”Vi måste gå till botten med rättsskandalen Quick”

Summary: Bristande självsanering. I sin bok om Quick tecknar Hannes Råstam en sorglig bild av det svenska rättsväsendet. Men att utreda ansvarsfrågan handlar inte om att brännmärka olämpliga tjänsteutövare, utan om att säkerställa att något liknande inte kan hända igen. Domstolsväsendet har tagit sitt ansvar – när ska polis, psykvård och rättsmedicin ta sitt? frågar Mattias Göransson.

I dagarna utkommer Hannes Råstams postumt publicerade ”Thomas Quick – att skapa en seriemördare”, och Sveriges mest uppmärksammade rättsfall i modern tid hamnar återigen i rampljuset. Det är lätt att ifrågasätta värdet av ytterligare djupdykningar i denna tragiska historia – inte minst lär de tidigare inblandade myndighetsutövarna garanterat vara av den uppfattningen. För de har ju så här långt undkommit sin medverkan till denna rättsskandal med blotta förskräckelsen. Några av dem har till och med utsatts för formell granskning – och friats. Just därför är Hannes Råstams bok så extra relevant. Råstam var vår främsta undersökande journalist: tvåfaldigt belönad med Stora journalistpriset, femfaldig vinnare av Föreningen grävande journalisters utmärkelse Guldspaden och mottagare av några av tv-världens mest prestigefyllda priser. Att han ägnade de fyra sista åren av sitt yrkesliv åt att tränga igenom den drygt 50 000 dokument tjocka Quickutredningen säger något om både utmaningen och hans envishet. Han intresserade sig inte nämnvärt för åsikter, hans arbetsområde var verifierbara fakta: Exakt hur gick det till när en tvångsintagen psykpatient dömdes för åtta mord han bevisligen inte kunde ha begått? De svar han ger i sin bok tecknar en sorglig bild av det svenska rättsväsendet. Missgreppen från de huvudansvariga – polisutredaren Seppo Penttinen, åklagaren Christer van der Kwast, terapeuten Birgitta Ståhle, advokaten Claes Borgström och psykologiprofessor Sven Åke Christansson – är delvis redan kända, både genom de dokumentärer Hannes Råstam gjorde för SVT och den stora mängd journalistik andra har producerat. I korthet förteg och ignorerade de det som talade för Quicks oskuld, och lyfte fram det som talade för motsatsen. Kvintetten visar sig dessutom vara i oroväckande gott sällskap: från de läkare på landets främsta rättspsykiatriska klinik som bar vårdansvaret för den självutnämnde ”seriemördaren”, till de domare och nämndemän som trots alla varningssignaler valde att lita blint på utredarna. Ett antal rutinerade poliser vid Rikskriminalen som tidigt kom fram till Quicks oskuld valde tystnaden i stället för att stöta sig med sina överordnade. Professorn i rättsmedicin Anders Eriksson friserade utlåtanden i stället för att redovisa objektiva fynd. Och så fortsätter det. I dag – tre år och åtta månader efter att Sture Bergwall på bästa sändningstid erkände för det svenska folket att han var oskyldig – har han beviljats resning för fem morddomar, och för de sista tre har åklagarmyndigheten själv begärt resning å hans vägnar. För två av morden har han även hunnit bli helt frikänd. Alla som läst besluten i de ärendena inser att det bara är en – förmodligen pinsamt utdragen – tidsfråga innan Bergwall har friats också från de resterande. Det svenska domstolsväsendet har tagit sitt sent påkomna ansvar. Övriga institutioner har dessvärre inte visat några tecken på att vilja utreda sitt. Att det finns saker att gå till botten med är odiskutabelt. Vilken roll har Säters sjukhus haft i det hela, vilken vård bedriver man och vilken rättssäkerhet har man som tvångsintagen psykpatient? Vilka kunskaper har svenska utredare om internationellt sett välkända fenomen som falska erkännanden och ”terapeutiska förhör”? Vilken ledarskapskultur inom polisen får ifrågasättare att straffas och sorteras bort? Vad får en rättsmedicinare att agera betjänt åt åklagaren? Och vilken omvärldssyn får domstolar att helt ignorera samhällsdebatten? Redan 1998 framfördes ett antal mycket uppmärksammade, och uppenbarligen korrekta, invändningar mot processerna – varefter ytterligare fyra morddomar föll. Att utreda ansvarsfrågan i fallet Thomas Quick handlar inte om att brännmärka ett antal olämpliga och i vissa fall kriminella tjänsteutövare; att utredarna förde domstolarna bakom ljuset, vilket är brottsligt, står nogsamt noterat av åklagare i olika resningshandlingar. Alla offentliganställda kan inte vara laglydiga, och alla kan inte vara felfria. Men missköter man en offentlig position där man är i ställning att avgöra andra människors öden, är det samhällets ansvar att befria en från densamma. Ytterst handlar det om att säkerställa att inget liknande kan hända igen, och visa att det juridiska systemet förtjänar allmänhetens förtroende. Och, inte minst, att gentemot mordoffrens anhöriga och de övriga drabbade uppvisa vanlig hyfs och respekt. Föräldrarna till ett av mordoffren begärde redan 2006 att Justitiekanslern skulle granska utredningen. Efter sex arbetsdagar ansåg sig JK ha utfört vad det tog Råstam år att genomföra, och utdelade högsta betyg till såväl utredningen som de ansvariga. År 2009 lämnade Sture Bergwalls advokat in en vanvårdsanmälan mot Säters sjukhus till Socialstyrelsen, som lika lättvindigt avfärdade ärendet: ”Socialstyrelsen ska inte utreda händelser som ligger mer än två år tillbaka i tiden, om det inte finns särskilda skäl.” Och några sådana kunde man alltså inte finna. Som vår främste avslöjare av rättsskandaler kände Hannes Råstam begränsad tillit till den svenska självsaneringsförmågan: ”Det finns en självgodhet i det svenska rättssystemet, det är hierarkiskt och medeltida, och man är väldigt oemottaglig för kritik”, sade han till mig före sin död. Av sedvanliga granskningsinstitutioner som JK och JO förväntade han sig ingenting; dem såg han som platser där myndigheterna gömde undan heta potatisar, ”som sedan får ligga och svalna i ett år” innan man ”uttalar sig si eller så när alla har glömt vad det handlade om”. Han sade också: ”Den svenska modellen lever kvar: man eftersträvar samförstånd, och utkräver inte ansvar. Framför allt inte högre upp i hierarkierna. Sverige är ett litet land, och om man rör sig i toppen, framför allt juridiskt, rör man sig i en väldigt snäv krets. Den som sticker ut hakan där riskerar att skada sig själv.” En av Hannes Råstams yrkesmässiga förtjänster var att han väldigt sällan hade fel. Vad det gäller just det sistnämnda hoppas jag ändå att någon av våra beslutsfattare bestämmer sig för att överbevisa honom.  Mattias Göransson, chefredaktör för magasinet Filter samt vän och kollega till Hannes Råstam, och den som fick Råstams förtroende att färdigredigera ”Fallet Thomas Quick – att skapa en seriemördare”.


Summary: Bristande självsanering. I sin bok om Quick tecknar Hannes Råstam en sorglig bild av det svenska rättsväsendet. Men att utreda anvarsfrågan handlar inte om att brännmärka olämpliga tjänsteutövare, utan om att säkerställa att något liknande inte kan hända igen. Domstolsväsendet har tagit sitt ansvar – när ska polis, psykvård och rättsmedicin ta sitt? frågar Mattias Göransson.

I dagarna utkommer Hannes Råstams postumt publicerade ”Thomas Quick – att skapa en seriemördare”, och Sveriges mest uppmärksammade rättsfall i modern tid hamnar återigen i rampljuset. Det är lätt att ifrågasätta värdet av ytterligare djupdykningar i denna tragiska historia – inte minst lär de tidigare inblandade myndighetsutövarna garanterat vara av den uppfattningen. För de har ju så här långt undkommit sin medverkan till denna rättsskandal med blotta förskräckelsen. Några av dem har till och med utsatts för formell granskning – och friats. Just därför är Hannes Råstams bok så extra relevant. Råstam var vår främsta undersökande journalist: tvåfaldigt belönad med Stora journalistpriset, femfaldig vinnare av Föreningen grävande journalisters utmärkelse Guldspaden och mottagare av några av tv-världens mest prestigefyllda priser. Att han ägnade de fyra sista åren av sitt yrkesliv åt att tränga igenom den drygt 50 000 dokument tjocka Quickutredningen säger något om både utmaningen och hans envishet. Han intresserade sig inte nämnvärt för åsikter, hans arbetsområde var verifierbara fakta: Exakt hur gick det till när en tvångsintagen psykpatient dömdes för åtta mord han bevisligen inte kunde ha begått? De svar han ger i sin bok tecknar en sorglig bild av det svenska rättsväsendet. Missgreppen från de huvudansvariga – polisutredaren Seppo Penttinen, åklagaren Christer van der Kwast, terapeuten Birgitta Ståhle, advokaten Claes Borgström och psykologiprofessor Sven Åke Christansson – är delvis redan kända, både genom de dokumentärer Hannes Råstam gjorde för SVT och den stora mängd journalistik andra har producerat. I korthet förteg och ignorerade de det som talade för Quicks oskuld, och lyfte fram det som talade för motsatsen. Kvintetten visar sig dessutom vara i oroväckande gott sällskap: från de läkare på landets främsta rättspsykiatriska klinik som bar vårdansvaret för den självutnämnde ”seriemördaren”, till de domare och nämndemän som trots alla varningssignaler valde att lita blint på utredarna. Ett antal rutinerade poliser vid Rikskriminalen som tidigt kom fram till Quicks oskuld valde tystnaden i stället för att stöta sig med sina överordnade. Professorn i rättsmedicin Anders Eriksson friserade utlåtanden i stället för att redovisa objektiva fynd. Och så fortsätter det. I dag – tre år och åtta månader efter att Sture Bergwall på bästa sändningstid erkände för det svenska folket att han var oskyldig – har han beviljats resning för fem morddomar, och för de sista tre har åklagarmyndigheten själv begärt resning å hans vägnar. För två av morden har han även hunnit bli helt frikänd. Alla som läst besluten i de ärendena inser att det bara är en –förmodligen pinsamt utdragen – tidsfråga innan Bergwall har friats också från de resterande. Det svenska domstolsväsendet har tagit sitt sent påkomna ansvar. Övriga institutioner har dessvärre inte visat några tecken på att vilja utreda sitt. Att det finns saker att gå till botten med är odiskutabelt. Vilken roll har Säters sjukhus haft i det hela, vilken vård bedriver man och vilken rättssäkerhet har man som tvångsintagen psykpatient? Vilka kunskaper har svenska utredare om internationellt sett välkända fenomen som falska erkännanden och ”terapeutiska förhör”? Vilken ledarskapskultur inom polisen får ifrågasättare att straffas och sorteras bort? Vad får en rättsmedicinare att agera betjänt åt åklagaren? Och vilken omvärldssyn får domstolar att helt ignorera samhällsdebatten? Redan 1998 framfördes ett antal mycket uppmärksammade, och uppenbarligen korrekta, invändningar mot processerna – varefter ytterligare fyra morddomar föll. Att utreda ansvarsfrågan i fallet Thomas Quick handlar inte om att brännmärka ett antal olämpliga och i vissa fall kriminella tjänsteutövare; att utredarna förde domstolarna bakom ljuset, vilket är brottsligt, står nogsamt noterat av åklagare i olika resningshandlingar. Alla offentliganställda kan inte vara laglydiga, och alla kan inte vara felfria. Men missköter man en offentlig position där man är i ställning att avgöra andra människors öden, är det samhällets ansvar att befria en från densamma. Ytterst handlar det om att säkerställa att inget liknande kan hända igen, och visa att det juridiska systemet förtjänar allmänhetens förtroende. Och, inte minst, att gentemot mordoffrens anhöriga och de övriga drabbade uppvisa vanlig hyfs och respekt. Föräldrarna till ett av mordoffren begärde redan 2006 att Justitiekanslern skulle granska utredningen. Efter sex arbetsdagar ansåg sig JK ha utfört vad det tog Råstam år att genomföra, och utdelade högsta betyg till såväl utredningen som de ansvariga. År 2009 lämnade Sture Bergwalls advokat in en vanvårdsanmälan mot Säters sjukhus till Socialstyrelsen, som lika lättvindigt avfärdade ärendet: ”Socialstyrelsen ska inte utreda händelser som ligger mer än två år tillbaka i tiden, om det inte finns särskilda skäl.” Och några sådana kunde man alltså inte finna. Som vår främste avslöjare av rättsskandaler kände Hannes Råstam begränsad tillit till den svenska självsaneringsförmågan: ”Det finns en självgodhet i det svenska rättssystemet, det är hierarkiskt och medeltida, och man är väldigt oemottaglig för kritik”, sade han till mig före sin död. Av sedvanliga granskningsinstitutioner som JK och JO förväntade han sig ingenting; dem såg han som platser där myndigheterna gömde undan heta potatisar, ”som sedan får ligga och svalna i ett år” innan man ”uttalar sig si eller så när alla har glömt vad det handlade om”. Han sade också: ”Den svenska modellen lever kvar: man eftersträvar samförstånd, och utkräver inte ansvar. Framför allt inte högre upp i hierarkierna. Sverige är ett litet land, och om man rör sig i toppen, framför allt juridiskt, rör man sig i en väldigt snäv krets. Den som sticker ut hakan där riskerar att skada sig själv.” En av Hannes Råstam yrkesmässiga förtjänster var att han väldigt sällan hade fel. Vad det gäller just det sistnämnda hoppas jag ändå att någon av våra beslutsfattare bestämmer sig för att överbevisa honom.


