Libyan kuningaskunta
Sodan jälkeen Britanniassa nousi valtaan uusi Työväenpuolueen johtama hallitus. Sen ulkoministeri Ernest Bevin kannatti alueiden välitöntä itsenäistymistä, mutta asioita mutkisti muiden liittoutuneiden vaatimukset sodan jälkeen nopeasti kiristyneessä ilmapiirissä. Neuvostoliitto ehdotti Italian ja Neuvostoliiton jakamaa hallintoa Tripolitaniassa, ja Yhdysvallat vastasi tähän ehdottamalla alueen siirtämistä Yhdistyneiden kansakuntien alaisuuteen kymmen vuoden ajaksi. Ranska vastusti alueen itsenäistymistä pelätessään sen kannustavan itsenäisyysliikkeitä sen hallitsemissa Tunisiassa ja Algeriassa. Liittoutuneiden solmiessa rauhansopimuksen Italian kanssa helmikuussa 1947 osapuolet julistivat sitoutuvansa neuvottelemaan edelleen Libyan tulevaisuudesta, tai, jos yhteisymmärrystä ei saavutettaisi vuoden kuluessa, asia tulisi viedä YK:n yleiskokouksen käsiteltäväksi. Niinpä asia käsiteltiin yleiskokouksessa huhtikuussa 1949. Kokouksessa britit ja Italia esittivät Yhdysvaltojen tuella brittien Ernest Bevinin ja Italian ulkoministeri Carlo Sforzan mukaan nimetyn Bevin-Sforza-sopimuksen, jolla Libya itsenäistyisi kymmenen vuoden siirtymäajan jälkeen, ja sen ajan Tripolitania olisi Italian, Kyrenaika Britannian ja Fezzan Ranskan hallinnon alainen. Esitys johti laajoihin mielenosoituksiin Libyassa ja muualla arabimaailmassa, ja lopulta se kaatui yleiskokouksessa saman vuoden toukokuussa äänin 37–14.
Libyan kuningaskunta
Sisäiset levottomuudet ja alueiden välinen kilpailu leimasivat Libyan kuningaskunnan koko loppuaikaa. Baathilaisten ja marxilaisten järjestöjen mielenosoitukset tukahdutettiin vuosina 1962, 1964 ja kuuden päivän sodan jälkeen vuonna 1967. Ammattiliitot hajotettiin ja opiskelijoita pidätettiin samaan aikaan, kun nämä ryhmät saivat lisää oikeuksia muualla Pohjois-Afrikassa valtaan nousseiden sosialististen hallitusten mukana. Muualla arabimaailmassa merkittäviksi poliittisiksi tekijöiksi nousivat sankarin maineen saanut Egyptin presidentti Gamal Abdel Nasser ja palestiinalaiset. Libya puolestaan jäi eristyksiin länsimielisen ulkopolitiikkansa takia. Etenkin Nasser kritisoi Libyaa, koska se salli länsimaiset sotilastukikohdat alueellan. Yhdysvallat piti Libyaa strategisena alueena sen kilpailussa Neuvostoliittoa vastaan. Maalla oli 5 000 sotilasta ja lentokoneita alun perin italialaisten rakentamassa Wheelusin lentotukikohdassa aina vuoteen 1970 saakka. Syyskuuhun 1969 mennessä eversti Muammar Gaddafin johtama upseerien salaliitto oli vain yksi monesta ryhmästä, joiden tavoitteena oli kuningaskunnan kaatuminen. Gaddafi ja muut upseerit kaappasivat vallan verettömästi 1. syyskuuta 1969 ja kaksi viikkoa myöhemmin Gaddafista tehtiin hallituksen päämies. Idris I:n oli vallankaappauksen aikana Turkissa. Hän ei aluksi suostunut luopumaan vallasta, mutta hyväksyi sittemmin maanpaon Egyptissä. Ulkovallat pyrkivät pysymään hyvissä väleissä suureksi öljyntuottajaksi nousseen maan kanssa ja tunnustivat uuden hallinnon nopeasti.