Rasismen förgiftade Gloria Ray Karlmarks skolgång: ”Varje dag blev vi spottade på, slagna och hotade av de andra eleverna”

Summary: Gloria Ray Karlmark var 14 år när hon slungades in i den amerikanska nationens strålkastarljus – som en av nio svarta elever i Little Rock Nine. I dag fortsätter medborgarrättsstriden i ett land där relationen mellan svarta och vita är sårigare än på länge.

Hon leker med kaffemuggen som har fått en rosa rand från hennes läppstift och flyttar locket mellan händerna. I tanken befinner sig Gloria Ray Karlmark i den amerikanska södern på 1950-talet. Bakom den 74-åriga damen går en skarp solkant över stengolvet och ibland ler hon som om hon nästan inte tror på detaljer i sin egen berättelse. – Varje dag blev vi spottade på, slagna och hotade av de andra eleverna, säger hon. Trots att vi hade en soldat med oss som eskort kastade de saker från håll. Soldaterna rapporterade allt men rektorn gjorde ingenting åt saken. Gloria Ray Karlmark har svart hår med grå stänk, guldörhängen och cremefärgad skinnjacka. Människor passerar hela tiden omkring oss – ingen verkar ha någon aning om vem hon är. Som en del av Little Rock Nine – som 1957 skulle bli de första svarta studenterna i helt vita Central high school i Little Rock, Arkansas – har hon på nära håll sett det amerikanska samhällets rasistiska baksida. I dag bor Gloria Ray Karlmark sedan länge i Sverige, är gift med formgivaren Krister Karlmark och har två barn. – Jag var en naiv 14-åring, berättar hon om första skoldagen. Jag trodde att nu när Högsta domstolen hade fattat beslutet så skulle vi få börja skolan bara. Men jag gick dit och möttes av en stor soldat med gevär som sa att jag inte skulle få sätta min fot på skolans mark... Ofattbart. HD-beslutet är det kända rättsfallet Brown v. Board of Education (Brown mot skolstyrelsen) från 1954. Målet fick sitt namn efter svetsaren Oliver Brown, som tvingades se sin då nioåriga dotter Linda promenera sex kvarter för att ta bussen till Monroe elementary, trots att den vita skolan Sumner elementary låg sju kvarter bort. Som så mycket annat under dessa år leddes striden av medborgarrättsrörelsen NAACP (National Association for the Advancement of Colored People), som 1951 instruerade ett antal svarta föräldrar att försöka skriva in sina barn i vita skolor i Topeka, Kansas. Föräldrarna fick som väntat nej och NAACP kunde därmed ta frågan vidare juridiskt. Högsta domstolen, under ledning av chefsdomaren Earl Warren, kom med röstsiffrorna 9–0 fram till att segregerade skolor var grundlagsvidriga – ett kontroversiellt beslut. Man behöver förstå den tid i vilket detta avgjordes. USA var ett omsorgsfullt uppdelat land och inbördeskriget som helt avskaffade slaveriet avslutades så sent som 1865. Förbittringen mellan svarta och vita var stor och svarta medborgare var nästan alltid fattiga och saknade en ansenlig del av sina lagliga rättigheter. De fick inte äta på samma restauranger, se film i samma salonger eller använda samma toaletter som vita. Medborgarrättsorganisationer och många andra kämpade ständigt för att komma framåt – mer ofta än sällan drabbades de av våld, öppet förakt och hot. Människor mördades. Detta USA föddes Gloria Ray Karlmark i, även om hon beskriver barndomen som relativt skyddad med välutbildade medelklassföräldrar. – I mitt område bodde entreprenörer och bildade människor och svarta och vita barn lekte tillsammans, förklarar hon. Men vi gick i olika skolor och var aldrig hemma hos varandra. Så var det bara. I april 1957, tre år efter HD-beslutet, anmälde sig Gloria Ray Karlmark frivilligt till att börja i vita Central high school. Det var en vacker skola med bra lärare och tanken gjorde henne pirrig men glad. Den sommaren längtade hon efter att lovet skulle ta slut och när skolorna öppnade satte hon sig i sin bil tillsammans med väninnan Carlotta Walls LaNier, som också ingick i den grupp som skulle kallas Little Rock Nine, och körde – trots att hon inte hade körkort än – till Central high school för att registrera sig. Hon parkerade mittemot skolans huvudentré och de klev in i byggnaden. Alla tittade. Ingen sa något. – Men i tidningen stod det: Svarta planerar att börja i Little Rock high school. Det var kanske så alla fick veta att några svarta elever trodde att de skulle få gå i den vita skolan. Och det var då problemen började. I juli i år publicerade Washington Post en undersökning tillsammans med ABC News, där 63 procent av 1003 tillfrågade svarade att de ansåg att relationen mellan svarta och vita (”race relations”) generellt är dålig. När Pew research under februari–maj ställde samma fråga, höll 48 procent med om påståendet. Uppgången tillskrivs vita republikaner och oberoende väljare, enligt Washington Post. I samma undersökning svarade 8 av 10 att de ”vill att nästa president ska fokusera på att förbättra ’rasrelationer’”. Clayborne Carson vid Stanford University i Kalifornien är professor i amerikansk historia och har länge studerat medborgarrättsrörelsen. Som han ser det ger siffrorna inte uttryck för en ny attityd i USA, utan är ett resultat av att sammanslutningar som Black lives matter syns mer när svarta medborgare skjuts ihjäl av polisen och protester och upplopp följer i dessa avslöjandens spår. Många vita amerikaner blir helt enkelt mer rädda – många svarta mer medvetna. – Vi skulle ha fått samma resultat om undersökningen gjordes under 1960-talet, men när vi tittar tillbaka i dag så betraktar vi det som medborgarrättsrörelsens guldår. Historiskt vet vi att förändring endast sker genom intensiva påtryckningar och det är en störande process. Vita amerikaner vaknade inte en dag och sa ”vi måste göra något åt det som pågår i vårt land”, för att sedan införa medborgerliga rättigheter. Det krävdes demonstrationer och folk som mobiliserade, säger Clayborne Carson. Varför framträder denna rädsla så starkt nu? – Synlighet. Fram till 1960-talet hade vi lynchningar, dödandet av obeväpnade svarta, repressiva villkor på grund av segregationen, sämre skolor. För första gången kunde nationen se vad som fortgick. I dag har vi massfängslande av svarta, vilket jag tycker är den vidare kontexten av polisskjutningarna mot svarta män. Inget av det här hade hänt om det inte var för den typen av polisarbete som vi nästan tar för given. Det är resultatet av kriget mot droger och den nolltolerans vi ser riktad mot det svarta samhället. Är det som pågår en förlängning av dåtidens medborgarrättsrörelse, som när Little Rock Nine klev in på Central high school? – Ja, men jag har under ett antal år argumenterat emot den termen. Jag ser det hellre som en frihetskamp som har pågått väldigt länge. Då skrevs en lag om att svarta studenter inte får stängas ute från skolor, men ingen lag som sa att alla har rätt till en likvärdig utbildning. Det här är en kraftmätning som kommer att pågå de närmaste 100 åren. Eller längre. Professor Carson ser en tydlig koppling mellan 1960-talets framsteg och årets presidentval mellan Hillary Clinton och Donald Trump – det är samma sträcka av händelser. – Vita amerikaner ser tillbaka på gyllene år då de inte behövde göra en massa saker själva och slapp hantera hur USA blev mindre vitt. På Trumps valmöten pratar de om att ”ta tillbaka vårt land” – från vilka? Och ”make America great again”. För vem? För svarta amerikaner har det aldrig varit så bra som det är nu. Har Trumps framgångar något att göra med att USA fick en svart president 2008? – Det är underförstått i allt som har med Trump att göra. Han blev ett namn politiskt för att han attackerade Barack Obamas legitimitet. Obama symboliserar allt som Trumps supportrar anser är fel med det här landet. När Obama blev president pratade folk om att det var en ny era i relationen mellan svarta och vita, men jag tittade på siffrorna och endast 43 procent av det vita USA röstade på honom. I vissa områden röstade 80–90 procent emot honom. Sverige igen, Nacka. Vi befinner oss i en modern, ljus skollokal där ett stort antal ungdomar från YBC-gymnasiet har samlats för att höra Gloria Ray Karlmark beskriva dagarna på Central high school. Ute lägger höstsolen ett glödande sken över husen och rummet är koncentrerat när hon på sin amerikanskt brutna svenska sätter bilden. På en karta pekar hon ut Mason-Dixon-linjen, nedanför vilken slaveriet fortfarande pågick i sydstaterna. Hon skildrar hur svarta soldater kom hem från Europa efter andra världskriget och fortfarande behandlades som andra klassens medborgare. Och påminner om Emmett Till, 14-åringen som lynchades efter att ha försökt imponera på sina svarta kamrater genom att lägga in en stöt på en vit kvinna. – Mina föräldrar hade lärt mig hur jag skulle bete mig för att inte få problem, förklarar hon för eleverna och berättar om den där första skoldagen, den 4 september 1957. Den var en varm sensommardag när Little Rock Nine samlades hemma hos Daisy Bates, talesperson för gruppen och NAACP:s president i Arkansas. Elizabeth Eckford, vars familj inte hade telefon, var den enda som inte var på plats. Visst förstod de att det skulle bli protester, men exakt hur uppblåst frågan hade blivit insåg de inte förrän de anlände till skolan. De möttes av en stor mängd arga och högljudda demonstranter, massor av journalister – och Arkansas nationalgarde. Det var chockartat. Guvernör Orval Faubus, som motsatte sig avsegregeringen av skolorna, hade beordrat ut militären för att stoppa de svarta eleverna. En av de ikoniska bilderna från den här dagen visar Little Rock Nines