Suojeluskunta
Jyväskylän kokous oli kuitenkin ratkaiseva. Sen pohjalta sota-asiaintoimikunta täydensi suojeluskuntalaisilla komiteaansa, joka laati 30.–31. heinäkuuta ehdotuksen suojeluskuntajärjestön säännöiksi. Suojeluskunta-asetus (86/1918) annettiin jo 2. elokuuta 1918, koska valtiovalta halusi saada haltuunsa jo käynnistyneen epämääräisten paikallisten suojeluskuntien perustamisen. Asetus perusti Suojeluskuntajärjestön, mutta se ei vakiinnuttanut heti tilannetta ja sotaministeriö joutui kieltämään vielä myöhemmin painostuksen jäsenrekrytoimisen keinona. Kysymys pakosta ja vapaaehtoisuudesta vielä tässä vaiheessa hiersi tilannetta. Asetuksessa Suojeluskuntajärjestön tehtäviksi määriteltiin:
Tämä pykälä asetuksesta pysyi suurin piirtein samanlaisena koko järjestön olemassaolon ajan. Se teki suojeluskunnista kiinteän Suomen sotavoimien osan, jonka tärkein tehtävä oli toimia armeijan vapaaehtoisena reservinä. Jäsenistöstä asetuksessa määrättiin seuraavaa:
Raahen suojeluskuntapiiri
Raahen suojeluskuntapiiri muodostettiin Oulun läänin toisen kutsuntapiirin suojeluskuntien edustajakokouksessa 14. syyskuuta 1918 Raahen raatihuoneella.
Kenraalieversti Andrei Ždanovin johtama valvontakomissio vaati suojeluskuntajärjestön lakkauttamista 7. marraskuuta 1944 mennessä. Vaatimuksen perustana pidettiin rauhansopimuksen 21. artiklan tulkintaa, minkä mukaan kaikki fasistiset poliittiset ja sotilaalliset sekä sotilaallisluonteiset järjestöt pitää lakkauttaa.