Itärintama (toinen maailmansota)
Suomalaisia vapaaehtoisia palveli myös itärintamalla SS-divisioona Wikingissä. SS-joukkojen esikunta oli jo joulukuussa 1940 yhteydessä Suomen hallitukseen ja kehotti suomalaisia osoittamaan liittolaisuutta lähettämällä Saksaan vapaaehtoisia sotilaita. Etsivän keskuspoliisin entinen johtaja Esko Riekki valtuutettiin hoitamaan joukkojen rekrytointi salaisesti, ja lopulta vapaaehtoisia saatiin koottua pataljoonan verran eli noin 1 200 miestä. Vapaaehtoiset sitoutuivat palvelemaan SS-joukoissa kahden vuoden ajan. Toisin kuin muissa ulkomaalaisissa yksiköissä oli tapana, osa pataljoonan upseereista ja aliupseereista oli myös suomalaisia. Pataljoona liitettiin Wiking-divisoonaan ja siirrettiin itärintamalle tammikuussa 1942. Se palveli Etelän armeijaryhmässä ja osallistui muun muassa Kaukasian-operaatioon kesällä 1942.
Suomen kaarti
Suomen kaarti sai ensimmäisen taistelukokemuksensa osallistuessaan vuonna 1831 Puolan kapinan kukistamiseen. Suomessa kaartin mobilisointiin suhtauduttiin myönteisesti ja ylpeydellä; suomalaisten joukkojen lähettäminen maan rajojen ulkopuolelle tai osallistuminen puolalaisten kapinan murskaamiseen ei juuri häirinnyt suomalaisia. Pataljoona lähti Helsingistä 12. tammikuuta 746:n miehen vahvuisena ja marssi jalkaisin ensin Pietariin ja sieltä maaliskuussa edelleen Kaunasiin ja Niemenjoen yli Puolan alueelle. Taisteluihin se joutui ensi kerran huhtikuun alussa muiden keisarillisen kaartin joukkojen mukana ja suomalaiset saivat pian mainetta hyvinä ampujina. Henkikaartin tehtävänä oli aluksi häätää puolalaiset Bug- ja Narewjokien väliseltä alueelta Venäjän pääarmeijan taistellessa etelässä. Toukokuussa se kävi perääntymistaisteluita vetäytyessään puolalaisten menestyksekkään vastahyökkäyksen tieltä lähes Białystokiin asti. Sen jälkeen se liittyi Ostrołękassa Venäjän pääarmeijaan, joka kiersi pitkän lenkin Puolan länsiosien kautta voidakseen ylittää rauhassa Veikselin ja päästäkseen hyökkäämään Varsovaan lännestä. Suomen kaarti osallistui vielä Varsovan valtaukseen 6.–8. syyskuuta, minkä jälkeen sen osuus taisteluissa päättyi.
Suomen kaarti vietti talven 1831–1832 Latvian Biržaissa ja palasi Helsinkiin 10. huhtikuuta. Kaarti menetti Puolan-sotaretkellä taisteluissa kaatuneina kaikkiaan vain kymmenen miestä, joista yksi oli upseeri. Kokonaistappiot olivat ilmeisesti kuitenkin 399 miestä, joista suurin osa kuoli Venäjän joukkoja piinanneeseen koleraepidemiaan. Puolan kapinan jälkeen keisari Nikolai I myönsi kaartille 18. joulukuuta 1831 uuden Pyhän Yrjön lipun, johon oli lisätty Pyhän Yrjön risti ja venäjänkielinen teksti ”"Puolan kapinan kukistamisen kunniaksi vuonna 1831"”. Tämä lippu oli sen jälkeen käytössä aina Suomen kaartin hajottamiseen asti.