Suomen kielen historia
Suomen kieli on muiden uralilaisten kielten tavoin kehittynyt uralilaisesta kantakielestä, jota on perinteisen näkemyksen mukaan puhuttu noin 6 000 vuotta sitten jossain Volgan keskijuoksun ja Ural-vuorten välisellä alueella. Nykyään monet kielitieteilijät kuitenkin pitävät kantauralia huomattavasti nuorempana ja ajoittavat sen noin vuoteen 2000 eaa. Uralilaisesta kantakielestä nykysuomeen asti periytyneitä kielitypologisia piirteitä ovat esimerkiksi agglutinaatio, omistusliitteiden käyttö, painon sijoittuminen ensimmäiselle tavulle ja vokaalisointu.
Suomen kielen historia
Vanhan kirjasuomen teksteissä on paljon käännöslainoja ja suomelle vieraita lauserakenteita, koska tekstit ovat enimmäkseen käännöksiä ja niiden kirjoittajat olivat oppineet ensin kirjoittamaan ruotsia ja latinaa. Esimerkiksi Agricola saattoi käyttää postpositioita ruotsin kielen mallin mukaan, kuten "catzocat taivan linduin päle" ’katsokaa taivaan lintuja’, tai korvata ruotsin tai saksan artikkelit sanoilla "yksi", "tämä" ja "se". Oikeinkirjoitus perustui latinan, saksan ja ruotsin esikuviin, ja aluksi esimerkiksi äänteiden pituuden merkitseminen tai "ä"- ja "e"-äänteiden erotteleminen oli epäjohdonmukaista. Vuoden 1642 Raamatussa oikeinkirjoitus oli parantunut, mutta silti esimerkiksi "k"-äännettä merkittiin takavokaalin edellä "c":llä ja pitkät vokaalit kirjoitettiin yleisesti yhdellä kirjaimella: esimerkiksi "wälttä" ’välttää’, "langetcat" ’langetkaat’, "pädzijn" ’pätsiin’.