Peter Wolodarski: Efter 100 år vågar Sverige känna stolthet för Raoul Wallenberg.

Summary: Han är en av de mest beundrade svenskarna i världen, men i Sverige förtegs länge hans gärning. Raoul Wallenbergs öde påminner om ett ännu oläkt sår i vår nutidshistoria.

Raoul Wallenberg hade trygghet och möjligheter i Sverige. Ändå övergav han den stabila tillvaron hemma för att i nazisternas och pilkorsarnas Ungern rädda judar undan förintelse. Förmodligen är det kombinationen av mod och medkänsla som gjort Wallenberg till den kanske mest beundrade svensken i världen. Men trots den internationella uppmärksamheten – i går markerades hans 100-årsdag – har Sverige länge haft svårt att förhålla sig till honom. Det dröjde betecknande nog ända till i år innan det kom ett par svenska Wallenbergbiografier, två mäktiga volymer av Ingrid Carlberg respektive Bengt Jangfeldt. Och det första minnesmonumentet i Stockholm är bara ett decennium gammalt; andra städer var långt före. Olle Wästberg, som på regeringens uppdrag skickligt samordnat det officiella minnesåret, konstaterar i en artikel i Expressen (3/8) att kunskapen om Raoul Wallenberg knappast sprids i svenska skolor, enligt en undersökning som UD låtit genomföra. Av 23 studerade böcker för gymnasiet nämns Wallenberg i endast åtta, och i bara ett standardläromedel tas hans gärning upp i mer än några meningar. Ännu värre är situationen på högstadiet – där behandlas han som en icke-person. Olle Wästberg skriver att detta är ”märkligt”. Men kanske ska man betrakta tystnaden som förväntad, med tanke på hur det officiella Sverige länge hanterade Raoul Wallenbergs öde. Den nyss bortgångne diplomaten Sverker Åström, som i decennier var tongivande på UD, försäkrade 1990 att ”de olika regeringarna efter kriget har utnyttjat alla tillfällen att få fram ett hederligt sovjetiskt besked” om Raoul Wallenberg. Men sanningen är en annan. Ingemar Eliassons stora utredning från 2003 fick namnet ”Ett diplomatiskt misslyckande”, vilket inte var en slump. Redan i inledningen slår utredningen fast att den svenska utrikesledningen var ”passiv” när Wallenberg tillfångatogs av ryssarna. Ett stort antal officiella skrivelser och telegram inom UD manade till handling, men Sveriges dåvarande utrikesminister Östen Undén ”vägrade konsekvent” att vidta några egentliga åtgärder förrän 1952. Och då var den svenske diplomatens öde av allt att döma beseglat. ”Oavsett skäl framstår bristen på ett aktivt agerande som ytterst olycklig”, skriver utredningen. I samma anda framförde statsminister Göran Persson en officiell ursäkt till de efterlevande i början av 2000-talet. Tystnaden kring Wallenberg och den segdragna svårigheten att beröra hans gärning är mångbottnad. Där fanns rädslan för att stöta sig med Sovjetunionen, inte minst eftersom det handlade om en svensk diplomat som hade agerat på amerikanskt uppdrag. Undén uttrycken saken oförblommerat i ett PM 1957: ”Det hör till våra viktigaste utrikespolitiska uppgifter att vidmakthålla eller bygga upp ett vänskapligt förhållande till Sovjet i den mån detta kan ske utan offrande av viktigare ärenden.” Raoul Wallenberg passade inte in i den svenska neutralitetspolitiken, vare sig under eller efter andra världskriget. Medan samlingsregeringen gjorde långtgående eftergifter till Hitler-Tyskland fanns en ung svensk som gick i närkamp med totalitarismen. Raoul Wallenberg väckte besvärande frågor om Sverige och nazismen. Och han riskerade att öppna ett sår i svensk nutidshistoria, som störde utrikesledningens allt mer laddade och moraliserande neutralitetsretorik. När det dessutom stod klart att hans fall så uppenbart hade misskötts, sammanföll flera intressen. Tystnad blev en frestande utväg för de ansvariga. Diplomaten Sverker Åström nämner över huvud taget inte Raoul Wallenberg i sina memoarer, trots att ärendet blev ett av UD:s största genom tiderna. Åström var samtida med Wallenberg och har efter sin bortgång mottagit hyllningar, som en av de stora i svensk utrikespolitik. Värt att notera är att praktiskt taget ingen nämner att Åström var medlem i Sveriges nationella förbund mellan 1935 och 1937, det år som han fyllde 22. Det var en organisation som 1934 bröt med högern och alltmer utvecklades i nazistisk riktning. En sådan bakgrund hade gjort Åström politiskt omöjlig i länder som Danmark, Norge och Storbritannien. Men i Sverige lyckades han bli superdiplomaten som – till skillnad från Ingvar Kamprad – aldrig pressades att göra upp med sitt förflutna. När Åström på 2000-talet fick frågor om sin tid som folkrättsstudent i Tyskland 1936–37, en tid då Nürnberglagarna gällde, påstod han häpnadsväckande nog att han inte har något ”egentligt minne av nazistiska inslag.” När nekrologerna nu skrivs glider man stilenligt förbi episoden, inklusive det djupt komprometterande medlemskapet i Sveriges nationella förbund. Inte heller nämner svenska politiker och diplomater, som numera ser vår roll i EU som självklar, att Sverker Åström låg bakom statsminister Erlanders så kallade Metalltal 1961. Det anförandet blev avgörande för att distansera Sverige från det framväxande Europasamarbetet. Raoul Wallenberg, å sin sida, skrev som 19-åring en uppsats om ”Europas förenta stater”, i vilken han varnade för att nationella särintressen tilläts slå ut de samlade europeiska. Samtidigt hade han två viktiga tips till unionsivrarna, skriver Ingrid Carlberg i sin Wallenbergbiografi: Skynda långsamt och avstå från sentimentala övertoner. Unionen ”måste växa fram ur en bättre förståelse hos alla folk för dess inneboende möjligheter och för de fördelar den erbjuder alla och envar”. Raoul Wallenberg var före sin tid, men de värden han stod för var inte nya. Det unika var att han kämpade för dem, på tvärs med tidsandan och till gagn för de judar som nazisterna höll på att förinta.


”Det finns inga regler för Pride”

Summary: Därför valde Uppsala Pride att vara en socialistisk festival. Det måste finnas Pridefestivaler med olika politiska inriktningar. Det menar Anna Brittesland, en av arrangörerna av Uppsala Pride, som portade LUF från årets parad.

I våras fick Liberala ungdomsförbundet i Uppsala ett mejl från ledningen för Uppsala Pride: ”Hej! Samordningsgruppen tog tyvärr beslutet att LUF och Folkpartiet inte får gå med i paraden för att era ståndpunkter strider mot vår vision. Men som privatpersoner är ni hjärtligt välkomna!” Orsaken var att ledningen för Pride ansåg att partiernas politik strider mot festivalens antikapitalistiska och socialistiska vision. Uteslutningen resulterade i att även Miljöpartiet hoppade av. Ordföranden för Liberala ungdomsförbundet i Uppsala, Tove Henriksson, menar att det är pinsamt att en festival som förespråkar tolerans väljer bort deltagare på grund av deras partifärg. ”Det viktiga för Uppsala Pride borde vara att striden för hbtq-personers rättigheter stöds av så många som möjligt, inte att främja socialism och antikapitalism”, skrev hon i ett svar till ledningen. Anna Brittesland, en av arrangörerna för Uppsala Pride, säger till DN att det är betydligt värre för Prides framtid om festivalen skulle avpolitiseras. Då riskerar den att bli en betydelselös familjefest där vilken organisation som helst får komma och vifta med regnbågens flaggor och sedan gå tillbaka till jobbet och fortsätta arbetet med förtryckande strukturer. – LUF och Folkpartiet sitter i regeringsposition. Vi tycker inte att de för en tillräckligt bra asylpolitik eftersom de beslutar att avvisa hbtq-flyktingar till en säker död. Som sagt, alla var välkomna att gå som privatpersoner. Men inte under vissa politiska flagg, som LUF, säger Anna Brittesland när DN når henne på mobilen i Småland. Uppsala Pride beslutade också att Polismyndigheten, Försvarsmakten, vapenproducenter och Migrationsverket inte var välkomna. Låter man polisen gå i tåget, finns det hbtq-personer som inte kan komma, menar Anna Brittesland. – Vi tyckte det fanns ett större behov av en festival dit papperslösa hbtq-flyktingar kunde komma för att bli peppade och stärkta. De hade inte kunnat komma om Migrationsverket och polisen hade varit där. Anna Brittesland menar att många uttryckte en lättnad framför allt för att polisen inte fick vara med. Först uppfattar jag att hon säger att många hbtq-personer har blivit slagna av polisen för att de visat sin kärlek öppet. Men när jag frågar om det verkligen stämmer säger hon att jag missförstått henne och säger i stället att de blivit trakasserade. – På hbtq-festivalen i Göteborg, till exempel, helgen efter Uppsala Pride, blev några påhoppade av polisen. För att de hade ifrågasatt polisen när den skulle föreläsa om hatbrott. Men man måste ju få ställa kritiska frågor till någon som håller en föreläsning. Vad bestod trakasserierna av? – Jag var inte där. Jag har bara sett klipp på internet och på en blogg. Eftersom Anna Brittesland har en dålig internetuppkoppling på landet kan hon inte leta upp adressen till klippen. – Men det finns många som blivit våldförda av polisen. Det handlar inte bara om fysiskt våld, också psykiskt, om du tar emot en massa psykiskt våld, är det lika mycket våld som fysiskt. Jag har också blivit trakasserad av polisen. Inte för att jag är hbtq-person. Men det finns det de som har blivit. Sedan Europride arrangerades i Stockholm 1998 och bildandet av Stoclholm Pride har en rad hbtq-festivaler med olika inriktning växt fram i landet. Uppsala Pride kallar sig en antikapitalistisk, intersektionell och queerfeministisk organisation. Samtidigt som festivalen arrangerar programpunkter med Västerpartiet och Feministiskt initiativ, står det på hemsidan att festivalen är partipolitiskt obunden. Hur går det ihop? – Uppsala Pride är inte bundet till något politiskt parti och har inga samarbetspartner. Däremot är arrangemanget väldigt politiskt. De här partierna har varit med och arrangerat programpunkter. Precis som alla andra organisationer, måste Uppsala Pride få besluta vilka man vill samarbeta med, menar Anna Brittesland. Besluten har fattats av en samordningsgrupp bestående av elva personer där det inte funnits någon ordförande eller någon vars röst vägt tyngst. – Vem som helst är välkommen att ta kontakt med oss för att delta. Gruppen ser olika ut från år till år. Vi vill inte ha stadgar eller beslut som står fasta från 2008 då festivalen startade. Vi vill att det fattas nya beslut år för år. Anna Brittesland har förståelse för att vissa känt sig uteslutna på grund av festivalens antikapitlistiska inriktning. Men hon försvarar beslutet med att det inte gynnar hbtq-kampen om det bara finns ett sorts Pride med gemensamma regler över hela landet. Någon har föreslagit att festivalen borde ha bytt till ett annat namn, som hbtq-socialist-festivalen. Det avfärdar Anna Brittesland med att det inte finns några bindande regler för vad Pride är. – Alla kan göra på sitt sätt. Stockholm Pride har en annan inriktning där andra personer och organisationer är välkomna. Så ska det vara. Vad säger du till en transperson som inte känner sig välkommen till en socialistisk festival? – Vi hade kunnat hänvisa till andra festivaler, som Stockholm Pride. En vit Stockholmsbög har en annan erfarenhet av diskriminering än en transperson född i Eritrea. Därför menar Anna Brittesland att det behövs Pridefestivaler med olika inriktning. Läs och kommentera artiklarna på nätet: www.dn.se/insidan


”Det finns inga regler för Pride”

Summary: Det måste finnas Pridefestivaler med olika politiska inriktningar. Det menar Anna Brittesland, en av arrangörerna av Uppsala Pride, som portade LUF från årets parad.