förvånade ansikten när soldaterna hindrar dem från att komma in på skolans område. Ett fotografi fångar Elizabeth Eckfords sorg – ensam möttes hon av en hotfull mobb som skrek saker som ”vi vill inte ha dig här, nigger!” – Jag såg också hatet i deras ögon. Det var som att jorden höll på att gå under. Eckford bär mörka solglasögon och ser ut som att hon ska börja gråta. – Hon har blivit förstörd för livet och har det fortfarande svårt på grund av den händelsen, säger Gloria Ray Karlmark. Little Rock Nine tvingades därifrån. Elizabeth Eckford kunde ta sig till en busshållplats där hon satte sig, med rinnande tårar. Hon omringades av demonstranter men fick också sällskap av journalisten Benjamin Fine, som försökte trösta henne. Sedan fick hon hjälp ombord på en buss av den vita medborgarrättsaktivisten Grace Lorch. I tre veckor tvingades Little Rock Nine stanna hemma medan förhandlingar pågick mellan guvernör Faubus och president Dwight D. Eisenhower. När Eisenhower trodde att de var överens åkte Faubus hem och ersatte nationalgardet med den lokala polisen. Det var fredagen den 20 september 1957 och på måndagen kunde Gloria Ray Karlmark och hennes kamrater vara inne i skolan ett par timmar, men demonstranter tog sig in i lokalerna och hotade dem. Little Rock Nine fick köras ut i bilar, duckande så att de inte syntes genom fönstren. Samma dag, den 23 september, utfärdade presidenten ”tillkännagivande 3204” och krävde att de som stod i vägen för lagen skulle skingra sig, men fick inget gehör. Till slut återstod bara att – motvilligt – ta kontroll över nationalgardet och beordra dem att i stället hjälpa till med integrationen av Arkansas skolor. För att lägga vikt vid sina ord skickade Eisenhower 1 000 soldater ur fruktade 101st Airborne division, utan sina svarta rekryter, till Little Rock. Med skjuts och beskydd från dem kunde Gloria Ray Karlmark och Little Rock Nine äntligen börja i skolan på riktigt, där nästa helvete tog fart. – Rektorn ville inte att vi skulle vara där och vi placerades i olika klasser, berättar hon för eleverna i Nacka. Vi var aldrig i samma klassrum och vårt enda sällskap i korridorerna var den soldat som eskorterade oss. Vi blev trakasserade varje dag, killarna värre än tjejerna. Vissa lärare var öppet fientliga mot oss. Utanför skolan fortsatte protesterna. – De enda svarta vi såg jobbade i skolmatsalen. Vi klagade inte över hur vi behandlades och försökte hålla det inom gruppen. Sa ingenting till våra föräldrar, som redan var oroliga nog. Min mamma fick flera gånger samtal om att jag var död. Jag höll inne sorgen och min rädsla för mitt liv, ända till 1990-talet. När hon är klar får hon smattrande applåder. Många vita vill inte kännas vid något ansvar för slaveriåren, segregationen, problemen för svarta elever som Little Rock Nine och att det skulle ha lett till dagens situation – andra är övertygade om att så är fallet. Katrina Browne är en medelålders kvinna med rötter i New England, dit de så kallade puritanerna kom från England 1620 ombord Mayflower – en berättelse som är en central del av amerikansk historia. Hon var i sena 20-årsåldern när hon insåg att hennes släkt, DeWolfs, var den största slavhandlarfamiljen i USA:s historia och kunde inte släppa saken. I nio år arbetade hon med dokumentärfilmen ”Traces of the trade” som utkom 2008, där hon följer i släktens spår. – Innan vi ens påbörjade resan fick jag höra av andra vita människor: ”Känn dig inte skyldig!”, som om de kände sig skyldiga, berättar Browne över Skype från sitt hem i Washington DC. – Jag förklarar att jag inte känner personlig skuld, men ett ansvar. Jag är väl medveten om att vår historia har skapat en situation där jag lättare kan nå framgång och att jag har massa privilegier, till och med mer än andra vita. Jag ville förstå hur vi har fått den här relationen mellan svarta och vita. För Katrina Browne är det uppenbart att det går en rak linje mellan USA:s rasistiska historia och de politiska och kulturella strider som i dag utspelar sig: – Vår och även Europas ekonomi byggdes på svarta slavars ryggar och andra människor över hela världen genom kolonialismen. Vår blomstrande ekonomi var skälet till att européer kom till USA och fick ett försprång. Så när vågor av migranter kommer till Europa eller USA från forna kolonier, och samma gäller afroamerikaner, har de all rätt att ta del av fördelarna. Vi har blivit rika på deras förfäders blod och svett. Det finns definitivt en skuld. – Donald Trump sår split och pekar ut syndabockar i stället för att fundera över hur vi kan bygga samhällen som är bra för alla, med hänsyn till historien. Om jag vaknar den 9 november och Donald Trump är president kommer jag att vara rädd, konstaterar Katrina Browne. I Little Rock, Arkansas, såg den sorgsna tonåringen Gloria Ray fram emot lektionerna i engelska. Visserligen fick hon utstå agg från sin lärare men där fanns också hennes enda vita vän, Becky. – Jag började skriva på en liten bit papper som jag räckte till henne och så skrev hon på baksidan. Sedan tog hon en bit ur sitt block och fortsatte. Jag såg henne i korridorerna men visste inte om hon ville att jag skulle hälsa på henne, för de som var vänliga mot oss blev också illa behandlade. – Jag frågade om jag kunde säga hej men hon svarade: ”Gör inte det!” Hon skrev att White citizens’ councils hade spioner överallt och hon ville inte försätta sin familj i fara. Vad betydde Becky för dig? – Hon var ljuset i slutet av tunneln. Jag såg fram emot att gå till den lektionen. Där var det någon som såg mig. Jag var inte den onda, den hemska. Jag fick vara en 14-årig flicka. – I slutet av året stod jag med min årsbok, men vågade inte fråga någon av de andra eleverna om de ville skriva i den. Men Becky skrev i min bok och när andra såg att hon hade gjort det kom de också. Gloria Ray Karlmark har med sig den tummade årsboken till skolan i Nacka och pekar på Beckys ord. Vi bläddrar tillsammans igenom en betydelsefull del modern historia och läser hennes anteckningar, hur hon på en mängd olika elever och lärare har noterat mean eller nice. Hon skrattar. Vad känner du för det som pågår i USA nu? – Jag blir ledsen och orolig. Donald Trump ljuger hela tiden och jag tror att han kommer undan med det för att vi har ett misslyckat utbildningssystem. Historien upprepar sig, det finns en hel del människor som inte kan acceptera att de inte är bättre än någon annan. Jag tror på vår grundlag och det som står i den. Jag tror på mänskliga rättigheter, att allt är möjligt. – USA har alltid strävat efter att bli bättre. Så känner jag inte längre. Det går bakåt. Jag vill lämna en bättre värld till våra barn än den vi föddes i. Trump visar om och om igen att han inte kan ta det ansvaret. Hon tittar upp från årsboken. – Från den här sidan Atlanten har jag trott att USA har öppnats upp, att samhället är avsegregerat. Men det verkar ha grott en misstro mellan svarta och vita. Det har inte blivit mindre vitt och svart. Folk jobbar tillsammans men går sedan tillbaka till sina egna. Svarta behandlas annorlunda inom sjukvården, av polisen. Vi kanske behöver som något slags äktenskapsrådgivning för att komma igenom det här, för att kunna öppna ögonen och bygga förtroende för varandra. Ingen ska behöva gå igenom det som vi gick igenom i Little Rock. USA har alltid strävat efter att bli bättre. Så känner jag inte längre. Det går bakåt. Jag vill lämna en bättre värld till våra barn än den vi föddes i. Trump visar om och om igen att han inte kan ta det ansvaret. Gloria Ray Karlmark Född: 26 september 1942 i Little Rock, Arkansas. Familj: Gift med Krister Karlmark, barnen Mats, 44, och Elin, 42. Bor: Stora Essingen i Stockholm. Bakgrund: Medborgarrättskämpe och patentingenjör. Har fått en rad utmärkelser, bland annat Kongressens guldmedalj, Lincoln Leadership Prize och Père Marquette Discovery Award. De första svarta studenterna som 1957 skulle börja i Central high school i Little Rock, Arkansas, var Melba Pattillo Beals, Minnijean Brown, Elizabeth Eckford, Ernest Green, Gloria Ray Karlmark, Carlotta Walls LaNier, Thelma Mothershed, Terrence Roberts och Jefferson Thomas. Dåvarande guvernören, demokraten Orval Faubus, satte in Arkansas nationalgarde för att stoppa eleverna från att börja i skolan och kom på kollisionskurs med republikanske presidenten Dwight D. Eisenhower. De första afrikanska slavarna såldes till kolonister i Virginia år 1619. 1863. President Abraham Lincoln kungör genom Emancipationsproklamationen slavars frihet, något som verkställs efter det amerikanska inbördeskriget (1861–1865). 1868. Fjortonde tillägget till USA:s konstitution, som ger afroamerikaner medborgarskap och samma teoretiska rättigheter inför lagen, ratificeras. 1963. Marschen till Washington för arbete och frihet samlar mellan 200 000 och 300 000 människor som får lyssna till Martin Luther Kings berömda ”I have a dream”-tal. 1964. Martin Luther King tilldelas Nobels fredspris. 1965. 26-åriga Jimmie Lee Jackson misshandlas och skjuts ihjäl av polisen i Alabama under en fredlig demonstration. Detta leder till protestmarschen mellan Selma och Montgomery i Alabama som bland annat åstadkom 1965 års rösträttslag, som förbjöd diskriminering. Malcolm X mördas. 1967. Thurgood Marshall blir den första svarta domaren i Högsta domstolen. 1968. Martin Luther King mördas vilket leder till upplopp i ett hundratal städer i USA. Shirley Chisholm (demokrat) blir den första svarta kvinnan i kongressen. Källa: Civilrights.org, Wikipedia.


