli Puistokatu, joka tuli siihenastisen Laukaaseen menevän maantien tilalle. Vuoden 1899 asemakaavan toteutuessa Laukaantie olisi jätetty kaavan alle.