I våras fick Liberala ungdomsförbundet i Uppsala ett mejl från ledningen för Uppsala Pride: ”Hej! Samordningsgruppen tog tyvärr beslutet att LUF och Folkpartiet inte får gå med i paraden för att era ståndpunkter strider mot vår vision. Men som privatpersoner är ni hjärtligt välkomna!” Orsaken var att ledningen för Pride ansåg att partiernas politik strider mot festivalens antikapitalistiska och socialistiska vision. Uteslutningen resulterade i att även Miljöpartiet hoppade av. Ordföranden för Liberala ungdomsförbundet i Uppsala, Tove Henriksson, menar att det är pinsamt att en festival som förespråkar tolerans väljer bort deltagare på grund av deras partifärg. ”Det viktiga för Uppsala Pride borde vara att striden för hbtq-personers rättigheter stöds av så många som möjligt, inte att främja socialism och antikapitalism”, skrev hon i ett svar till ledningen. Anna Brittesland, en av arrangörerna för Uppsala Pride, säger till DN att det är betydligt värre för Prides framtid om festivalen skulle avpolitiseras. Då riskerar den att bli en betydelselös familjefest där vilken organisation som helst får komma och vifta med regnbågens flaggor och sedan gå tillbaka till jobbet och fortsätta arbetet med förtryckande strukturer. – LUF och Folkpartiet sitter i regeringsposition. Vi tycker inte att de för en tillräckligt bra asylpolitik eftersom de beslutar att avvisa hbtq-flyktingar till en säker död. Som sagt, alla var välkomna att gå som privatpersoner. Men inte under vissa politiska flagg, som LUF, säger Anna Brittesland när DN når henne på mobilen i Småland. Uppsala Pride beslutade också att Polismyndigheten, Försvarsmakten, vapenproducenter och Migrationsverket inte var välkomna. Låter man polisen gå i tåget, finns det hbtq-personer som inte kan komma, menar Anna Brittesland. – Vi tyckte det fanns ett större behov av en festival dit papperslösa hbtq-flyktingar kunde komma för att bli peppade och stärkta. De hade inte kunnat komma om Migrationsverket och polisen hade varit där. Anna Brittesland menar att många uttryckte en lättnad framför allt för att polisen inte fick vara med. Först uppfattar jag att hon säger att många hbtq-personer har blivit slagna av polisen för att de visat sin kärlek öppet. Men när jag frågar om det verkligen stämmer säger hon att jag missförstått henne och säger i stället att de blivit trakasserade. – På hbtq-festivalen i Göteborg, till exempel, helgen efter Uppsala Pride, blev några påhoppade av polisen. För att de hade ifrågasatt polisen när den skulle föreläsa om hatbrott. Men man måste ju få ställa kritiska frågor till någon som håller en föreläsning. Vad bestod trakasserierna av? – Jag var inte där. Jag har bara sett klipp på internet och på en blogg. Eftersom Anna Brittesland har en dålig internetuppkoppling på landet kan hon inte leta upp adressen till klippen. – Men det finns många som blivit våldförda av polisen. Det handlar inte bara om fysiskt våld, också psykiskt, om du tar emot en massa psykiskt våld, är det lika mycket våld som fysiskt. Jag har också blivit trakasserad av polisen. Inte för att jag är hbtq-person. Men det finns det de som har blivit. Sedan Europride arrangerades i Stockholm 1998 och bildandet av Stoclholm Pride har en rad hbtq-festivaler med olika inriktning växt fram i landet. Uppsala Pride kallar sig en antikapitalistisk, intersektionell och queerfeministisk organisation. Samtidigt som festivalen arrangerar programpunkter med Västerpartiet och Feministiskt initiativ, står det på hemsidan att festivalen är partipolitiskt obunden. Hur går det ihop? – Uppsala Pride är inte bundet till något politiskt parti och har inga samarbetspartner. Däremot är arrangemanget väldigt politiskt. De här partierna har varit med och arrangerat programpunkter. Precis som alla andra organisationer, måste Uppsala Pride få besluta vilka man vill samarbeta med, menar Anna Brittesland. Besluten har fattats av en samordningsgrupp bestående av elva personer där det inte funnits någon ordförande eller någon vars röst vägt tyngst. – Vem som helst är välkommen att ta kontakt med oss för att delta. Gruppen ser olika ut från år till år. Vi vill inte ha stadgar eller beslut som står fasta från 2008 då festivalen startade. Vi vill att det fattas nya beslut år för år. Anna Brittesland har förståelse för att vissa känt sig uteslutna på grund av festivalens antikapitlistiska inriktning. Men hon försvarar beslutet med att det inte gynnar hbtq-kampen om det bara finns ett sorts Pride med gemensamma regler över hela landet. Någon har föreslagit att festivalen borde ha bytt till ett annat namn, som hbtq-socialist-festivalen. Det avfärdar Anna Brittesland med att det inte finns några bindande regler för vad Pride är. – Alla kan göra på sitt sätt. Stockholm Pride har en annan inriktning där andra personer och organisationer är välkomna. Så ska det vara. Vad säger du till en transperson som inte känner sig välkommen till en socialistisk festival? – Vi hade kunnat hänvisa till andra festivaler, som Stockholm Pride. En vit Stockholmsbög har en annan erfarenhet av diskriminering än en transperson född i Eritrea. Därför menar Anna Brittesland att det behövs Pridefestivaler med olika inriktning. Läs och kommentera artiklarna på nätet: www.dn.se/insidan I onsdagens tidning berättade militären Lars Carlsson hur han blev trakasserad av det antimilitaristiska nätverket Ofog när han gick Prideparaden förra året. I går var det sametingets ordförande Stefan Mikaelsson som berättade varför han väljer att kalla sig queer, samtidigt som begreppet skapar en allt större oenighet. I onsdagens tidning berättade militären Lars Carlsson hur han blev trakasserad av det antimilitaristiska nätverket Ofog när han gick Prideparaden förra året. I går var det sametingets ordförande Stefan Mikaelsson som berättade varför han väljer att kalla sig queer, samtidigt som begreppet skapar en allt större oenighet.


”Hela paraden blev en enda lång pina”

Summary: I nästa vecka är det Pridefestival igen. Men får alla vara med? Militären Lars Carlsson tänker delta i årets parad, trots att han förra året pekades ut som mördare av en grupp aktivister i paraden. Politik splittrar hbtq-rörelsen.

När förra årets Prideparad precis hade startat på Södermalm i Stockholm omringades officeren Lars Carlsson av en grupp aktivister från nätverket Ofog. Lars är löjtnant och gick i Försvarsmaktens sektion. Aktivisterna höll upp plakat bakom honom där det stod: ”Mitt jobb dödar” och ”Jag är lika bra på att döda som straighta soldater”. Efter några hundra meter lyckades polisen avvisa dem. Men bara för en kort stund. Redan vid Slussen var de tillbaka och följde efter honom i en och en halv timme ända fram till målet i Humlegården. – Det ska ju vara glädje och lycka att få stå upp och visa vem man är. Så kommer någon som cirkulerar runt dig med plakat som pekar ut dig som mördare. Det var fruktansvärt obehagligt. Hela paraden blev en enda lång pina, säger Lars Carlsson. Försvarsmakten beslutade för fyra år sedan att Prideparaden inte ska betraktas som en politisk demonstration och att de som vill delta får gå i sina uniformer. – Någon gång under paraden fick jag kväva en impuls att ta av mig uniformen och hoppa på aktivisterna. Men det hade jag ju aldrig kunnat göra, säger Lars Carlsson. När han kom hem gjorde han en polisanmälan. Men åklagaren bedömde att han inte blivit utsatt för något brott och lade ned förundersökningen. I årets parad, som går lördagen den 4 augusti i Stockholm, tänker Lars Carlsson återigen gå i Försvarsmaktens sektion. Om det händer igen tänker han bita ihop och fortsätta, precis som förra gången.* – Det ska inte få förstöra min vilja och mitt engagemang att visa vem jag är. Det är lite som en ”antiprotest”, kasta skit på mig bara, jag går ändå. Kanske för att jag vet att de har en agenda som inte handlar om hbtq-frågan utan om försvarets existens, säger han. De politiska spänningarna inom hbtq-rörelsen har ökat, vilket Insidan kommer berätta mer om i morgondagens tidning. Exempelvis hindrade aktivister polisen från att föreläsa om hur de arbetar mot hatbrott under Hbtq-festivalen i Göteborg i våras. I Uppsala beslutade festivalledningen för Pride att Liberala ungdomsförbundet inte skulle få delta i Prideparaden. Vad tycker du om att vissa vill dra in politik i hbtq-frågan? – Jag har många vänner som tycker att rätten att visa sin sexuella läggning handlar om politik. Men för mig är kärlek en mänsklig rättighet som sträcker sig utanför de politiska vägarna. – Jag vet att den här typen av grupper brukar göra manifestationer mot flygflottiljer och andra ställen. De har rätt att uttrycka sina åsikter om försvaret. Men jag tycker inte det hör hemma i Prideparaden, som har som syfte att främja glädje och lycka. Lars Carlsson menar att aktivisterna knappast var intresserade av att sätta sig in i det arbete och engagemang han lagt ned för att göra Försvarsmakten mera hbtq-vänlig. Under sina första tio år som yrkesofficer kände han sig tvungen att hemlighålla sin läggning. Pojkvännen kallade han för ”inneboende”. Han minns att någon i fikarummet en gång sa rent ut när en homosexuell intervjuades på tv: ”Den där jäveln borde man skjuta ihjäl!” Då reste sig Lars Carlsson och lämnade rummet. Helt öppen med sin läggning blev han först 2002 när han var med i uppbyggnaden av ett mångfaldsarbete i samarbete med polisen och kyrkan. De genomförde hundratals utbildningstimmar både för värnpliktiga och anställda. – Jag blev vice ordförande i Hof, homo-, bi- och transpersoner i försvaret. Vi utbildade många förband runt om i landet. Det gick bra. Men det är viktigt att ha kontinuitet. När ett gäng muckat måste man börja om med nästa och nästa. Lars Carlsson känner anställda i försvaret som har tackat nej till utlandstjänstgöring för att de riskerar att hamna i en kultur eller jargong utomlands som inte känns okej. – Man kan hamna i grupper där det finns personer från andra nationer, som samlas under FN-flagg, där det inte känns okej att vara öppen. Det är en av många anledningar till att det är viktigt för mig att gå i paraden. Förr var det en vanlig uppfattning att den som är gay inte klarar att bära vapen. – Det tror jag vi har kommit bort ifrån. Nu är det mer den vardagliga jargongen, typ att man ska hålla ”bögavstånd”. Därför är det viktigt med det normarbete som bedrivs i dag. Fortfarande är det så att när Lars Carlsson hamnar i ett nytt sällskap, får han frågor som gör att han måste repetera hela proceduren med att säga: ”Hej, jag är inte bara Lars, jag är bög också.” Behövs ett tydligare regelverk från Prides sida? – Där är jag kluven. Det är en öppen manifestation och vi ska värna öppenhet, inte hitta på nya förbud. Dock tycker Lars att polisen tydligare ska utnyttja möjligheten som finns att hänvisa motdemonstranter till en annan plats. * Fotnot: Lars Carlsson avled i fredags, ett par dagar efter att den här artikeln publicerats. Pride Årligen återkommande festival som främst riktar sig till hbtq-personer (homo, bi, trans och queer). Den har hållits sedan 1998 och höjdpunkten inträffar på lördagen under festivalveckan med Prideparaden. Pride och olika Hbtq-festivaler arrangeras inte bara i Stockholm utan på en rad orter i landet. Runt om i världen firas ytterligare minst 140 Pridefestivaler, fester och karnevaler. Firandet har sitt ursprung i en polisrazzia mot en gaybar i New York 1969 då gästerna protesterade mot vad man menade var trakasserier.


”Hela paraden blev en enda lång pina”

Summary: I nästa vecka är det Pridefestival igen. Men får alla vara med? Militären Lars Carlsson tänker delta i årets parad, trots att han förra året pekades ut som mördare av en grupp aktivister i paraden.