”Låt haverikommission utreda porrens skadliga verkningar”

Summary: Porr är inte sex. Att porrens människohatande värderingar tillåts stå oemotsagda är oacceptabelt. En haverikommission måste granska hur samhället har kunnat låta detta gå så långt och hur vi nu kan begränsa porrens skadliga verkningar, skriver en rad företrädare för organisationer och politiska partier

Porr är inte sex. Att porr är lika med sex är den ultimata lögnen och porrindustrins största seger. Denna lögn möjliggör för missriktade och antiintellektuella motargument när vi vill diskutera porrindustrins påverkan på oss alla och hur porren förstör barns och ungas nyfikenhet på sex och sexualitet genom att utge sig för att skildra sex och lust. Genomsnittsåldern för när pojkar börjar titta på porr är 11,5 år. Det de då får se är extremt våld, och det är inte spelat våld, utan reellt. Kvinnor stryps så att de tappar andan och män trycker sina kön så långt ned i halsen på kvinnorna att de nästan kvävs. Det är denna typ av filmer som säljer, som våra barn möter och som formar unga människors självbild. Porrindustrin säljer in våldet under parollen ”this is what real men want”. När våra barn nyfiket googlar ”bröst” eller ”sex” är det porrindustrins människofientliga, kvinnohatande och rasistiska världsbild de möter. Att vuxenvärlden lämnar dem ensamma med den här parallellvärlden är ett stort svek. Att detta våld är vad ”riktiga män vill ha” är ytterligare en av porrindustrins lögner. Våld är inte vad de flesta män vill ha, det är en falsk, förödmjukande och avhumaniserande syn på män. Vi tror mer om män än så. Ett av de vanligaste argumenten som används för att tysta diskussionen om porr är att vi som vill synliggöra porrens påverkan och dra ut den i ljuset kallas för moralister, ”får inte vuxna göra som de vill i sängen?” Detta är ett missriktat och oväsentligt ifrågasättande. Porr är inte sex. Porr är en mångmiljardindustri som samarbetar med multinationella storföretag för att kunna fortsätta prångla ut kvinnoförakt och rasism. Porren visar bilder av gruppvåldtäkter, grova sexuella övergrepp och förnedring av kvinnor och tjejer – den totala motsatsen till universella värderingar och offentliga politiska ideal om jämställdhet, jämlikhet och alla människors lika värde. Omfattningen och spridningen av kommersiell porr, framför allt på internet, har ökat lavinartat under flera decennier, samtidigt har porren blivit alltmer våldsam. Forskning och vetenskapliga studier om porr visar att porren utgör katalysator och inspiration till mäns sexuella aggressioner. Unizon har tagit fram rapporten ”Porr och prostitution” som samlar forskning och redovisar en sammanfattning av kunskapsläget. Dagens porr finns tillgänglig i allas mobiler, paddor och datorer dygnet runt, var du än befinner dig. Samhällets insatser för att förebygga mäns och killars våld mot kvinnor och tjejer är verkningslösa om vi samtidigt tillåter att porren med sitt motsatta budskap finns tillgänglig två klick bort i varje mobiltelefon. Hur ska en 12-åring förhålla sig till budskapet att riktiga män vill spotta på, ta stryptag på och kalla kvinnor för horor? Ett annat vanligt argument är att det finns ”bra porr” och ”dålig porr”. Men världen är inte jämställd och den så kallade feministiska eller jämställda porren existerar knappt i någon mätbar utsträckning eftersom den inte säljer. Framför allt är det inte den porren som din 12-åring möter på internet. Återigen är detta en dimridå som omöjliggör en diskussion om den riktiga frågan: Våra barns framtid och deras och vår rätt till en värld fri från våld och förtryck. Att detta får fortgå är inget annat än ett haveri. Haverikommission. Den 28 september visades filmen ”Pornland – How the Porn Industry Has Hijacked Our Sexuality” i riksdagen. Vi rekommenderar alla att se den. Seminariet var fullsatt och reaktionerna från politiker, föräldrar, poliser, fältassistenter med fler visar att tiden är mogen för att prata om elefanten i rummet. Runt om i världen växer en rörelse för att stoppa porrkulturen. Vi vill ha en haverikommission som har verkligheten som utgångspunkt. Porren sexualiserar våld mot kvinnor och visar bilder av grova övergrepp och förnedring av tjejer och kvinnor. Det är oacceptabelt att porrens människohatande värderingar tillåts stå oemotsagda trots officiella politiska mål om att mäns våld mot kvinnor ska upphöra och alla människors lika värde. En haverikommission måste granska hur samhället kunnat låta detta gå så långt och hur vi nu kan begränsa porrens skadliga verkningar. Opt in- opt out. Flera andra länder har påbörjat ett arbete för att åtminstone begränsa spridningen av pornografi på nätet. I England har man infört ett ”opt in/opt out”-system i samarbete med internetleverantörerna, där grunden är att inte ha tillgång till porr och där man aktivt måste välja att ta bort filter för att kunna titta på porr. Om det finns barn skrivna på adressen så skulle det även kunna vara obligatoriskt att ansvariga vuxna ska motivera hur de ska förhindra att barnen får tillgång till porren. Vi förespråkar ett ”opt in/opt out”-system som ett av alla nödvändiga steg för att stoppa porren men det krävs mycket mer än så. Sverige har tagit ledningen i arbetet mot mäns våld mot kvinnor och barn genom kvinnofridslagstiftningen, sexköpslagen och lagen mot barnaga. Det var många som sade att det var omöjligt. Men vi gjorde det. Vi har visat vägen för jämställdhet, kvinnofrid och barnfrid. Den världsbilden ska vi fortsätta förmedla till barn, unga och vuxna. Porrindustrin står för det totalt motsatta. Låt inte den industrin och dess förespråkare få fortsätta stå i vägen för ett jämställt samhälle fritt från våld. Allan Wade, Ph D, Center for response based practice, Kanada Barbro Sjöqvist, advokat, Advokatbyrå Barbro Sjöqvist AB Beatrice Ask (M), riksdagsledamot och ordförande i justitieutskottet Börje Svensson, leg psykoterapeut Carina Ohlsson (S), ordförande S-kvinnor Caroline Szyber (KD), riksdagsledamot och jurist Clara Berglund, generalsekreterare Sveriges kvinnolobby Gertrud Åström, ordförande Wonsa Josephine och Anna, grundare Talita Lennart Gabrielsson (L), fd kommunalråd Marie-Louise Forslund Mustaniemi, förbundsordförande KDK Mikael Thörn, huvudsekreterare, Nationell strategi mot mäns våld mot kvinnor, Regeringskansliet Monica Green, ordförande UN Women Nationell kommitté Sverige Musse Hasselvall, programledare Nina Rung, kriminolog och barnrättsexpert Olga Persson, generalsekreterare Unizon Olof Risberg, leg psykolog och psykoterapeut Pojkmottagningen Peter Svensson, grundare Huskurage Peter Söderström, sociolog och jämställdhetsexpert, Gender equality vision Ulric Jansson, talesperson Fotbollssupportrar mot homofobi Zandra Kanakaris, ordförande Unizon Ida Östensson, grundare stiftelsen Make equal Zozan Inci, ordförande Roks Åsa Landberg, leg psykolog och psykoterapeut Genomsnittsåldern för när pojkar börjar titta på porr är 11,5 år. Det de då får se är extremt våld, och det är inte spelat våld, utan reellt. Kvinnor stryps så att de tappar andan och män trycker sina kön så långt ned i halsen på kvinnorna att de nästan kvävs.


Summary: Porr är inte sex. Att porrens människohatande värderingar tillåts stå oemotsagda är oacceptabelt. En haverikommission måste granska hur samhället har kunnat låta detta gå så långt och hur vi nu kan begränsa porrens skadliga verkningar, skriver en rad företrädare för organisationer och politiska partier.

Porr är inte sex. Att porr är lika med sex är den ultimata lögnen och porrindustrins största seger. Denna lögn möjliggör för missriktade och antiintellektuella motargument när vi vill diskutera porrindustrins påverkan på oss alla och hur porren förstör barns och ungas nyfikenhet på sex och sexualitet genom att utge sig för att skildra sex och lust. Genomsnittsåldern för när pojkar börjar titta på porr är 11,5 år. Det de då får se är extremt våld, och det är inte spelat våld, utan reellt. Kvinnor stryps så att de tappar andan och män trycker sina kön så långt ned i halsen på kvinnorna att de nästan kvävs. Det är denna typ av filmer som säljer, som våra barn möter och som formar unga människors självbild. Porrindustrin säljer in våldet under parollen ”this is what real men want”. När våra barn nyfiket googlar ”bröst” eller ”sex” är det porrindustrins människofientliga, kvinnohatande och rasistiska världsbild de möter. Att vuxenvärlden lämnar dem ensamma med den här parallellvärlden är ett stort svek. Att detta våld är vad ”riktiga män vill ha” är ytterligare en av porrindustrins lögner. Våld är inte vad de flesta män vill ha, det är en falsk, förödmjukande och avhumaniserande syn på män. Vi tror mer om män än så. Ett av de vanligaste argumenten som används för att tysta diskussionen om porr är att vi som vill synliggöra porrens påverkan och dra ut den i ljuset kallas för moralister, ”får inte vuxna göra som de vill i sängen?” Detta är ett missriktat och oväsentligt ifrågasättande. Porr är inte sex. Porr är en mångmiljardindustri som samarbetar med multinationella storföretag för att kunna fortsätta prångla ut kvinnoförakt och rasism. Porren visar bilder av gruppvåldtäkter, grova sexuella övergrepp och förnedring av kvinnor och tjejer – den totala motsatsen till universella värderingar och offentliga politiska ideal om jämställdhet, jämlikhet och alla människors lika värde. Omfattningen och spridningen av kommersiell porr, framför allt på internet, har ökat lavinartat under flera decennier, samtidigt har porren blivit alltmer våldsam. Forskning och vetenskapliga studier om porr visar att porren utgör katalysator och inspiration till mäns sexuella aggressioner. Unizon har tagit fram rapporten ”Porr och prostitution” som samlar forskning och redovisar en sammanfattning av kunskapsläget. Dagens porr finns tillgänglig i allas mobiler, paddor och datorer dygnet runt, var du än befinner dig. Samhällets insatser för att förebygga mäns och killars våld mot kvinnor och tjejer är verkningslösa om vi samtidigt tillåter att porren med sitt motsatta budskap finns tillgänglig två klick bort i varje mobiltelefon. Hur ska en 12-åring förhålla sig till budskapet att riktiga män vill spotta på, ta stryptag på och kalla kvinnor för horor? Ett annat vanligt argument är att det finns ”bra porr” och ”dålig porr”. Men världen är inte jämställd och den så kallade feministiska eller jämställda porren existerar knappt i någon mätbar utsträckning eftersom den inte säljer. Framför allt är det inte den porren som din 12-åring möter på internet. Återigen är detta en dimridå som omöjliggör en diskussion om den riktiga frågan: Våra barns framtid och deras och vår rätt till en värld fri från våld och förtryck. Att detta får fortgå är inget annat än ett haveri. Haverikommission. Den 28 september visades filmen ”Pornland – How the Porn Industry Has Hijacked Our Sexuality” i riksdagen. Vi rekommenderar alla att se den. Seminariet var fullsatt och reaktionerna från politiker, föräldrar, poliser, fältassistenter med fler visar att tiden är mogen för att prata om elefanten i rummet. Runt om i världen växer en rörelse för att stoppa porrkulturen. Vi vill ha en haverikommission som har verkligheten som utgångspunkt. Porren sexualiserar våld mot kvinnor och visar bilder av grova övergrepp och förnedring av tjejer och kvinnor. Det är oacceptabelt att porrens människohatande värderingar tillåts stå oemotsagda trots officiella politiska mål om att mäns våld mot kvinnor ska upphöra och alla människors lika värde. En haverikommission måste granska hur samhället kunnat låta detta gå så långt och hur vi nu kan begränsa porrens skadliga verkningar. Opt in- opt out. Flera andra länder har påbörjat ett arbete för att åtminstone begränsa spridningen av pornografi på nätet. I England har man infört ett ”opt in/opt out”-system i samarbete med internetleverantörerna, där grunden är att inte ha tillgång till porr och där man aktivt måste välja att ta bort filter för att kunna titta på porr. Om det finns barn skrivna på adressen så skulle det även kunna vara obligatoriskt att ansvariga vuxna ska motivera hur de ska förhindra att barnen får tillgång till porren. Vi förespråkar ett ”opt in/opt out”-system som ett av alla nödvändiga steg för att stoppa porren men det krävs mycket mer än så. Sverige har tagit ledningen i arbetet mot mäns våld mot kvinnor och barn genom kvinnofridslagstiftningen, sexköpslagen och lagen mot barnaga. Det var många som sade att det var omöjligt. Men vi gjorde det. Vi har visat vägen för jämställdhet, kvinnofrid och barnfrid. Den världsbilden ska vi fortsätta förmedla till barn, unga och vuxna. Porrindustrin står för det totalt motsatta. Låt inte den industrin och dess förespråkare få fortsätta stå i vägen för ett jämställt samhälle fritt från våld. 15 oktober 2016 Debattartikel Företrädare för organisationer och politiska partier: ”Låt haverikommission utreda porrens skadliga verkningar” Repliker Carl Johan Rehbinder, sexpedagog och relationscoach: ”Det sexfientliga samhället är problemet” Lotta Cewers: ”Förlegad bild av kvinnors sexualitet” Slutreplik från företrädare för organisationer och politiska partier: ”Forskning visar porrens skadeverkningar” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Summary: SLUTREPLIK. Vår jämförelse tyder på att svensk lönebildning och arbetsmarknadspolitik trots sina brister står sig ganska väl i integrationshänseende. Och vi menar att det är högst rimligt att i förväg undersöka om en immigrationspolitik med lägre löner fungerar innan den införs i Sverige, skriver Hans Lööf och Gustav Martinsson.

I vår artikel (DN Debatt 8/10) ifrågasätter vi jobb med låga löner som en massåtgärd för att skapa fler jobb till flyktingar, vilket ivrigt förespråkas av bland annat Centerpartiet. Vi ifrågasätter också Annie Lööfs påstående att Sverige är sämst i Europa på integration. Tre centerpartister och en forskare från Linnéuniversitet i Växjö har replikerat med argument om svårigheten att jämföra immigranter på den svenska arbetsmarknaden med situationen i andra länder. I vårt debattinlägg väljer vi att försöka ge perspektiv på det stora svenska sysselsättnings- och arbetslöshetsgapet mellan inrikes- och utrikesfödda i allmänhet och flyktinginvandrare i synnerhet, med att primärt jämföra Sverige med Storbritannien. Men för att svara på debattinläggen från främst de två centerpartisterna, Ådahl och Källström, och Hammarstedt tar vi vår utgångspunkt i grundfrågan, nämligen sambandet låga lägstalöner och sysselsättning. Leder lägre löner verkligen till fler jobb? Om en månad går det demokratiska partiet i USA till val med löftet om en kraftig ökning av de federala minimilönerna (den föreslagna ökningen är på över 60 procent). Det gäller naturligtvis både inrikes- och utrikesfödda liksom flyktinginvandrare. Hillary Clinton vill höja lägsta lönen till 12 dollar och verka för att delstaterna fortsätter till 15 dollar, trots att det ena lägret av arbetsmarknadsforskarna hävdar att det leder till lägre sysselsättning och högre arbetslöshet. Två av de mera profilerade företrädarna för denna ståndpunkt är David Neumark och William Wascher. Det är också till dessa forskare som de svenska anhängarna av låga löner och enkla jobb för immigranter vanligtvis refererar när de söker vetenskapligt stöd för sina förslag. Men demokraterna i USA kan falla tillbaka på en omfattande forskning med helt andra slutsatser än Neumark-Wascher lägret. I denna gruppering återfinns bland annat MIT-ekonomen Joshua Angrist, som var en av förhandsfavoriterna till årets Nobelpris i ekonomi och de internationellt topprankade Princeton-ekonomerna David Card och Alan Kreuger. År 1993 publicerade Card och Kreuger sin numera klassiska studie av hur ökade lägstalöner påverkade sysselsättningen bland snabbmatskedjor i delstaten New Jersey. Året innan hade lägstalönenivån i New Jersey ökat från 65 kr till 78 kr, uttryckt i dagens svenska penningvärde. För att utvärdera sysselsättningseffekten undersökte man 410 snabbmatsrestauranger i New Jersey samt i Pennsylvania, där lägstalönen låg kvar på 65-kronorsnivån. Tvärtemot den förväntade effekten enligt reformens många skaptiker fann man inte att någon försämrad sysselsättningen i New Jersey jämfört med Pennsylvania. Studiens slutsatser kritiserades av bland annat Neumark och Wascher. Huvudargumenten gick ut på att urvalet var alltför begränsat i antal och geografisk omfattning, samt att man bortsåg från långsiktiga effekter. Men i en replikerande artikel i American Economic Review samma år visade Card och Kreuger att kritiken inte var relevant för slutsatserna i deras artikel. Detta förtydligades än mer av den fortsatta forskningen. I en mycket omfattande tidsseriestudie över en 17-årsperiod baserad på statistik för hela USA nedbrutet på kommunnivå inklusive en stor mängd kontrollvariabler kunde forskarna Dube, Lester, och Reich verifiera Card och Kreugers resultat. Joshua Angrist går så långt i sin samlade bedömning av forskningen kring lägstalöner att han menar att bevisbördan i dag ligger på förespråkarna för låga löner som metod att öka sysselsättningen. Inte de som ifrågasätter den. I linje med Angrist slutsats bytte tidskriften The Economist ståndpunkt förra året och sade att man haft fel när man tidigare hävdat att införande av nationella minimilöner i vårt jämförelseland Storbritannien skulle drabba sysselsättningen. Men de svenska förespråkarna för radikal omstöpning av både lönebildning och arbetsmarknadspolitik hävdar att Sverige är ett särfall. Ekvationen med höga minimilöner, en stor andel flyktinginvandrare och integrationen på arbetsmarknaden går inte ihop, menar de. Den internationella forskningens slutsatser är huvudsakligen inte tillämpliga på Sverige, och det finns ingen bra statistik att jämföra Sverige med andra länder. Bättre är då att med enbart svensk statistik jämföra immigranter med inrikesfödda. Är detta en korrekt och rättvis ansats? Givetvis inte. I vår debattartikel redovisas att Sverige är ett europeiskt genomsnittsland när det gäller flyktinginvandrares sysselsättning de första nio åren och klart bättre än genomsnittet därefter trots att vi proportionellt sett tar emot fler flyktingar än andra länder. Och när det gäller de höga svenska lägstalönerna kan man konstatera att tunga amerikanska ekonomer förespråkar nivåer för USA som rör sig mot våra låglönebranscher. I ett brev riktat till den samlade amerikanska politikerkåren uppmanar 600 nationalekonomer verksamma vid amerikanska universitet, inklusive sju stycken Nobelpristagare, att höja lägstalönen i USA. Vi hittar ingen vetenskaplig litteratur som stödjer argumenten att låga löner för immigranter i ett land med en lönestruktur som den svenska leder till ökad sysselsättning. Det bevis som gång efter gång förs fram i den inhemska debatten, exempelvis i Hammarstedts replik är ett arbetspapper av Per Lundborg och Per Skedinger från år 2014. Denna studie är inte vetenskapligt publicerad och innehåller en mängd oklarheter som försvårar möjligheten att bedöma dess relevans. Avslutningsvis kommenterar vi här några av argumenten från de tre replikerna. Danielsson är skeptisk till sysselsättningsgradssiffrorna från Eurostat. Han menar att måttet sysselsättningsgrad inte beaktar hel- eller deltidsarbetstid. Visst, det är ett problem, men inget skäl att anta att detta vare sig överskattar eller underskattar sysselsättningsnivån i Sverige jämfört med andra länder. Ådahl och Källström hävdar att såväl Eurostats data som de rapporter vi refererar till är osäkra eller irrelevanta. När det gäller statistiken är vårt svar att Eurostat är den enda tillgängliga datakälla för länderjämförelser av sysselsättningen för flyktingar. Vi bemöter deras mer detaljerade kommentarer här. De båda centerpartisterna tycker också att OECD:s, EU-kommissionens, UNHCR:s och Europarlamentets översiktsrapporter om integration inte tillför något eftersom de saknar en diskussion om enkla jobb. Men det intressanta är just det faktum att idén att skapa enkla jobb till för flyktinginvandrare saknas i rapporterna. Denna form av integrationspolitik politik har inte slagit rot utanför vårt land. Ådahl och Källström tycker även att en jämförelse med Tyskland eller Danmark är mer relevant än Storbritannien. Tyskland har dock inga data vad gäller sysselsättning för flyktingar utefter vistelsetid i landet. Men den totala sysselsättningsgraden för flyktingar är identisk mellan Sverige och Tyskland när man bortser från vistelsetid. Danmark finns inte med i Eurostats data. Hammarstedt, å den andra sidan, menar att det över huvud taget inte går att jämföra integrationen i Sverige med ett annat land, och då i synnerhet inte med Storbritannien. I konsekvensens namn borde han då också underkänna Annie Lööfs påstående om Sverige har Europas sämsta integrationspolitik. Men i stort sett alla internationella jämförelser har brister vare sig det handlar om BNP, inflation eller arbetslöshet. De hindrar dock inte att de är en viktig informationskälla för näringsliv, politik och forskning. Vårt val av jämförelseland beror på att Storbritanniens arbetsmarknad kännetecknas av egenskaper som många vill införa i Sverige. Här är andelen enkla jobb klart större och enligt OECD har man EU:s mest flexibla arbetsmarknad. Det är högst rimligt att i förväg undersöka om Centerpartiets immigrationspolitik fungerar i Storbritannien innan den införs i Sverige. Vår jämförelse tyder på att svensk lönebildning och arbetsmarknadspolitik trots sina brister står sig ganska väl i integrationshänseende. De stora insatserna kan göras på annat håll såsom tidig språkträning, tillgång till arbetsmarknaden under asyltiden, individualiserade integrationsplaner, boendeplacering efter tillgång till arbete, och antidiskrimineringsåtgärder. Man bör akta sig för att kasta ut barnet med badvattnet. 8 oktober 2016 Debattartikel KTH-forskarna Hans Lööf och Gustav Martinsson: ”Enkla jobb med låga löner ger inte fler jobb för flyktingar” Repliker Staffan Danielsson (C): ”Forskarna räknar med glädjesiffror” Martin Ådahl (C) och Emil Källström (C): ”Bakläxa för Lööf och Martinsson” Mats Hammarstedt, professor i nationalekonomi vid Linneuniversitetet: ”Ovarsam hantering av offentlig statistik” Slutreplik från Hans Lööf och Gustav Martinsson: ”Dåligt vetenskapligt stöd för låglönepolitik” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Carl Johan von Seth: Skyll inte på utvandrarna