När förra årets Prideparad precis hade startat på Södermalm i Stockholm omringades officeren Lars Carlsson av en grupp aktivister från nätverket Ofog. Lars är löjtnant och gick i Försvarsmaktens sektion. Aktivisterna höll upp plakat bakom honom där det stod: ”Mitt jobb dödar” och ”Jag är lika bra på att döda som straighta soldater”. Efter några hundra meter lyckades polisen avvisa dem. Men bara för en kort stund. Redan vid Slussen var de tillbaka och följde efter honom i en och en halv timme ända fram till målet i Humlegården. – Det ska ju vara glädje och lycka att få stå upp och visa vem man är. Så kommer någon som cirkulerar runt dig med plakat som pekar ut dig som mördare. Det var fruktansvärt obehagligt. Hela paraden blev en enda lång pina, säger Lars Carlsson. Försvarsmakten beslutade för fyra år sedan att Prideparaden inte ska betraktas som en politisk demonstration och att de som vill delta får gå i sina uniformer. – Någon gång under paraden fick jag kväva en impuls att ta av mig uniformen och hoppa på aktivisterna. Men det hade jag ju aldrig kunnat göra, säger Lars Carlsson. När han kom hem gjorde han en polisanmälan. Men åklagaren bedömde att han inte blivit utsatt för något brott och lade ned förundersökningen. I årets parad, som går lördagen den 4 augusti i Stockholm, tänker Lars Carlsson återigen gå i Försvarsmaktens sektion. Om det händer igen tänker han bita ihop och fortsätta, precis som förra gången. – Det ska inte få förstöra min vilja och mitt engagemang att visa vem jag är. Det är lite som en ”antiprotest”, kasta skit på mig bara, jag går ändå. Kanske för att jag vet att de har en agenda som inte handlar om hbtq-frågan utan om försvarets existens, säger han. De politiska spänningarna inom hbtq-rörelsen har ökat, vilket Insidan kommer berätta mer om i morgondagens tidning. Exempelvis hindrade aktivister polisen från att föreläsa om hur de arbetar mot hatbrott under Göteborg Pride i våras. I Uppsala beslutade festivalledningen för Pride att Liberala ungdomsförbundet inte skulle få delta i Prideparaden. Vad tycker du om att vissa vill dra in politik i hbtq-frågan? – Jag har många vänner som tycker att rätten att visa sin sexuella läggning handlar om politik. Men för mig är kärlek en mänsklig rättighet som sträcker sig utanför de politiska vägarna. – Jag vet att den här typen av grupper brukar göra manifestationer mot flygflottiljer och andra ställen. De har rätt att uttrycka sina åsikter om försvaret. Men jag tycker inte det hör hemma i Prideparaden, som har som syfte att främja glädje och lycka. Lars Carlsson menar att aktivisterna knappast var intresserade av att sätta sig in i det arbete och engagemang han lagt ned för att göra Försvarsmakten mera hbtq-vänlig. Under sina första tio år som yrkesofficer kände han sig tvungen att hemlighålla sin läggning. Pojkvännen kallade han för ”inneboende”. Han minns att någon i fikarummet en gång sa rent ut när en homosexuell intervjuades på tv: ”Den där jäveln borde man skjuta ihjäl!” Då reste sig Lars Carlsson och lämnade rummet. Helt öppen med sin läggning blev han först 2002 när han var med i uppbyggnaden av ett mångfaldsarbete i samarbete med polisen och kyrkan. De genomförde hundratals utbildningstimmar både för värnpliktiga och anställda. – Jag blev vice ordförande i Hof, homo-, bi- och transpersoner i försvaret. Vi utbildade många förband runt om i landet. Det gick bra. Men det är viktigt att ha kontinuitet. När ett gäng muckat måste man börja om med nästa och nästa. Lars Carlsson känner anställda i försvaret som har tackat nej till utlandstjänstgöring för att de riskerar att hamna i en kultur eller jargong utomlands som inte känns okej. – Man kan hamna i grupper där det finns personer från andra nationer, som samlas under FN-flagg, där det inte känns okej att vara öppen. Det är en av många anledningar till att det är viktigt för mig att gå i paraden. Förr var det en vanlig uppfattning att den som är gay inte klarar att bära vapen. – Det tror jag vi har kommit bort ifrån. Nu är det mer den vardagliga jargongen, typ att man ska hålla ”bögavstånd”. Därför är det viktigt med det normarbete som bedrivs i dag. Fortfarande är det så att när Lars Carlsson hamnar i ett nytt sällskap, får han frågor som gör att han måste repetera hela proceduren med att säga: ”Hej, jag är inte bara Lars, jag är bög också.” Behövs ett tydligare regelverk från Prides sida? – Där är jag kluven. Det är en öppen manifestation och vi ska värna öppenhet, inte hitta på nya förbud. Dock tycker Lars att polisen tydligare ska utnyttja möjligheten som finns att hänvisa motdemonstranter till en annan plats. Årligen återkommande festival som främst riktar sig till hbtq-personer (homo, bi, trans och queer). Den har hållits sedan 1998 och höjdpunkten inträffar på lördagen under festivalveckan med Prideparaden. Pride arrangeras inte bara i Stockholm utan på en rad orter i landet. Runt om i världen firas ytterligare minst 140 Pridefestivaler, fester och karnevaler. Firandet har sitt ursprung i en polisrazzia mot en gaybar i New York 1969 då gästerna protesterade mot vad man menade var trakasserier.


”Så här kan vi minska självmorden radikalt”

Summary: Tyst kring nollvisionen. 1.500 dör av självmord varje år. Det är dags för Göran Hägglund att inleda en massiv satsning på suicidprevention. Okunskapen och tystnaden är inte något som bidrar till att rädda liv. Det sägs att det inte går att stoppa någon som bestämt sig, men det är inte sant. Med tiden kommer nya tankar, skriver Alfred Skogberg.

Just nu pågår bygget av staket och räcken på broar och andra platser där självmord inträffar. Det är inte en dag för sent. Men det är bara ett av många skydd som måste till om vi på allvar vill minska de 1 500 suicid som varje år inträffar i Sverige. Det är hög tid att åtgärder för att minska självmord får samma status som åtgärder för att minska antalet trafikdödade. Airbags på tåg. Livskunskap enligt Miamimodellen. Minst fyra besök av en psykolog för dem som försökt ta sitt liv. Självmordssäkra avgasrör. Lagstiftning mot hets till självmord. Dagsaktuell och tydligare statistik. Försvårad försäljning av värktabletter till unga och/eller utbyte mot stolpiller. Pris för bästa suicidpreventiva åtgärd. Större resurser till suicidpreventionscenter och anhörigföreningar. Ordentliga utredningar om vad som föranleder suicid. Liknande stöd till efterlevande som gavs till de tsunamidrabbade. Professionella som bemöter inlägg om psykisk ohälsa på nätet. Medier som rapporterar enligt Världshälsoorganisationens riktlinjer. Se där några åtgärder som garanterat skulle minska självmorden om de genomfördes men som vi sällan diskuterar och debatterar. Tidigare folkhälsominiser Maria Larsson var den första i regeringsställning som stod bakom en nollvision för självmord. På hennes initiativ införde Sverige år 2008 ett nationellt program för att förebygga självmord. Och det låter ju bra. Men vad innebär nollvisionen och vad har hänt? I det nationella programmet har flera strategier tagits fram. Men åtgärderna är övergripande. Bland annat går de ut på att minska alkoholkonsumtionen, fortsätta det självmordspreventiva arbetet inom hälso- och sjukvården, främja livschanser för mindre gynnade grupper och höja kompetensen bland vårdpersonalen. Det är mål som kunde ingå i vilket hälsofrämjande program som helst. Och efter att målen trädde i kraft har alltför lite hänt. Efter valet 2010 tog Göran Hägglund över regeringsansvaret för frågor om självmord. Då gick samtidigt suicidpreventionen i stå, nollvisionen talas det i dag tyst om. Det faktum att 3–4 svenskar varje dag tar sitt liv är inget som får Göran Hägglund att sätta fart på debatten. Men tänk om alla 1.500 som under ett år tar sitt liv gör det på en och samma dag. Vad skulle då hända med debatten? I tsunamin 2004 dog 543 svenskar. Efter en trög start sattes en massiv hjälpinsats in och många efterlevande fick stort stöd när de kom hem. Medierna ägnade enormt mycket utrymme åt olyckan, med all rätt. Men tre gånger fler tar varje år sitt liv än som dog i tsunamin. Och hur pratar vi om det? Krävs det en självmordstsunami för att vi ska förstå hur allvarligt problemet är? Det är dags för Göran Hägglund att läsa på och inleda en massiv satsning på suicidpreventionen. I trafiken dör cirka 300 personer om året och för att forska kring trafiksäkerhet satsar staten 100–150 miljoner årligen. Men trots att fem gånger fler dör i självmord satsar staten ynka 3 miljoner på suicidpreventionsforskningen. Det säger något om hur regeringen och Göran Hägglund ser på suicidprevention. Okunskapen och tystnaden är inte något som bidrar till att rädda liv. Stigmat, myter och avsaknad av debatt är också skäl till att vi fortsätter att ha höga självmordstal, år efter år. Så vad vet vi och vad kan vi göra? Vi vet att om vi gör det svårare att rent praktiskt ta sitt liv så minskar självmorden. För en person som är på väg att ta sitt liv är inte konstant självmordsbenägen. Med tid kommer nya tankar. Medmänskligt agerande och bra vård kan få många att tänka om. Så om vi gör det svårt att komma upp på en järnvägsräls och bygger staket där vi vet att många hoppar; om vi gör det omöjligt att ansluta en slang till ett avgasrör och om vi är restriktiva med läkemedel och vapen, då vet vi att även självmorden minskar. Det sägs att det inte går att stoppa någon som bestämt sig. Bygger vi staket på en bro går han eller hon bara någon annanstans. Med den myten som rättesnöre har Trafikkontoret hittills vägrat att sätta upp högre staket på Västerbron. Men sanningen är att självmord kan förhindras fram till att någon är död. Och äntligen har något hänt. Nyligen kunde vi läsa om att skyddande räcken ska stoppa hopp från ett tiotal broar i Stockholm. Det är en av få glädjande nyheter inom det suicidpreventiva området. Varje räddat liv motiverar en satsning på ungefär 19 miljoner, enligt Räddningsverket, nuvarande MSB (Myndigheten för samhällsskydd och beredskap). Den siffran är viktig att känna till när samhällets kostnader vägs mot möjligheten att rädda liv. Kan vi bara minska självmorden med tjugo procent genom ovanstående åtgärder motiverar det alltså en satsning på nära sex miljarder kronor. Men det finns också pengar att tjäna på att rädda liv. Exempelvis kan den som tar patent på livräddande airbags på tåg och tunnelbana göra sig en förmögenhet. Globalt sätt tar tiotusentals människor sitt liv varje år i järnvägssuicid och marknaden torde därför vara stor för att utveckla en fungerande produkt. Världshälsoorganisationen, WHO, har i mängder av studier visat att okunnig rapportering kring suicid kan leda till att sårbara individer inspireras av det de tar del av. Men följer medierna organisationens riktlinjer kan också många liv räddas. I Storbritannien har personer som försökt ta sitt liv fått fyra hembesök av en psykolog, med minskat antal självmord som följd jämfört med en kontrollgrupp. Idén bygger på sunt bondförnuft. Den som försökt ta sitt liv har troligtvis behov av psykologstöd. Men långt ifrån alla dessa orkar kontakta vården och risken för att de gör ett nytt försök är kraftigt förhöjd. Att samhället därför identifierar dessa och ger dem omedelbar hjälp borde vara en självklarhet. Varje år är det ungefär 60 tonåringar som tar sitt liv. Ytterst sällan träffas representanter för blåljusmyndigheter, skolan och andra berörda för att dra lärdomar av vad som hänt, och självmorden fortsätter. Här kan trafiksäkerhetsforskningen lära oss mycket. Ett årligt pris för bästa suicidpreventiva åtgärd skulle kunna inspirera många och få oss att fortsätta resonera kring hur vi på bästa sätt kan rädda liv. Vem tar initiativ till ett sådant pris? Göran Hägglund kanske?  Alfred Skogberg journalist och författare till boken ”När någon tar sitt liv – tragedierna vi kan förhindra”. Bara 3 miljoner till forskning • 2008 införde Sverige ett nationellt program för att förebygga självmord, men åtgärderna är övergripande och lite har hänt. • Staten satsar tre miljoner kronor om året på suicidpreventionsforskning, att jämföra med 100–150 miljoner som ges till trafiksäkerhetsforskning. I trafiken dör 300 personer om året medan 1.500 tar livet av sig. • Psykologhjälp, utredningar, mer resurser till suicidpreventionscenter och anhörigföreningar, bättre statistik, läkemedelskontroll och kunnigare rapportering i media är några av åtgärderna mot självmord Skogberg föreslår.