Summary: Greklands regering oroas över "brain drain" i krisens spår. Men utlandsgrekerna kan bli landets räddning.

Aten. Precis som ordet kris kommer glosan diaspora härifrån. Och i Grekland har man upplevt hur det förra fenomenet kan orsaka det senare. När regeringspartiet Syrizas talespersoner möter en grupp svenskar som är på besök i Aten med organisationen Folk och försvar ser de visserligen ljuset i tunneln. Snart klarar vi oss själva, berättar de sorglöst. Nya skattepengar rullar in. Tillväxten väntar, enligt regeringens prognoser, alldeles runt hörnet. Ett scenario som skulle kunna oroa men som uppges vara helt uteslutet är att Grekland behöver begära mer hjälp av långivarna. Reformprogrammet – som vänsterledaren och premiärministern Alexis Tsipras accepterade efter en brutal kovändning förra sensommaren – sägs fungera. Ett bekymmer som regeringen nu upplever är att så många har lämnat landet. Hundratusentals greker, ofta unga och välutbildade, har röstat med fötterna och spridits i resten av EU. Biträdande utrikesminister Dimitris Mardas sa det i DN i förra veckan: "Vi har sugits ut på kunskap och vi måste få slut på det." Men att utvandrarna skulle vara Greklands största problem är nys. Inget tyder på att arbetsmarknaden har problem med flaskhalsar. Och snarare än ett långsiktigt ekonomiskt hot kan det bli landets räddning att så många har haft möjligheten att ge sig av under krisen. Det effektivaste sättet att förstöra humankapital är nämligen att låta människor slå dank. EU:s fria rörlighet har tillåtit grekiska läkare, ingenjörer, kemister och ekonomer att arbeta. Det är inte "brain drain". I fallet Grekland är det snarare brain save. Alternativet för många i den unga generationen hade kanske varit att hanka sig fram i turistindustrin. Eller möjligen försöka ta värvning i den bysantinska byråkratin. Trots de åtgärder som Syriza och tidigare regeringar säger sig ha genomfört växer inga avancerade näringar här. Industrin står och stampar. Investeringar? Vilka investeringar? undrar en ekonom som vi träffar. Lågnivåkorruptionen har visserligen strypts de senaste åren, men Syriza har förstärkt gamla klientsystem i staten. Europagrekerna ska inte ha ett dugg dåligt samvete för att de lämnade en ungdomsarbetslöshet kring 50 procent bakom sig. Landets hopp står till att de kräver meningsfulla politiska och ekonomiska reformer, och att partierna lyssnar. En del kan i sinom tid återvända med kunskap och nya idéer som ger landet tillväxt.


Rekordmånga reser bort i vinter

Summary: Så många som 38 procent av svenskarna uppger att de ska åka utomlands i vinter. De flesta reser till Spanien och Thailand.

Det är Ticket som presenterar sin årliga undersökning om svenskarnas semesterresande under vinterhalvåret, dels baserad på de resor som bokats hos bolaget och dels på en Sifoundersökning. Som DN Resor tidigare har berättat, påverkar oron resenärerna som i år väljer kända resmål. Däremot minskar de inte sitt resande. 33 procent uppger att de gör två eller fler resor per år. Hela 38 procent säger att de ska åka utomlands i vinter. Motsvarande siffra förra året var 33 procent. Det land som ökar mest i popularitet är Storbritannien. Bokningarna till Storbritannien har ökat med 107 procent, till London med 111 procent. – Det är shoppingen som lockar, men framför allt Zlataneffekten. Manchester ökar med 144 procent! säger Karin Starkman Ahlstedt, kommunikationsansvarig på Ticket. Reguljärflyget ökar mer än charter. Snittpriserna på reguljärflygbiljetter har minskat med 5 procent och priserna är lägre än på väldigt länge. Anledningen är konkurrensen mellan flygbolagen och en överetablering i Skandinavien. Och varför reser så många bort? Hälften av de som reser gör det för att få sol och värme, svarar de i Sifoundersökningen. Spanien, som toppade listan över populära resmål förra året, ökade ändå med 11 procent fler bokningar i vinter. Thailand ligger kvar på ungefär samma höga nivå. Tio-i-topplista på de populäraste länderna 1. Spanien (1) 2. Thailand (2) 3. USA (3) 4. Storbritannien (6) 5. Mexiko (5) 6. Italien (8) 7. Australien (ny) 8. Förenade arabemiraten (7) 9. Tyskland (4) 10. Portugal (10) Tio-i-topplista på de populäraste resmålen 1. Gran Canaria (1) 2. Bangkok (2) 3. Phuket (3) 4. Teneriffa (4) 5. London (8) 6. Miami (6) 7. Krabi (5) 8. New York (9) 9. Malaga (ny) 10. Cancún (7) Tio-i-topplista på de populäraste städerna 1. Bangkok (1) 2. Phuket (2) 3. London (5) 4. Miami (3) 5. New York (6) 6. Malaga (8) 7. Las Palmas (7) Inom parentes står förra årets placering. Undersökningen Ticket collection är baserad på bokade resor hos Ticket (som bokar både charter och reguljärflyg) fram till 29 september, samt en Sifoundersökning där 1005 personer deltog.


”Som ung bedöms man mer utifrån sitt utseende”

Summary: Artistbranschen är ovanligt tillåtande och accepterande – på ett sätt ålderslös, tycker Lill Lindfors. Men den diskriminering av äldre som hon ser i samhället, inte minst i vården, gör henne irriterad.

Borträknad? En serie om ålderism Del 1. Sverige är ett dåligt land att åldras i, säger vissa. Äldre respekteras inte och deras kunskaper tas inte till vara. Stämmer det? ”Vad händer med herrar när de blir äldre – de blir stiliga äldre herrar, medan kvinnor blir gamla kärringar”, säger Lill Lindfors och citerar ett av sina revynummer från 70-talet. – Som kvinna kan man åldras som skådespelerska eller jazzsångerska. Där kan man vara gammal och erfaren. Samtidigt betonar hon att detta är en sanning med modifikation. Många kvinnliga skådespelare vittnar om att det saknas roller mellan 40 och 60. – Men de som håller sig kvar kan få ett nytt liv betydligt senare – som tanter. Titta på Meta Welander och Yvonne Lombard! Lill Lindfors har sedan många år engagerat sig i frågan om diskriminering av äldre. Sedan starten ingår hon till exempel i 1,6 miljonerklubbens kärntrupp. Klubben arbetar med hälsofrågor för kvinnor över 45 år. Hon tycker att artistbranschen ofta legat före och är ovanligt tillåtande och fri från fördomar. Här ryms alla typer av människor – och alla är accepterade, menar hon. – Artistbranschen är öppen för människor som av samhället i övrigt betraktas som avvikande. Den är ålderslös på ett sätt, säger hon. Men visst ser det olika ut inom olika delar av nöjesbranschen och det finns några områden där det inte är lika lätt att åldras. Pop och rock är också förknippad med ungdomen, även om det finns många gubbar som fortfarande håller fanan högt. På omvägar har Lill Lindfors vid något tillfälle fått höra att hon valts bort för att hon ”är för gammal”, men ingen har sagt det direkt. Annars har hon inte mött någon åldersdiskriminering som artist. – Visserligen är jag inte lika het som när jag var yngre, men jag tycker att jag fortfarande möter både respekt och stor uppskattning, säger hon. Det var tidigt på hösten 1961 som Lill Lindfors debuterade på de stora scenerna i Karl Gerhards revy ”Ursäkta handsken” på Idéonteatern i Stockholm. I år firar hon 55 år som professionell artist. Vi träffar henne på gården på norra Öland där hon bor sedan nästan 20 år tillbaka. Lill bjuder på maken Anders havtornssaft. I våras fyllde Lill Lindfors 76 år och kalendern är fortfarande fulltecknad, även om det är ”lite mindre än tidigare”. När vi ses har hon precis kommit hem från några arbetsmöten i Stockholm och ett uppträdande på Ekerö. Nästa vecka fortsätter inspelningarna av den dokumentärfilm om hennes artistliv som ska visas i SVT i jul. – ”Håller du på fortfarande”? Det är den vanligaste frågan jag får, säger hon. Hon skrattar när hon berättar det, fast bakom skrattet finns också ett allvar. Tycker de att hon hållit på för länge? Som artist finns ingen pensionsgräns. Man bestämmer själv – förutsatt att det finns en efterfrågan. Ingen talar om för en att man borde sluta. Hur tänker du själv – hur länge ska du hålla på? – Jag vet inte. Vad ska jag göra annars? Processen att repetera med duktiga musiker, den musikaliska lekfullheten, är så otroligt upplyftande. Det som tar mest på krafterna är resandet, säger hon. Men även publikkontakten är naturligtvis viktig. – Jag är så tacksam att jag fått vara med så många år. De som kommer på mina konserter känner mig sedan länge. Förra året stod Lill Lindfors på Stockholms stadsteaters scen, när hon spelade fräulein Schneider i musikalen ”Cabaret”. – Det var bland det roligaste jag gjort! Det var en intressant roll att göra med en stor spännvidd. Jag och Johan Rabaéus hittade bra ton mellan oss som gav det där lilla extra. Lill Lindfors har samarbetat med yngre artister vid flera tillfällen och ser gärna att hennes långa erfarenhet skulle kunna komma andra artister till del. Hon tänker något slags mentorskap för yngre artister. Men det är aldrig någon som frågat. Själv är Lill Lindfors mycket klar över att hon inte längre är 30 år när hon lägger upp sina konserter och andra framträdanden. – För mig handlar det om att välja material som skapar trovärdighet. Jag är medveten om att jag inte är så ung längre och skämtar gärna om mig själv och min ålder. Men jag har inga problem att sjunga mina tidigare låtar som ”En sån karl” eller ”En man i byrålådan” heller. Publiken vill ju ha dem. Jag gör dem oftast som extranummer, säger hon. – Samtidigt är jag egentligen inte särskilt upptagen av min egen ålder. Yrkesmässigt vet man naturligtvis att jag är äldre, men med förvåning har jag upptäckt att jag känner mig piggare än någonsin. Helst vill jag naturligtvis bli bedömd utifrån uttrycket, inte hur gammal jag är. Som ung bedöms man mycket mer utifrån sitt utseende. För att hålla hjärnan i gång läser hon böcker, löser korsord och lär sig nya texter. Hon tycker att det är viktigt att inte låta sig nedgöras över den ålderism som ofta finns i form av negativa och kanske till och med diskriminerande attityder i omgivningen. – Om man bara tänker på sin ålder och att åldras så känner man sig nog äldre. Jag försöker tänka tvärtom: att ge sig ut och ta del av den nya tekniken, att inte ta avstånd utan i stället se vilka möjligheter den ger, säger hon och tar fram mobilen där hon visar en vacker bild över havet från morgonpromenaden med hunden. Själv ser hon sällan på sig själv som äldre. Kroppen förändras, en knäskada från ungdomen gör sig påmind igen, hon är inte lika stresstålig, det tar lite längre tid att lära in nya texter, men inom sig har hon alla åldrar på samma gång, säger hon. – Det är klart att man kan känna en sorg över att ens ungdomliga spänst passerat, men å andra sidan så tar den spänsten i stället plats i hjärnan, i bästa fall. När Lill Lindfors skulle uppträda på ett äldreboende nyligen så funderade hon på hur hon skulle anpassa repertoaren efter den ”gamla” publiken. – Så kom jag på att de är i samma ålder som jag själv! Men runt omkring sig i samhället ser hon en ålderdiskriminering som gör henne irriterad. Ett exempel hon tar upp är ”Jätteproppen Orvar”. Det var ett namn som fick fäste på den stora generation som föddes på 40-talet och som kritiserades för att vara en propp som hindrade ungdomarna från att få jobb. Lill Lindfors tillhör själv den generationen och har stört sig på vilket genomslag ett sådant uttryck, använt i all hast på en debatt, kunde få. – Till slut blir begreppet en sanning. Jag reagerade på det redan då. Det känns lite förnedrande. Jag tror på riktigt att det skapat ett motstånd mot oss 40-talister. Visst är vi många, men vi har byggt upp mycket också, säger hon. Själv stör hon sig mest på ålderdiskrimineringen inom vården, att äldre inte tas riktigt på allvar. Det har både hon själv och flera av hennes vänner erfarenhet av. Å andra sidan tror hon att det oftast inte behöver finnas någon illvilja bakom ålderismen bland folk i gemen. – Jag tror att det är ett mänskligt behov av att dela in människor i grupper, att etikettera, till exempel efter ålder. Reptilhjärnan behöver veta: de där är min sort. – Men vi har ett intellekt också. Vi kan besluta oss för att varje människa är värd att mötas fördomsfritt och med respekt. Finns det någon särskild ålder som du känner dig särskilt hemma i när du tänker tillbaka på ditt eget liv? – Jag skulle nog säga 56. I den åldern är barnen oftast utflugna, man vet mycket, har dragit på sig erfarenheter och ingen vet exakt hur gammal man är. hans.arbman@dn.se Helst vill jag naturligtvis bli bedömd utifrån uttrycket, inte hur gammal jag är. Lill Lindfors Ålderism Begreppet innebär att människor särbehandlas på grund av sin ålder. I morgon intervjuas forskaren Lars Andersson som introducerade uttrycket i Sverige. Ålder: 76 Familj: Make Anders Byström, dottern Petronella, barnbarnet Tindra, bonusbarn och bonusbarnbarn. Bor: Bläsinge på Norra Öland Karriär: Sångerska, komiker och skådespelerska. Debuterade som professionell artist 1961. Hennes album ”Du är den ende” släpptes 1967 och blev en diamantskiva. Kom tillsammans med Svante Thuresson på andra plats i Eurovision song contest med ”Nygammal vals” 1966. Under 70-talet och 80-talet medverkade Lill Lindfors i flera shower tv-produktioner, barnprogram, långfilmer. År 1985 tappade hon medvetet kjolen i tv som värd för Eurovision song contest. Belönades 1997 med Konungens medalj av 8:e storleken. Medverkade i 2013 års upplaga av ”Så mycket bättre” i TV4. Fick årets hederspris på Grammisgalan 2015. 2015–2016 gjorde hon rollen som fräulein Schneider i Stockholms Stadsteaters uppsättning av musikalen ”Cabaret”.


”Sverige måste kraftsamla för att stoppa barnfetman”

Summary: Ökar kraftigt. I Sverige uppskattas 17 procent av barnen i åldrarna sju till nio år vara överviktiga. FN:s barnkonvention är tydlig: Barn har rätt att växa upp i en miljö utan risk att drabbas av den övervikt och fetma som kan ge upphov till livslånga sjukdomar. Sverige behöver nu en nationell strategi mot barnfetma, skriver åtta forskare.