Summary: Tyst kring nollvisionen. 1 500 dör av självmord varje år. Det är dags för Göran Hägglund att inleda en massiv satsning på suicidprevention. Okunskapen och tystnaden är inte något som bidrar till att rädda liv. Det sägs att det inte går att stoppa någon som bestämt sig, men det är inte sant. Med tiden kommer nya tankar, skriver Alfred Skogberg.

Just nu pågår bygget av staket och räcken på broar och andra platser där självmord inträffar. Det är inte en dag för sent. Men det är bara ett av många skydd som måste till om vi på allvar vill minska de 1 500 suicid som varje år inträffar i Sverige. Det är hög tid att åtgärder för att minska självmord får samma status som åtgärder för att minska antalet trafikdödade. Airbags på tåg. Livskunskap enligt Miamimodellen. Minst fyra besök av en psykolog för dem som försökt ta sitt liv. Självmordssäkra avgasrör. Lagstiftning mot hets till självmord. Dagsaktuell och tydligare statistik. Försvårad försäljning av värktabletter till unga och/eller utbyte mot stolpiller. Pris för bästa suicidpreventiva åtgärd. Större resurser till suicidpreventionscenter och anhörigföreningar. Ordentliga utredningar om vad som föranleder suicid. Liknande stöd till efterlevande som gavs till de tsunamidrabbade. Professionella som bemöter inlägg om psykisk ohälsa på nätet. Medier som rapporterar enligt Världshälsoorganisationens riktlinjer. Se där några åtgärder som garanterat skulle minska självmorden om de genomfördes men som vi sällan diskuterar och debatterar. Tidigare folkhälsominiser Maria Larsson var den första i regeringsställning som stod bakom en nollvision för självmord. På hennes initiativ införde Sverige år 2008 ett nationellt program för att förebygga självmord. Och det låter ju bra. Men vad innebär nollvisionen och vad har hänt? I det nationella programmet har flera strategier tagits fram. Men åtgärderna är övergripande. Bland annat går de ut på att minska alkoholkonsumtionen, fortsätta det självmordspreventiva arbetet inom hälso- och sjukvården, främja livschanser för mindre gynnade grupper och höja kompetensen bland vårdpersonalen. Det är mål som kunde ingå i vilket hälsofrämjande program som helst. Och efter att målen trädde i kraft har alltför lite hänt. Efter valet 2010 tog Göran Hägglund över regeringsansvaret för frågor om självmord. Då gick samtidigt suicidpreventionen i stå, nollvisionen talas det i dag tyst om. Det faktum att 3–4 svenskar varje dag tar sitt liv är inget som får Göran Hägglund att sätta fart på debatten. Men tänk om alla 1500 som under ett år tar sitt liv gör det på en och samma dag. Vad skulle då hända med debatten? I tsunamin 2004 dog 543 svenskar. Efter en trög start sattes en massiv hjälpinsats in och många efterlevande fick stort stöd när de kom hem. Medierna ägnade enormt mycket utrymme åt olyckan, med all rätt. Men tre gånger fler tar varje år sitt liv än som dog i tsunamin. Och hur pratar vi om det? Krävs det en självmordstsunami för att vi ska förstå hur allvarligt problemet är? Det är dags för Göran Hägglund att läsa på och inleda en massiv satsning på suicidpreventionen. I trafiken dör cirka 300 personer om året och för att forska kring trafiksäkerhet satsar staten 100–150 miljoner årligen. Men trots att fem gånger fler dör i självmord satsar staten ynka 3 miljoner på suicidpreventionsforskningen. Det säger något om hur regeringen och Göran Hägglund ser på suicidprevention. Okunskapen och tystnaden är inte något som bidrar till att rädda liv. Stigmat, myter och avsaknad av debatt är också skäl till att vi fortsätter att ha höga självmordstal, år efter år. Så vad vet vi och vad kan vi göra? Vi vet att om vi gör det svårare att rent praktiskt ta sitt liv så minskar självmorden. För en person som är på väg att ta sitt liv är inte konstant självmordsbenägen. Med tid kommer nya tankar. Medmänskligt agerande och bra vård kan få många att tänka om. Så om vi gör det svårt att komma upp på en järnvägsräls och bygger staket där vi vet att många hoppar; om vi gör det omöjligt att ansluta en slang till ett avgasrör och om vi är restriktiva med läkemedel och vapen, då vet vi att även självmorden minskar. Det sägs att det inte går att stoppa någon som bestämt sig. Bygger vi staket på en bro går han eller hon bara någon annanstans. Med den myten som rättesnöre har Trafikkontoret hittills vägrat att sätta upp högre staket på Västerbron. Men sanningen är att självmord kan förhindras fram till att någon är död. Och äntligen har något hänt. Nyligen kunde vi läsa om att skyddande räcken ska stoppa hopp från ett tiotal broar i Stockholm. Det är en av få glädjande nyheter inom det suicidpreventiva området. Varje räddat liv motiverar en satsning på ungefär 19 miljoner, enligt Räddningsverket, nuvarande MSB (Myndigheten för samhällsskydd och beredskap). Den siffran är viktig att känna till när samhällets kostnader vägs mot möjligheten att rädda liv. Kan vi bara minska självmorden med tjugo procent genom ovanstående åtgärder motiverar det alltså en satsning på nära sex miljarder kronor. Men det finns också pengar att tjäna på att rädda liv. Exempelvis kan den som tar patent på livräddande airbags på tåg och tunnelbana göra sig en förmögenhet. Globalt sätt tar tiotusentals människor sitt liv varje år i järnvägssuicid och marknaden torde därför vara stor för att utveckla en fungerande produkt. Världshälsoorganisationen, WHO, har i mängder av studier visat att okunnig rapportering kring suicid kan leda till att sårbara individer inspireras av det de tar del av. Men följer medierna organisationens riktlinjer kan också många liv räddas. I Storbritannien har personer som försökt ta sitt liv fått fyra hembesök av en psykolog, med minskat antal självmord som följd jämfört med en kontrollgrupp. Idén bygger på sunt bondförnuft. Den som försökt ta sitt liv har troligtvis behov av psykologstöd. Men långt ifrån alla dessa orkar kontakta vården och risken för att de gör ett nytt försök är kraftigt förhöjd. Att samhället därför identifierar dessa och ger dem omedelbar hjälp borde vara en självklarhet. Varje år är det ungefär 60 tonåringar som tar sitt liv. Ytterst sällan träffas representanter för blåljusmyndigheter, skolan och andra berörda för att dra lärdomar av vad som hänt, och självmorden fortsätter. Här kan trafiksäkerhetsforskningen lära oss mycket. Ett årligt pris för bästa suicidpreventiva åtgärd skulle kunna inspirera många och få oss att fortsätta resonera kring hur vi på bästa sätt kan rädda liv. Vem tar initiativ till ett sådant pris? Göran Hägglund kanske? Alfred Skogberg, journalist och författare till boken ”När någon tar sitt liv – tragedierna vi kan förhindra”. 2008 införde Sverige ett nationellt program för att förebygga självmord, men åtgärderna är övergripande och lite har hänt. Staten satsar tre miljoner kronor om året på suicidpreventionsforskning, att jämföra med 100–150 miljoner som ges till trafiksäkerhetsforskning. I trafiken dör 300 personer om året medan 1 500 tar livet av sig. Psykologhjälp, utredningar, mer resurser till suicidpreventionscenter och anhörigföreningar, bättre statistik, läkemedelskontroll och kunnigare rapportering i media är några av åtgärderna mot självmord Skogberg föreslår.


”Register över dementa hjälper de sjuka på sikt”

Summary: Stöd för forskningen. Ska vi av respekt för den personliga integriteten avstå från att registrera en patientgrupp vars integritet redan är kränkt av sin sjukdom? Etikprövningsnämnden godkänner SveDem, Datainspektionen misstänker att registret är olagligt – men då tar de inte nyttan med forskningen med i sin bedömning, skriver forskare vid Karolinska Institutet.

Nyligen meddelade Datainspektionen (DI) att den inleder en tillsyn av demensregistret SveDem då man misstänker att registreringen av information om demenssjuka patienter är olaglig. Problemet är patienternas svårighet att ta ställning till om de vill registreras eller inte. Datainspektionen framhåller att ”man inte ska ha ett sämre integritetsskydd för att man varaktigt saknar beslutsförmåga”. Det är en föredömlig inställning hos en myndighet, men vilka värden står egentligen mot varandra i denna fråga? Vi känner inte i detalj till hur just SveDem informerat de berörda men vill här diskutera det principiella problemet. För den som inte själv varit i närkontakt med demenssjuka vill vi klargöra en sak: Demens är något av det mest integritetskränkande man kan drabbas av. Redan relativt tidigt i sjukdomen tvingas anhöriga och andra att börja ta över allt fler beslut i vardagen, och patienten förlorar bit för bit sin autonomi. Senare förlorar den drabbade orienteringen till tid, rum och person, kan bli urin- och avföringsinkontinent, agiterad, aggressiv, våldsam, vulgär osv. Detta innebär förstås att vården i sin tur medför många åtgärder som kan upplevas som integritetskränkande, såsom låsta dörrar, tvångsvård, hjälp med personlig hygien etc. Frågan om kränkningar av integritet diskuteras ofta när det gäller journalföring, registrering och forskning. Med integritet menas då rätten till en fredad sfär vad gäller personuppgifter, och då framför allt känsliga personuppgifter såsom uppgifter om sjukdom, medicinering, social- och kriminalvård, etc. Mera sällan hör man någon väga behovet av integritet mot andra mer långsiktiga kränkningar av integriteten som ofta blir följden av de sjukdomar patienten har eller kan drabbas av. Det finns inga talesmän för dem som kommer att insjukna i framtiden som kanske drar nytta av de nya kunskaper registret genererat. Demensregistret SveDem är ett så kallat kvalitetsregister. Liksom andra vårdkvalitetsregister syftar SveDem till att förbättra, kvalitetssäkra och jämställa vården av demenssjuka i hela landet. Man vill också generera nationella data som underlag för forskning på demenssjukdomar. I Sverige finns unika förutsättningar att skapa sådana register genom att vi säkert kan identifiera människor via personnumret i många olika register och databaser. Det finns många exempel på konkreta kvalitetshöjande effekter av de nationella kvalitetsregistren, till exempel en minskning av dödlighet efter hjärtinfarkt i vissa regioner i Sverige och en minskad förekomst av omoperationer av höftledsproteser. Många viktiga vetenskapliga studier har också publicerats där man kunnat testa hypoteser som aldrig tidigare studerats. Ska vi av respekt för den personliga integriteten avstå från att registrera persondata för en patientgrupp vars integritet redan är svårt kränkt av sin sjukdom? Har vi inte en särskild skyldighet att förbättra och kvalitetssäkra vården för dessa personer som inte kan föra sin egen talan? I den etiska prövningen är själva kärnan att väga den potentiella risken mot den möjliga nyttan. Vi har ett system för det i etikprövningsnämnderna, som är sammansatta för att just göra en sådan bedömning. I fallet med SveDem bedömde Etikprövningsnämnden att den potentiella nyttan övervägde risken för integritetskränkning och godkände projektet. Vad vi har förstått så är Datainspektionens uppdrag att göra en ensidig bedömning av integritetsrisken utan att väga in den potentiella nyttan. Vi har alltså två olika prövningar som bedömer samma verksamhet, ibland med olika utfall. Vi anser att Etikprövningsnämnden genom sitt uppdrag och sammansättning är bättre lämpad än Datainspektionen att värna den sammantagna personliga integriteten vid forskning och utveckling med hjälp av patientdata. Vi hoppas att översynen i Statistikutredningen under Bengt Westerbergs ledning (SOU 2012:36) belyser detta problem och ger lagstiftaren en grund till att förbättra skyddet för den personliga integriteten i ett vidare perspektiv.  Olof Akre, docent i epidemiologi och urolog, Karolinska Institutet och Universitetssjukhuset. Jonas F Ludvigsson, docent och barnläkare, Karolinska Institutet i Stockholm och Universitetssjukhuset Örebro. Erik Sundström, docent och forskare, Stiftelsen Stockholms Sjukhem och Karolinska institutet.


”De femtio åren kändes som dagar”

Summary: Kära igen 50 år senare. Anita och Lasse hittade tillbaka till varann och började köra rally.