Under de senaste årtiondena har övervikt och fetma hos barn världen över ökat i en aldrig tidigare skådad omfattning. I Sverige uppskattas 17 procent av barnen i åldrarna sju till nio år vara överviktiga och tre procent av barnen till och med feta. De drabbade löper en avsevärt större risk än sina jämnåriga att senare i livet, eller redan som barn, drabbas av sjukdomar som typ 2 diabetes och hjärt- och kärlsjukdomar. Framför allt är barn i socioekonomiskt svaga grupper drabbade. Detta står i starkt motsats till FN:s Barnkonvention som Sverige tillsammans med 195 andra länder antagit. Barnkonventionen är tydlig: Alla barn har ”rätt att åtnjuta bästa uppnåeliga hälsa”. Vi menar att Sverige, likt flera andra länder, nu måste samla aktörer från hela samhället, utveckla en nationell strategi och vidta åtgärder på flera plan för att motverka barnfetma. En sådan strategi måste bygga på tillgänglig evidens och omfatta konkreta insatser från olika samhällsaktörer och politikområden samt kontinuerligt utvärderas. Vi samlar i dag den 11 oktober, på World Obesity Day, beslutsfattare och experter från hela världen i Uppsala för att utveckla konkreta förslag till handling. Barn väljer inte själva övervikt och fetma. Ett barns hälsa påverkas av många krafter på familje- och på samhällsnivå. Barnet har inte möjlighet att självt ansvara för de val som påverkar dess hälsa. Barnkonventionen är tydlig: Barn har rätt att växa upp i en miljö utan risk att drabbas av den övervikt och fetma som kan ge upphov till livslånga sjukdomar som diabetes, hjärt- och kärlsjukdomar och vissa cancerformer. Gör vi inget för att motverka barns övervikt och fetma kommer kostnaderna för sjukvård att öka lavinartat, här i Sverige liksom i övriga delar av världen. Hur ska en redan ansträngd vårdbudget finansieras i framtiden? Kunskap saknas inte. Vi representerar forskning inom ett flertal olika discipliner och vi vill att den kunskap och erfarenhet som utvecklas i Sverige och globalt om hur vi kan stävja barnfetmaepidemin nu kommer till nytta lokalt, regionalt och nationellt. Kunskap saknas inte, men konkreta åtgärder liksom uppföljning av dessa. Vi välkomnar regeringens uppdrag till Folkhälsomyndigheten och Livsmedelsverket att ta fram underlag för hälsofrämjande åtgärder relaterade till matvanor och fysisk aktivitet för befolkningen. Vi vill lyfta fram att barns situation är speciell. En nationell strategi måste ha särskilt fokus på utsatta barn och utgå från barnets rätt till en hälsosam uppväxtmiljö, oavsett kön, ursprung och föräldrarnas utbildningsnivåer. En nationell strategi måste utgå från att Sveriges befolkningsstruktur ser helt annorlunda ut i dag än tidigare: Ursprung, genus, åldersstruktur, sociala klyftor påverkar vilka åtgärder som behövs. Sockerskatter efterfrågas av många. Effekterna av en sådan skatt beror på en rad faktorer, till exempel hur känslig efterfrågan är för prisökningar och om vi konsumenter i stället väljer andra onyttiga produkter. Även när en skatt har avsedd effekt, löser den inte allt. Koordinerade insatser behövs. Forskning och erfarenhet visar att insatser som ska främja barns rätt till en hälsosam uppväxt måste bygga på koordinerade insatser från olika aktörer vars verksamhet påverkar barnens uppväxtmiljö. Goda exempel på koordinerade insatser finns i bland annat Finland. Seinäjoki, en timme sydost om Vasa i Finland, är ett exempel där en tydlig vision och omfattande samverkan med barns hälsa i fokus lett till häpnadsväckande resultat. När arbetet startade för sju år sedan var vart femte barn under fem år överviktigt, alltså ungefär samma situation som i Sverige. I dag är den siffran halverad. Andra studier har visat att insatser som stärker familjers möjlighet och förmåga att ta makt över sina egna vanor, ”empowerment”, kan bidra till en långsiktigt hälsosam livsstil. I ett just avslutat forskningsprojekt har barn fått leka sig fram till kunskap om hälsosam mat. Deras nyvunna kunskap påverkar hela familjens matvanor i positiv riktning. Bjud in brett till samtal. Livsmedelsindustrin, dagligvaruhandeln och restauranger sitter på mycket kunskap och många möjligheter att påverka barns matmiljö. Hur kan produkter, förpackningar, marknadsföring och tjänster utvecklas på ett sätt som främjar barns hälsa och utan att företagens lönsamhet minskar? Det finns intressanta exempel från näraliggande områden där man lyckats. I Danmark har motsvarigheterna till Livsmedelsverket, Cancerfonden, Hjärt- och Diabetesföreningarna gått samman med företag och andra organisationer och bildat ett ”Fuldkornspartnerskab”. Målet är att höja danskarnas fullkornsintag. Mellan 2009 och 2016 ökade utbudet av antalet produkter med fullkorn från 150 till 684, och danskarnas fullkornskonsumtion nästan fördubblades. På vilka andra sätt kan vi stimulera efterfrågan på hälsosamma innovationer inom livsmedelsområdet? Det är också viktigt att utnyttja erfarenheter från teknikutveckling av till exempel appar som stimulerar till goda matvanor och fysisk aktivitet, liksom av erfarenheter från forskning kring användardriven teknikutveckling. Utvärdera, följ upp och lär. En nationell strategi och åtgärdspaket måste grundas på bästa tillgängliga kunskap. De måste utvärderas, och uppdateras med erfarenheter som görs, här och på andra håll i världen. Därför måste målen formuleras och insatser planeras och genomföras så att de går att utvärdera. Det är positivt att regeringen i sitt uppdrag bett om en översyn av hur även Sverige ska samla in uppgifter om barns längd och vikt på nationell nivå, precis som övriga WHO-länder. I dag sammanställs inte de mätningar som görs i skolor och på barnavårdscentralerna. Det har inte gjorts på länge. Men ännu viktigare är att vi kan följa upp hur insatser resulterar i mer hälsosamma matvanor och i att barns fysiska aktivitet i vardagen ökar. En nationell strategi måste värna om att barn som drabbas av övervikt och fetma aldrig stigmatiseras, liksom den måste värna om att aldrig skuldbelägga barnet. Fungerande lösningar på barnfetmaproblematiken involverar många aktörer runt barnen, lokalt och nationellt. Ett övergripande ansvar för att initiera lösningar utifrån barnens rätt till en hälsosam uppväxtmiljö ligger på våra politiker. Alla förbättringar kan inte ske genom politiska beslut, men vi efterlyser det politiska ledarskap som kan lägga grund för gemensamma insatser för att erbjuda våra barn den uppväxtmiljö de har rätt till. Uppsala Health Summits programråd: Peter Bergsten, professor, Uppsala universitet Linley Chiwona-Karltun, forskare, Sveriges lantbruksuniversitet Meena Daivadanam, universitetslektor, Uppsala universitet Erik Grönqvist, forskare, Uppsala universitet Kostas Karantininis, professor Sveriges lantbruksuniversitet Rikard Landberg, professor, Chalmers tekniska högskola och Sveriges lantbruksuniversitet Anna Karin Lindroos, forskare, Livsmedelsverket och Göteborgs universitet Per Sandin, universitetslektor, Sveriges lantbruksuniversitet Goda exempel på koordinerade insatser finns i bland annat Finland. Seinäjoki, en timme sydost om Vasa i Finland, är ett exempel där en tydlig vision och omfattande samverkan med barns hälsa i fokus lett till häpnadsväckande resultat.


”Forskarna räknar med glädjesiffror”

Summary: REPLIK. Ekonomerna Hans Lööf och Gustav Martinsson hävdar (DN Debatt 8/10) att sysselsättningsgraden för flyktingar som varit mer än 9 år i Sverige är nästan 70 procent. Detta är dock ”glädjesiffror” eftersom alla som en viss vecka arbetat mer än 1 timme inräknas, skriver Staffan Danielsson (C).

De säkert mycket kunniga ekonomerna professor Hans Lööf och lektor Gustav Martinsson hävdar (DN Debatt 8/10) att fler enklare jobb knappast gör att fler flyktingar kommer i arbete. De påstår att i Sverige är sysselsättningsgraden för flyktingar som varit mer än 9 år i Sverige nästan 70 procent, medan den i Storbritannien är under 60 procent. Deras slutsats blir att eftersom det finns fler enklare jobb i Storbritannien men ändå har fler flyktingar jobb i Sverige så ger inte fler enkla jobb i Sverige fler jobb åt flyktingar. Jag är inte ekonom utan agronom med rätt mycket ekonomi, men jag vill ändå starkt ifrågasätta att sysselsättningsgraden för flyktingar med mer än 9 år i Sverige är 70 procent. Jag bygger detta på den utredning som Riksdagens utredningstjänst (RUT) gjort åt mig i samarbete med SCB. Den handlade om sysselsättningsgrad i så mån att jag ville ha svar på frågan om hur lång tid det tar för flyktingar att få ett arbete på heltid utan lönebidrag. Det som vanligen anges utifrån SCB:s arbetskraftsundersökningar är att det tar 7-8 år för hälften av flyktingarna att komma i arbete och att efter 15 år är uppåt 70 procent i arbete. Detta är dock ”glädjesiffror” eftersom alla som en viss vecka arbetat mer än 1 timme inräknas inklusive tillfälliga jobb, projektjobb och deltidsjobb med få timmar. RUT med hjälp av SCB lyckades få fram utvecklingen över tid när flyktingar har ett helårsarbete på heltid eller deltid, inklusive de jobb som i stor utsträckning finansieras med lönebidrag. Jag fann siffrorna alarmerande låga, och att de vittnar om den mycket stora utmaning som finns för att få många fler i arbete. Efter 8 år, enligt RUT-rapporten, har 25 procent av flyktingarna helårsarbeten på hel- eller deltid och efter 15 år har siffran ökat till 34 procent. Det innebär att 66 procent efter 15 år och mer i Sverige inte har helårsarbete på hel- eller deltid. Nu ställer Hans Lööf och Gustav Martinsson sysselsättningsgraden för flyktingar med mer än 9 år i Sverige på påstådda nära 70 procent mot motsvarande siffra i Storbritannien på påstådda nära 60 procent. Mina frågor till författarna är nu: 1. Är den relevanta sysselsättningsgraden efter 15 år och mer i Sverige, det vill säga när man kan försörja sig på ett arbete, 34 procent eller är den långt över 70 procent (eftersom ni anser att snittet för de med över 9 år i Sverige är nära 70 procent)? 2. Den siffra som ni anger för Storbritannien efter 9 år i landet, nära 60 procent, inkluderar den tillfälliga jobb på mer än 1 timme i veckan eller är den mera jämförbar med den svenska siffran på 34 procent efter 15 år i landet? 8 oktober 2016 Debattartikel KTH-forskarna Hans Lööf och Gustav Martinsson: ”Enkla jobb med låga löner ger inte fler jobb för flyktingar” Repliker Staffan Danielsson (C): ”Forskarna räknar med glädjesiffror” Martin Ådahl (C) och Emil Källström (C): ”Bakläxa för Lööf och Martinsson” Mats Hammarstedt, professor i nationalekonomi vid Linneuniversitetet: ”Ovarsam hantering av offentlig statistik” Slutreplik från Hans Lööf och Gustav Martinsson: ”Dåligt vetenskapligt stöd för låglönepolitik” Läs fler artiklar på DN Debatt.