Insidans artikelserie om par som träffas på nytt fick många läsarreaktioner. En av dem kom från Anita Kinberg. Hon mejlade redaktionen och berättade hur hon träffat sin ungdomskärlek Lasse efter femtio år. I morgon deltar de tillsammans i Midnattssolsrallyt. Vi står på radhusområdets parkeringsplats i Vallentuna. Anita och Lasse förevisar sin röda Porsche 911 SC av 1979 års modell. Som tonåringar, på 1950-talet, kilade Lasse och Anita stadigt några år. Under de femtio år som sedan passerade fram till 2009 hade de ingen kontakt, men när de väl träffades igen blev de blixtförälskade på nytt. Och tillsammans har de hittat ett nytt intresse. När de i morgon är med i Midnattssolsrallyt blir det deras sjunde veteranbilsrally. I mitten på 1950-talet köpte Lasses och Anitas föräldrar sommarstugetomter på Norrö utanför Åkersberga. Sommargästernas ungar hängde i stora gäng som umgicks och hittade på bus. – Jag var den enda tjej som fick testa Lasses moppe, berättar Anita. Jag var så stolt. Det gick tyvärr inte så bra, jag vågade inte svänga utan körde rakt ut i skogen och moppen blev sned och vind. –  Men sedan visade jag min kärlek på ett väldigt originellt sätt, nämligen genom att kasta Anita i sjön så att hon höll på att drunkna, säger Lasse. Lasse och Anita började ”kila stadigt”. Relationen varade i flera år. Men Lasse bodde i Södertälje och Anita i Hägersten. Under somrarna intensifierades förhållandet, men när hösten kom och alla i gänget splittrades svalnade det något. Sedan, när vi kom upp i 18-årsåldern, rann det liksom ut i sanden, säger Lasse. Dödsstöten var väl när jag träffade en tjej på Sunside, ett uteställe på Norrmalm där vi ungdomar brukade hänga. Då blev Anita sur, det finns till och med dokumenterat på en 8 mm film, som jag tog. Hon sitter i baksätet på min bil och stirrar surt in i kameran. Så småningom upphörde umgänget helt. Lasse utbildade sig till ingenjör och ekonom och fick barn. Anita gifte sig tidigt och jobbade på resebolag. Åren gick. År 2009 hade Anita blivit änka och gått i pension. En dag bestämde sig hon och en väninna för att boka biljetter till en singelkryssning. – På natten efter det att vi bokat biljetterna drömde jag att jag blev omfamnad av en man som kysste mig passionerat. Jag kunde inte se hans ansikte, men den kyssen kände jag igen – herre gud, det var ju Lasse Aleberg! Anita berättar att drömmen malde i hennes huvud hela dagen och på kvällen bestämde hon sig för att ta reda på var han bodde. Hon hittade honom i Göteborg, tog mod till sig och ringde. – När Anita ringde hade jag ganska nyligen brutit upp från ett förhållande, jag låg på soffan och läste en deckare, berättar Lasse. Vi märkte genast att vi hade otroligt mycket att prata om, och efter två timmar tyckte vi att det var lika bra att träffas i stället. – Tio dagar senare stod han utanför min dörr med fem långskaftade rosor och en flaska Bollinger, berättar Anita. Jag kan fortfarande känna hur det pirrade i magen den där dagen för tre år sedan. Vi blev blixtförälskade. Anitas annars ganska beskedliga hund anade konkurrens och skällde ut Lasse. Och singelkryssningen ställde Anita in, med väninnans goda minne. – Det kändes som om de där femtio åren som gått bara var ett par dagar, säger Lasse. Som att ingen tid passerat. Var det inget som kändes jobbigt? – Jag var en ganska stöddig kille i tonåren, och jag och killgänget på Norrö var nog lite taskiga emellanåt. Som när jag slängde Anita i sjön, eller tråkade henne när hon sjöng på dansbanan. I dag skulle det kanske kallas mobbning, och jag inledde faktiskt vår nya kontakt med att be om ursäkt för det. Så började det nya livet. De reste, spelade lite golf och åkte en del motorcykel. Golfen lade de snabbt ner och motorcykel kunde de inte åka eftersom det av någon anledning förvärrade Lasses tinnitus. Men motorintresset fanns där och något ville de göra av det. – Ja, så vi gick och köpte en Porsche, en veteranbil från 1979, säger Lasse. Jag ville ha en silverfärgad, men Anita sa att en röd skulle det vara. Så då blev det så. Av en slump kom de i kontakt med rallyveteranen och entusiasten Hans Sylvan som tyckte att de borde ställa upp i veteranbilsrally med Porschen. – Och då tänkte vi faktiskt att ”tja, varför inte”. Vi kunde ju inget om det där, men vi började undersöka saken lite. Och det verkade himla kul. Jag skulle köra bilen och Anita skulle vara co-driver som det heter. Vi gick en kurs och tog licens. Den första veteranbilstävling paret ställde upp i var ”Sockna runt” 2010. Det gick lite si och så, men Lasse och Anita fick mersmak. Så småningom anmälde de intresse till det större Midnattssolsrallyt 2011. – Det är tävlingskommittén som väljer ut vilka som får delta. Eftersom vi var nybörjare trodde vi aldrig att vi skulle bli uttagna, men jag ringde i alla fall och pratade med tävlingsledaren Per Carlsson, frågade om våra chanser att komma med, berättar Anita. Efter några veckor återkom Per Carlsson. ”Ni kommer med!” Anita och Lasse jublade. Lasse och Anita kör i en klass som kallas ”regularity”. De ska hålla femtio kilometer i timmen i alla lägen. Hastigheten mäts med satellit vid vissa givna punkter och hastighetsmissar ger tidstillägg. – Femtio kilometer på en smal och kurvig skogsväg är inte lätt alla gånger, säger Lasse. Gruset sprutar verkligen. – Vi trodde att det skulle bli både första och sista gången som vi deltog i Midnattssolsrallyt förra året, säger Lasse. Bara att anmäla sig kostar femton tusen och sedan ska man ha speciella däck och hotellrum och allt runt omkring. Men i våras, när anmälningstiden för 2012 års tävling närmade sig slutet, började det krypa i Lasse och Anita och till slut kunde de inte hålla sig, utan anmälde sig igen. Även denna gång har de blivit uttagna och på onsdag deltar de för andra gången i Midnattssolsrallyt. Det blir deras sjunde veteranbilsrally på två år. Lasse och Anita åker upp en dag i förväg. Det är mycket som ska förberedas. De preparerar bilen, sätter på gaffatejp och häftande plast för att skydda kaross och underrede mot stenskott. Dekaler ska på plats, kalibreringssträckor ska köras och instrument kalibreras. Men är det inte farligt? – Det sker inte så många olyckor. Förra året slog en bil runt. Men de kunde välta upp bilen igen och ingen skadade sig. Och vi fick en ordentlig sladd vid ett tillfälle. Men man är ju mest rädd att bilen ska råka illa ut, ja vi också självklart, säger Anita. – Men lite lugnt får man ta det, man vill ju trots allt inte ställa till det, säger Lasse. För både han och Anita är nöjda med tillvaron. – När man blir äldre, slutat jobba och verkligen kan börja njuta av livet, ja då är det plötsligt så lite tid kvar. Jag har aldrig haft så roligt och aldrig skrattat så mycket som de senaste tre åren med Anita, säger Lasse. Livet är underbart, synd bara att tiden går så fort. Rallyfakta. Midnattssolsrallyt är i år det enda renodlat historiska rallyt i Sverige. Endast bilar tillverkade 1981 eller tidigare får delta. Rallyt som pågår mellan 18 och 21 juli har körts sedan 2006. I år utgår tävlingen från Rocklunda i Västerås och körs sedan i Bergslagen, Roslagen och Sörmland. Den totala sträckan är 112 mil. Av dessa är 17 mil specialsträckor som körs på avlysta vägar. Det är på specialsträckorna som själva tävlingen sker, på övriga sträckor som är transportsträckor uppför sig förarna som vanliga bilister. Midnattssolsrallyt körs i två klasser. I klassen ”historic rally” går det ut på att köra så snabbt som möjligt på specialsträckorna. I klassen ”regularity” körs specialsträckorna på en förutbestämd idealtid som är uträknad efter en medelhastighet på vanligtvis 50 kilometer i timmen. För att deltagarna inte ska ”köra in” tid i början av sträckan finns det flera hemliga tidskontroller utplacerade utmed specialsträckan. Ett ekipage har alltid en förare och en codriver eller kartläsare. Kartläsaren ansvarar för tidtagningen, har koll på vägen under sträckorna och lotsar föraren på transportsträckorna mellan specialsträckorna samt ser till att inga passerkontroller missas med hjälp av så kallad roadbook. I år deltar bland andra rallyvärldsmästarna Björn Waldegård (1979), Hannu Mikkola (1983) och Stig Blomqvist (1984), racingföraren Picko Troberg samt några av dagens toppförare som Mats Johnsson (leder Rally SM 2012) och Pontus Tidemand (3:a i Rally SM 2012). Källa: Robert Gustavsson/MSR


”Ska vi dricka fast barnen är med?”

Summary: Under sommarledigheten med släktingarna blir det mycket alkohol. För mycket, tycker en bekymrad mamma. Hur mår barnen av det? Ska hon prata med släktingarna? Psykolog Liria Ortiz ger råd.

Fråga Våra nära släktingar, som vi tillbringar en del av semestern med, är underbara människor. De är väldigt omhändertagande både i förhållande till mig och min man, och särskilt till våra barn. Det som bekymrar mig är att de dricker en hel del alkohol. De jobbar hårt, och när de kan tillåta sig att vara lediga verkar deras hållning vara att de verkligen ”släpper taget”. Det är väl bra på många sätt, men ett inslag i detta är de dricker alkohol varje dag, och ibland ganska mycket, särskilt på kvällarna. Ingen av dem blir direkt berusad, men visst märks det att de har druckit – även om det är på ett trevligt och ”socialt” sätt. Det känns ändå fel när det är så ofta. Förra sommaren hörde jag en annan släkting säga att hon inte skulle dricka alls, när de var där, vilket var en annan vecka än vår, då hon ansåg att det var viktigt att någon var nykter om något skulle hända, med tanke på barnen. Hennes kommentar verkar ha fastnat hos mig. Det är kanske så vi också borde tänka och göra som föräldrar. Barnen är med oss ganska länge på sommarkvällarna. De är ju skol- och dagislediga, och vi vill att barnen ska få vara med oss vuxna, även på middagar och fester, och få umgås över generationsgränserna. Men det innebär att de även får se oss vuxna bli om inte berusade så i varje fall påverkade. Jag undrar ibland hur barnen upplever oss. Jag har försökt fråga vårt äldsta barn, i tidig skolålder, men har egentligen inte fått något svar. Det ska sägas att min man och jag dricker mycket måttligare, men det är svårt ibland att säga nej till det där tredje glaset, när alkoholen spelar så stor roll i umgänget. Borde vi prata om detta i familjen? Tacksam för några kloka råd. Bekymrad mamma Svar Det är en angelägen fråga, som du ställer, och den är nog särskilt aktuell för många föräldrar nu under sommaren. Vi dricker som mest under våra lediga sommarveckor. Generösa alkoholvanor hör för många sommaren till, och innebär njutning och avkoppling. Även om de flesta barn inte har föräldrar eller släktingar med alkoholproblem så stöter nog många barn på berusade vuxna just under sommaren. Det är inte en enkel fråga som du ställer. För mig rymmer den ett barnperspektiv på alkohol, som inte bara handlar om föräldrar som har alkoholproblem utan även normalkonsumerande föräldrar, och det perspektivet är man nog alltid inte så uppmärksam på. Att barn i familjer med alkoholproblem mår dåligt och vill att föräldrarna ska sluta dricka tycker vi är förståeligt och riktigt. Men att barn kan tycka illa om och må dåligt av måttliga alkoholvanor hos föräldrar, och andra vuxna som de träffar, är svårare att ta till sig. De flesta vuxna, och särskilt föräldrar som inte har problem med alkohol, undviker förstås att dricka sig berusade i närvaro av barn, även om det kan finnas en viss tolerans för detta vid särskilda tillfällen, som till exempel vid de stora helgerna. Dilemmat är att intervjustudier med barn visar att barn inte tycker om den förändring som sker med vuxna redan efter att de har druckit en måttlig mängd alkohol. Den vuxne kanske anser sig bli avspänd och skojig men för barnen framstår den vuxne som flamsig och oberäknelig, ibland rentav som farlig. Barnen berättar hur de har skrämts av de vuxnas högljudda röster, och om otryggheten de känt när föräldrarna och andra vuxna inte känns igen, och inte verkar bry sig så mycket om dem. Barn är mycket lyhörda för föräldrars och andra viktiga vuxnas ansiktsuttryck och känsloreaktioner, och oroar sig lätt om de förändras på ett sätt som inte känns igen eller kan förstås. För normalkonsumenten av alkohol finns tydliga effekter av alkohol på beteendet redan efter till exempel ett eller två glas vin. Mitt svar på din fråga, och nu utgår jag från ett barnpsykologiskt perspektiv, är att barn har rätt att bli respekterade för de känslorna. De ska inte behöva uppleva alkoholpåverkade föräldrar eller andra vuxna, inte ens om de är nära vänner eller släktingar. Precis som du har börjat göra så finns det nog skäl som förälder, och särskilt som småbarnsförälder, att fundera på vilka alkoholvanor som finns omkring barnen och hur de påverkar deras välbefinnande, och vad som kanske behöver förändras. En viktig aspekt på frågan är att småbarn behöver vaksamma föräldrar och vuxna omkring sig. Alkohol, även i måttliga mängder, gör oss mindre uppmärksamma, försämrar vår uppfattnings- och reaktionsförmåga, och gör oss klumpigare. Som förälder ska man nog också tidigt ta ställning till vilka förebilder man vill att barnen ska få möta under uppväxten när det gäller sätt att umgås med alkohol. Hur ska du då göra nu i sommar med ert umgänge med dina släktingar? Jag kommer att ge dig några råd utifrån det jag berättat om så här långt. Jag vet ju inte om du fullt ut håller med mig om det jag skriver, men de råd som du får har varit hjälpsamma för andra föräldrar i din situation. • Börja med att berätta för din man om dina tankar och om det här svaret som du har fått. Ni kan också tillsammans läsa boken ”Lyssna på barnet!” av journalisten och småbarnsföräldern Hillevi Wahl. Den handlar om hur små barn reagerar med oro på vuxna som dricker alkohol, även om det är i måttliga mängder. • Föreslå din man att ni utifrån era barns behov ska välja att ha ett alkoholfritt umgänge med släktingarna så länge barnen är med på dagarna och kvällarna. Det är förstås viktigt att ni blir överens om detta innan ni går vidare. • Berätta för era släktingar hur ni tänker och vad ni beslutat er för. Kritisera inte och skuldbelägg inte. Säg som det är, att ni inte varit så uppmärksamma på detta tidigare, men att ni nu tänkt om och anser att på det här sättet blir det bättre för barnen. Betona att ni förstås ska fortsätta att umgås men att det får ske på ett annat sätt de timmar som barnen också är med. Avdramatisera det som ni vill ska hända, men var samtidigt tydliga och raka. • Kom överens om att även under sommaren hålla fast vid barnens invanda rutiner. Natta som vanligt, och ha den överenskommelsen er emellan att den av er som gör det inte ska dricka alkohol under kvällen. • Ta inte med er barnen på middagar och fester, där du vet att det kommer att drickas alkohol i större mängder. Om ni vill gå, ordna en barnvakt. • Föreslå era släktingar att göra mer saker på dagarna och kvällarna som inte är relaterade till alkohol.´ Du kan också ringa till Alkohollinjen på telefon 020 84 44 48. Samtalen är kostnadsfria och den som ringer kan vara anonym. Liria Har du frågor om självhjälp, förändring och parrelationer? Liria Ortiz är legitimerad psykolog och psykoterapeut. Hon undervisar om motiverande samtal och har bland annat skrivit boken ”När förändring är svårt” (Natur & Kultur). Har du frågor som rör barn och familjerelationer? Martin Forster är legitimerad psykolog och forskare som framför allt arbetar med barn och familjer. Han har bland annat skrivit boken ”Fem gånger mer kärlek” (Natur & Kultur). fragainsidan@dn.se. Utvalda frågor besvaras och publiceras på dn.se och i papperstidningen.


I dragspelets trogna tjänst

Summary: För tre år sedan blev Lars Ek årets dragspelare. Underbarnet debuterade vid sex års ålder i radio hos ”farbror Sven”. I dag är tonsättaren Jules Sylvain den stora vurmen.

Än i dag vet ingen varför en del av oss blir lysande musikanter medan andra bara blir engagerade lyssnare med stor analysförmåga men utan att kunna spela ett instrument. – Min pappa var dragspelsspelande televerkare. För att dryga ut inkomsterna byggde han dragspel på kvällarna med en kompis. Lars Ek ville göra som farsan. Hans första spel var dessutom byggt av pappa. Sex år gammal stegade Lars Ek in på Radiotjänst. Han skulle spela hos ”farbror Sven” Jerring i ”Barnens brevlåda”. Det gick så bra att han fick komma tillbaka flera gånger. Barn kan triggas enormt så länge de tycker att det är kul. Lars Ek är ett lysande exempel. Tio år fyllda kom tv-debuten i ”Titta får ni se” med Karin Sohlman (sedermera Falck). Med knappspelet i hand blev han vid femton års ålder svensk mästare på Nalen, året därpå nordisk i Helsingfors. – Pappa sa att han skulle sätta sig i en båt långt ut till havs vid Dalarö för att kunna ta in den finska radiosändningen. När jag kom in på scenen i Helsingfors och tittade ut över publikhavet var det första jag såg pappa längst fram. Jag blev så glad att jag spelade hem första plats. På den tiden var det betydligt vanligare att tävla i musikalisk skicklighet än i dag, i alla fall på dragspel. Så vid 18 års ålder blev det VM i Helsingfors, men där fick Lars Ek nöja sig med en tolfteplats. Han beslöt att söka nya vägar och började kompa artister. Anna Öst, Harry Brandelius och Jokkmokks-Jokke, till exempel. Lars Ek såg de flesta av Sveriges folkparker, en folklig arena som var viktig för artisterna. Men resandet kändes för omfattande. Då grundade Lars Ek en artistförmedling, Musikskrädderiet, som under många år hade Strömma kanalbolaget som exklusiv musikleverantör. I dag går familjebolaget på sparlåga eftersom hustrun blev svårt skadad vid tsunamin i Thailand. På sin tid skapade Lars Ek förmodligen världens första videokurs i dragspel och grundade Frosini Society efter den italiensk-amerikanske dragspelsvirtuosen Pietro Frosini, vilkens kompositioner Lars Ek alltid beundrat. Sällskapets syfte är att bevara den gamla dragspelsmusiken och förmedla kuriosa. Lars Ek vurmar för den svenske schlagerkompositören Jules Sylvain. – När jag 1973 började som lärare i Kommunala musikskolan och på ABF ville många spela Jules Sylvain. Jag gillade hans musik på en gång. Som 48-åring lämnade Jules Sylvain Sverige för att aldrig mer återvända, förutom kortare sejourer. Han bosatte sig under många år på Mallorca där det hos en spanjor hittades en koffert som var den kringflackande Sylvains sista tillhörigheter. – Med Kent Finell tittade vi igenom innehållet. Döm om vår förvåning när vi fann flera ospelade låtar i handskrift, säger Lars Ek. Han arrangerade dem för en mindre orkester och för några år sedan framfördes musiken framgångsrikt i Gamla musikaliska akademiens konsertsal. Lars Ek har själv konstruerat ett dragspel i aluminium som han har patent på. Det tar bara en vecka att bygga eftersom man använder ett modulsystem. – Vi hann tillverka 40 stycken, men många traditionella byggare kände sig hotade. Det uppstod märkliga spänningar där det ingick spikar i mina bildäck. Så jag la av. Han klarade sig ändå, som den gången när han som 16-åring uppträdde på Berns. Lars Ek hade redan börjat spela när han insåg att nedre bälghållaren fortfarande var knäppt. – Chockad över att jag glömt den försökte jag föra kompositionen i hamn ändå. Dragspelet såg ut som en solfjäder. Det lyckades, men jag var tvungen att skapa en helt ny bälgföring för att ”Karneval i Venedig” av Frosini skulle låta som den brukar göra. Lars Ek Gratuleras till: Fyller 65 år den 10 juli. Firar: Med familjen. Familj: Hustru Ann-Marie, barn och barnbarn. Bor: Östermalm, Stockholm. Aktuell med: Bosse Nybergs program om Lars Ek i Sveriges Radio P 2 den 18 augusti. Planer: Turnéer med musik av Jules Sylvain. Intresse: Golf. Sommar: Blå färg. Sagt: ”Ju mer man läser desto mindre förstår man, men ju mer musik man lyssnar till desto fler tonsättare tycker man om.” Utmärkelse: Årets dragspelare 2009 i Sveriges dragspelares Riksförbunds omröstning.


Tysklands nota är för stor

Summary: Ska euron överleva blir det på tyska villkor. Att betala för andra och sedan hålla tyst är inte längre möjligt.

Europas framtid låter sig lätt beskrivas. Den handlar om den gemensamma valutan: för euron gäller att vinna eller försvinna. Försvinner den, vore det en katastrof för oss alla – ännu mer så eftersom ingen i dag riktigt kan överblicka, än mindre beräkna konsekvenserna. Klart är bara att Europa utan euro skulle stå utan gemensamt projekt. Allt vad som uppnåtts under det senaste halvseklet skulle dessutom sättas i fråga, strykas samman eller avvecklas. Kanske skulle vi då äntligen uppskatta vad vi nu tar för givet. Inte minst gäller det för den inre marknaden. Den fria rörligheten över gränserna? Herr och fru Svensson får vackert ha passet på fickan och kanske i siffror och präntade bokstäver vid rikets gräns redogöra för hur många kronor man har med sig i plånboken. Senast jag reste så var i Östeuropa på den kommunistiska tiden. Och tro inte dem som utan att darra på rösten säger att eurons försvinnande är ett rent tekniskt, bokföringsmässigt problem. Ty de nygamla nationella valutorna kommer raskt att markera sina revir och avskaffa de frirum som euron skapat. Alternativet till eurons kollaps är att den på det ena eller andra sättet fortsätter att hanka sig fram. Om ett sådant scenario låter sig faktiskt mer sägas än om eurons kollaps. Först och främst måste Europa skaffa sig kontroll över det gigantiska skuldberg, unikt i den europeiska historien, som vuxit fram under senare år och som dagligen fortsätter att växa i rasande fart. En sådan kontroll kan bara uppnås genom en kombination av drakoniskt sparande, ekonomisk tillväxt och brandkårsutryckningar med nya friska pengar. De två första uppgifterna faller huvudsakligen på den enskilda staten, den tredje på Tyskland – av det enkla skälet att tyskarna är de enda som har pengar. Eurons kris är i allt väsentligt en skuldkris. Några länder inom eurozonen har i sus och dus levt över sina tillgångar och är nu på obestånd. Euron är den enda ”riktiga” valuta de haft i modern tid; italienska växelpengar bestod för inte alls så länge sedan av karameller eller tuggummin. Med euron blev allt annorlunda. Under de tio första åren med den nya valutan hade dessa ”riktiga” och billiga pengar kunnat användas till investeringar för att skapa tillväxt. I stället användes de till att höja löner och priser med nära 40 procent, detta i länder med stagnerande, liten eller obefintlig export. Och exportmaskinen Tyskland? frågar någon. Under samma tid låg där löner och priser i stort sett stilla. Mycket mer än så behöver man egentligen inte veta om den europeiska krisen. Alltsedan Otto von Bismarcks dagar handlar vår historia om hur Tyskland ska finna sin plats i Europa. Med våld och aggression har Tyskland några gånger försökt hävda sina maktanspråk; varje gång har det slutat med förödande tyska nederlag. Efter 1945 gäller så mellan Europa och Tyskland ett modus vivendi där det stora landet i kontinentens mitt vant sig vid att diskret och snällt betala diverse europeiska räkningar samtidigt som man beskedligt sitter med kring maktens bord utan att kräva mer politiskt inflytande för att man tar hand om dem. Från Konrad Adenauer över stora tyska politiker som Helmut Schmidt eller Helmut Kohl har detta aldrig satts i fråga. Ibland har det kanske knorrats. Men Tyskland har till sist betalat utan att ta ton. Kanske har dock den nuvarande krisen skapat en helt ny situation. I så fall vore det vad vi nu för tiden brukar kalla ett paradigmskifte. Ty den räkning de andra européerna denna gång presenterat Tyskland är helt enkelt för stor: även om tyskarna skulle vilja eller ser sig tvungna att försöka betala den, är det inte längre säkert att de verkligen kan. Nästan ensam betala för resten av Europa? Det rör sig helt enkelt om för mycket pengar. För regeringen i Berlin, för politiker som vill bli omvalda, men framför allt för tyska skattebetalare. EU:s senaste toppmöte har i efterhand framställts som en framgång för italienare, spanjorer och fransmän. Tyskarna skulle ha fått ge vika. Men det är en mycket besynnerlig analys. Ty någon makt att diktera villkor har inte den som står med handen utsträckt och vill ha en slant av den som har byxfickorna fulla. Inte heller handlar det faktum att Frankrike gjort gemensam sak med Italien och Spanien om solidaritet utan om ren självbevarelsedrift; snart kan fransmännen stå där med utsträckt hand tillsammans med sina sydeuropeiska grannar. Möjligen kan vi tala om en pyrrhusseger, men som då mindre än tysk vacklan avslöjar sydeuropeisk impotens och desperation. Tyskarna har alltså ännu inte bestämt sig för vad de ska göra. Men denna senaste, exempellösa räkning har provocerat Berlin att ställa just de politiska villkor som de alltsedan 1945 avstått ifrån. De kommer visserligen förklädda i strikt ekonomisk utstyrsel som när man talar om budgetdisciplin, sameuropeisk bankövervakning, regler för ny skuldsättning, en strikt bekämpning av inflation och så vidare – men det är tyska villkor, ofta stick i stäv mot vad resten av Europa vill. Och villkor med vilka automatiskt följer politiskt inflytande och kontroll. Ett Europa där euron överlever blir nolens volens ett Europa där Tyskland är mäktigare än någonsin förr. Och alternativet är, som här redan påpekats, en katastrof som åtminstone jag inte ens har fantasi nog för att riktigt kunna föreställa mig. Richard Swartz är journalist, författare och fristående kolumnist i Dagens Nyheter.


”Vi måste visa respekt för rätten att vara annorlunda”

Summary: Svenskarna och ”de andra”. Det är midsommar och vi hyllar ett slags svenskhet. Samtidigt vinner extrema krafter terräng genom att peka ut judar, romer och muslimer som avvikande och icke hemmahörande i vår kultur. En respektfull människosyn kräver att vi står upp för rätten att vara annorlunda, skriver representanter för Svenska kyrkan.

I juni firar vi både nationaldag och midsommar, de två högtider som mer än annat hyllar en sorts svenskhet. I år sker det i skuggan av en, i alla fall inom Svenska kyrkan, seglivad debatt om hur majoritetssamhället bör förhålla sig till seder och bruk hos minoriteter. Frågorna har gällt bland annat vad som är barnets bästa, om det är rimligt att företrädare för en religion, kräver förbud mot sedvänjor och religiösa bruk inom en annan religion, och om förbudsivrarna medvetet eller omedvetet uppväcker främlingsfientliga krafters intressen. Vi vet från 1900-talet att företrädare både för den svenska staten och Svenska kyrkan länge teg om judeförföljelserna och undvek att ta ställning. I dag kan vi inte bortse från en samtid där extrema krafter i Europa vinner terräng genom att peka ut judar, romer och muslimer som avvikande och icke hemmahörande i vår kultur. I stora delar av Europa framträder en hållning som beskriver ”de andra” som omänskliga och med seder som innebär ett ”onödigt lidande”, seder de måste räddas från. Ett tydligt exempel i vårt land är förslaget att lagstifta mot omskärelse av gossebarn. Manlig omskärelse är en religiös sedvänja som WHO rekommenderar som hälsofrämjande. I krav på förbud som framförs i Sverige framställs den emellertid som skadlig och i konflikt med barnkonventionen. Är det för att den hos oss främst utövas av religiösa skäl? Religion har blivit allt mer synlig i världen, på gott och ont. Därför krävs kunskap och lyhördhet från myndigheter och stat. En stat kan inte längre endast framhäva en trosriktning. Den kan lika lite vara ensidigt negativ till religion som vissa sekularistiska debattörer kräver. I stället behövs urskiljning. Det är enligt vår mening missvisande att ställa barnets rättigheter gentemot föräldrarnas, eller religionsfrihet mot mänskliga rättigheter. I båda fallen handlar det om avvägningar mellan olika inslag i de mänskliga rättigheterna. Att nämna manlig spädbarnsomskärelse, till exempel den judiska brit mila, i samma andetag som könsstympning av kvinnor uppfattar vi som vulgärt. När det gäller gossebarn är forskarna oense om eventuella hälsovinster/risker för pojken och hans framtida sexpartner. När det gäller könsstympning, som går tillbaka på faraoniska bruk, är forskningen entydig. Flickor som utsätts för denna sedvänja blir skadade för livet. Genom att likställa dessa sedvänjor och nämna dem samtidigt utmålas båda som ociviliserade. Båda framställs som ett onödigt lidande som vi, de ”upplysta”, måste befria ”de andra” från. Varför kommer denna debatt just nu? Många skulle hävda att vi alla efter 11 september mer eller mindre frivilligt är indragna i kriget mot terrorismen. Muslimer blir då särskilt utsatta för att utpekas som barbarer. Detta utpekande sker framför allt av krafter från höger. Från vänster kan man se hur avskyn mot staten Israels politik kan leda en del till ett urskillningslöst hat mot judar som folkgrupp och judendomen som religion. Ibland sägs debatten handla om ett val mellan universalism och partikularism, mellan att hävda universella rättigheter för varje människa eller att se människan som en del av sin grupp. Det senare framställs då som kulturrelativism eller kulturmarxism där människor låses in i sina identiteter och där man använder dubbla måttstockar. Men vi menar att varje människa är både individ och tillhörig en eller snarare flera olika grupper. Integritet i samband med religionsfrihet, som ingår i de mänskliga rättigheterna, innebär rätten att kunna vara och uppträda som en hel människa. När man i den svenska debatten talar om religiösa sedvänjor låter det ofta som om det handlade om tillbehör som enkelt kan läggas till eller dras ifrån identiteten. Ungefär som att ta av och på en kappa eller en klänning. Så enkelt är det inte. Vi lever med många överlappande identiteter som inte kan tas bort eller läggas till hur som helst. Kulturella inslag förändras långsamt i en lång process. Det problem vi vill lyfta här är att det som uppfattas som ”onödigt lidande” är så mycket lättare att se hos den andre, oavsett om det handlar om slöja, sjal eller manlig spädbarnsomskärelse eller från andra hållet, om ensamhet, skilsmässor och alkoholmissbruk. Men det onödiga lidande som barn utsätts för på grund av vanliga svenska sedvänjor, som till exempel överdrivet bruk av alkohol, något som entydigt är skadligt för barn, kräver samhället inte förbud mot. Trots detta anser sig företrädare för det nya enhetssamhället ha rätt att peka ut det som är särskilt skadligt för ”de andras” barn. Det är ingen tillfällighet att det ofta är seder som hör samman med religion. Debatten tenderar att peka ut allt gott som svenskt och allt man ogillar som osvenskt och ociviliserat. Inte bara Sverigedemokraterna utan flera andra grupper börjar nu tala om mänskliga rättigheter som något svenskt, trots att de är universella och antagna av FN. Precis så gjorde Dansk folkeparti för att hålla Danmark rent från alla internationella impulser från FN och EU. En liknande retorisk förskjutning pågår numera i Sverige, där mänskliga rättigheter och demokrati beskrivs som svenska värderingar, något ”de främmande” bör lära sig för att leva i Sverige. Den kristna synen är att varje människa är skapad till Guds avbild. Även om alla inte har samma inställning till omskärelse av gossebarn kräver en respektfull människosyn att vi står upp för människors rätt att höra till. Inte bara för att de är religiösa utan för att de är människor. Inte bara för att det handlar om religionsfrihet utan för att det också handlar om människosyn. Om rätten att vara annorlunda. Om rätten att vara en hel människa.


”Åsiktsklyftan ökar mellan journalister och allmänhet”

Summary: 40-talisterna mest vänstervridna. Det ideologiska avståndet ökar mellan journalister och allmänhet i Sverige. Men den växande klyftan beror inte på att journalisterna gått till vänster utan på att väljare och folkvalda gått till höger, skriver Kent Asp, professor i journalistik.

Journalistkåren står ideologiskt klart till vänster om svenska folket. Och sedan slutet av 1980-talet har avståndet till medborgare och politiker blivit allt större. Det är uppgifter som presenteras i boken Svenska journalister 1989–2011 som publiceras i dag. Resultatet bygger på representativa enkätundersökningar med journalister, allmänhet och riksdagsledamöter som genomförts vid fem olika tillfällen under perioden 1988/89–2010/11. Undersökningen ger en unik bild av hur vänster-högerinställningen hos politikens tre huvudaktörer har utvecklats det senaste kvartsseklet. I den första undersökningen 1989 stod journalister inte lika långt till vänster som i dag. Men efter en vänstersväng 1994 handlar det därefter endast om marginella förändringar. Från mitten av 1990-talet har vänstervridningen av journalistkåren avstannat. Samtidigt har medborgarna efter sin vänstersväng valåret 1994 successivt placerat sig allt längre till höger. Ledamöterna i Sveriges riksdag har också gått till höger. I slutet av 1980-talet var skillnaden mellan riksdagsledamöter och journalistkår inte särskilt stor. De folkvalda stod då åsiktsmässigt närmre journalistkåren än väljarna. I dag står väljare och valda betydligt närmare varandra, och avståndet mellan journalister och folkvalda är i början av 2010-talet större än mellan journalister och allmänhet. Vad ligger då bakom ”riksdagens högervridning”? Ledamöternas placering som grupp på vänster-högerskalan är självfallet beroende av partiernas styrka i riksdagen. Men ”högervridningen” beror inte på att borgerliga partier har en starkare ställning i riksdagen 2010 än 1988. Min analys av Riksdagsundersökningarna – val för val, parti för parti – visar att ledamöterna inom samtliga partier under perioden 1988-2010 i genomsnitt placerar sig längre till höger på skalan, utom Moderaterna som har gått något till vänster. Det gäller ledamöterna i Folkpartiet, Centerpartiet och Kristdemokraterna, men alltså även ledamöterna i vänsterpartiet, Socialdemokraterna och Miljöpartiet. Journalister placerar sig till vänster om väljarna oavsett vilket parti de sympatiserar med. Men det gäller i första hand journalister som sympatiserar med borgerliga partier och i betydligt mindre grad journalister som sympatiserar med Vänsterpartiet och Socialdemokraterna. Journalister som sympatiserar med miljöpartiet (41 procent av kåren) är som ofta sägs likt vattenmelonen gröna utanpå och röda inuti. Men de är inte mer röda än vad Miljöpartister i allmänhet är. Att journalistkåren inte är åsiktsrepresentativ för allmänheten beror alltså till stor del på att ”borgerliga journalister” placerar sig betydligt mer i mitten, och inte så långt till höger som ”borgerliga väljare” gör. I 2011 års undersökning placerade sig 63 procent av journalisterna till vänster om skalans mittpunkt (5), och 48 procent klart till vänster (skalsteg 0–3). Det finns dock skillnader mellan olika grupper av journalister. Kvinnliga journalister står mer till vänster än män, journalister i Sveriges Radio och Sveriges Television står längre till vänster än journalister i dagspress och kommersiell radio och tv, och bland yngre journalister är andelen som placerar sig klart till höger dubbelt så stor som bland äldre journalister. Kulturjournalister och 40-talister står klart längst till vänster i journalistkåren, medan ansvarig utgivare i press, radio och tv samt journalister i arbetsledande position åsiktsmässigt är mer lika allmänheten. De åsiktsskillnader som fanns i kåren för 20–25 år sedan var dock ännu större, men tycks ha suddats ut. Manliga journalister har gått till vänster, och därigenom åsiktsmässigt mer kommit att likna kvinnliga journalister. Journalister utanför Stockholm liknar alltmer Stockholmsjournalister, journalisthögskoleutbildade har (relativt sett) gått åt höger, samtidigt som de med annan utbildning gått åt vänster. Och journalister som bevakar politik och samhälle har över tid gått något till höger, samtidigt som nöjes- och sportjournalister gått till vänster. Den svenska journalistkåren framstår därför i dag som mer åsiktshomogen än i slutet av 1980-talet. Åsiktsklyftan mellan journalister å ena sidan och allmänhet och politiker å andra sidan har alltså ökat kraftigt. Men det är en följd av att väljare och folkvalda sedan mitten av 1990- talet gått till höger, inte att journalister gått till vänster. Kent Asp, professor i journalistik Undersökningarna Artikelförfattarens slutsatser baseras på data från flera olika undersökningar. Journalister • JMG (Institutionen för journalistik, medier och kommunikation vid Göteborgs universitet). Allmänheten • SOM-institutet (en undersökningsorganisation vid Göteborgs universitet) Riksdagsledamöter • Enkätundersökningar som genomförts vid statsvetenskapliga institutionen, Göteborgs universitet, i samband med valen. De tillfrågade journalisterna och riksdagsledamöterna har fått placera sig på en skala med elva skalsteg där 0 står för ”långt till vänster”, 5 för ”varken vänster eller höger” och 10 står för ”långt till höger”. Frågan till allmänheten är konstruerad på samma sätt, men med fem skalsteg. De svarande har sedan delats in i tre grupper: klart till vänster, övervägande mitten och klart till höger för att göra undersökningarna jämförbara.