Så hamnade de högerextrema i centrum av Trumps kampanj

Summary: Tycker du att Donald Trump är extrem? Då har du inte träffat Richard Spencer. Han är ledare för alternativhögern – som sprider judehat, kvinnohat och hat mot svarta. Rörelsen har på kort tid klättrat upp i toppen av Trumps kampanj. Det sker samtidigt som Demokraterna försöker få den första svarta presidenten att efterträdas av den första kvinnliga presidenten. Det är ingen slump.

Richard Spencer dricker en mint julep-cocktail på Pennsylvania Avenue i Washington DC. Vi sitter i den anrika lobbybaren på Willard Hotel, platsen där begreppet lobbyism myntades. Det var i den här lobbyn som politiker, näringsliv och ideologiska intressegrupper etablerade vanan att mötas för informella samtal om politiska affärer. Nu vill Richard Spencer bli en av de mäktigaste lobbyisterna i Washington. Han har etablerat sig som en ledare för en vit nationalistisk rörelse som kallas alt right, alternativhögern, i USA. Spencer beskriver sig själv som en intellektuell pionjär för en ny nationalkonservativ våg, där det slutgiltiga målet är att bevara den vita majoritetskulturen i USA. – För allas bästa måste vi få ett slut på hela det här misslyckade projektet med multikultur och mångfald, säger Spencer. För Spencer har 2016 varit ett overkligt år. För tio månader sedan var det ingen som brydde sig särskilt mycket om den här excentriska, välartikulerade högerextremisten. Men sedan det blev klart att Donald Trump skulle bli republikanernas presidentkandidat har intresset för Spencer och alt right-rörelsen i USA exploderat. Nu känner Spencer vinden i ryggen. – Trump är en bekräftelse på hur populära våra idéer är när de väl får komma till tals, säger Spencer. Richard Spencer är 38 år gammal och passar inte riktigt in i den konventionella mediebilden av en Trumpanhängare, som oftast framställs som lågutbildade män från landsbygden. Spencer har examen från University of Chicago och University of Virginia, två av USA:s anrika akademiska institutioner. Han är uppvuxen i en välbärgad familj utanför Boston, ”av tysk och brittisk härkomst”, påpekar han. Varje gång jag träffat honom under det senaste året har han haft på sig samma oxblodsfärgade skinnloafers, eleganta men lätt nötta, som en akademiker som investerar i kvalitetsskor någon gång var tionde år. En tweedkavaj, randig slips, jeans och så hans berömda frisyr, med rakat på sidorna, och en lugg som hänger ner lite i pannan. Han kallar det själv lite skämtsamt för en ”fashy haircut”, en fascistfrisyr. För sex år sedan startade Richard Spencer debattsajten AlternativeRight.com och myntade därmed ”alt right” som samlingsnamn för en ny politisk rörelse. Snart användes ”alt right” frekvent på nationalistiska webbforum på Reddit och 4chan, samt som en behändig hashtag på Twitter, som blev en ovärderlig plattform för alternativhögern. Många av de unga män jag träffat på alternativhögerns evenemang under det senaste året har sagt att de upptäckte rörelsen genom Twitter. Spencer befann sig länge i den amerikanska politikens yttersta periferi. Men i dag har alternativhögern klättrat hela vägen upp till toppen av Donald Trumps presidentkampanj. Steve Bannon, som tillträdde som kampanjledare för Trump i augusti, låg tidigare bakom högersajten Breitbart, som länge har fungerat som en brygga mellan den öppet främlingsfientliga alternativhögern och den konservativa mainstreamdebatten. Donald Trumps son, Donald Trump Junior, har i sin tur tagit på sig en roll som Trumpkampanjens inofficiella alt right-ambassadör. Han delar entusiastiskt deras mem på Twitter och har helt anammat deras ordval och retorik. Men det är framför allt hos Trump själv man märker hur idéer som formulerats av alternativhögern omfamnas av presidentkandidaten. På Trumps twitterkonto, som har 12 miljoner följare, delar han regelbundet med sig av bilder och främlingsfientliga skämt som kommer från alternativhögerns nätverk av debattörer och internetpersonligheter. En färsk granskning av medieanalytikern Marshall Kirkpatrick visade att drygt hälften av de twittermeddelanden som Trump delat kommer från högerextremister i alternativhögern. I slutet av augusti kulminerade intresset för alternativhögern, när Hillary Clinton attackerade Trumps kopplingar till rörelsen i ett uppmärksammat tal. Veckan efter Clintons tal ökade Google-sökningarna på ”alt right” tiofaldigt. Som inofficiell talesperson för den spretiga alt right-rörelsen har Richard Spencer därmed blivit en av de mest eftertraktade personerna i presidentvalet. – Jag har inte ens tid att svara på alla intervjuförfrågningar längre, säger han. Han ser sig dels som en intellektuell idéperson som står högt ovanför det dagliga politiska käbblandet i USA, men samtidigt som en relativt ung medlem i en ny högerrörelse som främst är verksam i en digital sfär där tonläget ofta är grovt, plumpt och lättsamt. När han pratar kastar han sig också mellan humor och allvar. Ena stunden citerar han Heidegger och Carl Schmitts teorier om politisk maktutövning, i nästa ögonblick beskriver han sig själv som ett ”internettroll”. Sedan en tid tillbaka delar han sin tid mellan en hyrd lägenhet i Washington DC och ett större hus i Whitefish, Montana. Det är en av de mest natursköna platserna i USA, med det vidunderligt vackra bergsmassivet Glacier National Park som permanent kuliss. I Montanas stillsamhet och friska luft kan han andas ut ordentligt från själva samtiden och Obamas Amerika, säger han. Montana är en av USA:s vitaste delstater och Spencer hör till en växande falang av vita nationalister i USA som drömmer om att skapa en egen nation, för enbart vita, just där i nordvästra USA. Han är övertygad om att svarta och etniska minoriteter egentligen inte vill leva bland vita, lika ogärna som vita vill leva bland svarta. Titta bara på amerikanska bostadsområden, påpekar Spencer. Han tar en klunk av sin tredje cocktail den här eftermiddagen och säger med ett brett leende. – Niggers just want to be niggers. Sedan skrattar han, som om det han sade var lite på skämt, som om han vet hur illa det låter att använda n-ordet. Men han menar det han säger. Det är själva kärnan i alternativhögerns berättelse om USA. Richard Spencer ser Donald Trump som den första presidentkandidaten i hans livstid som förstått detta. – Trump är den första presidentkandidaten som specifikt arbetar för vita amerikaners intressen, säger han. Det finns en bekväm berättelse om Donald Trumps anhängare. Det är en berättelse om att Trumps väljarstöd egentligen inte bottnar i främlingsfientlighet, eller rasistisk och sexistisk vrede, utan att anhängarna först och främst reagerar på ekonomisk otrygghet. Den högljudda ilskan och den djupa frustrationen vi möter bland Trumps väljare har varit den stora gåtan i presidentvalet. Tusentals reportrar från hela världen har rest runt i USA under det senaste året och försökt förstå dessa människor. Svaret har ofta varit att Trump-väljaren är arg över den stagnerade löneutvecklingen och känslan av att ekonomin går åt fel håll. Vi får höra att de är frustrerade över amerikansk handelspolitik, som inte tycks ha gynnat dem. Men efter mer än ett års forskning av Trumps väljarsympatier ser vi allt tydligare att den enskilda faktor som avgör om någon stöder Donald Trump är tendensen att sympatisera med just främlingsfientliga åsikter. Philip Klinkner, statsvetare på Hamilton College, konstaterade efter intervjuer med 1 200 Trump-väljare att ”ekonomisk status har lite att göra med stödet för Trump. Däremot har de som uttrycker mer förakt för afroamerikaner, de som tycker att ’våldsam’ är ett bra ord för att beskriva muslimer och de som tror att Obama är muslim, mycket mer positiva åsikter om Trump”. 8 av 10 Trump-väljare säger att det är vita, snarare än svarta, amerikaner som utsätts för mest diskriminering, enligt en studie av Brookings Institution. Det är bördig grogrund för en presidentkampanj som mer än något annat präglas av en ny form av vit identitetspolitik. Visst finns det gott om ”frustration” bland Trumps väljare, men den tycks ofta vara förankrad i just främlingsfientlighet, snarare än i ekonomisk utsatthet. I somras gjorde Gallup den mest omfattande undersökningen hittills av Donald Trumps väljare, med 87 000 intervjuer. Där konstaterade man att Trump-väljarna inte alls hade drabbats oproportionerligt av handelsavtal och arbetskraftsinvandring. De har inte heller lägre inkomster än det amerikanska genomsnittet. Tvärtom tjänar de betydligt mer än medelamerikanen. Ett Trumphushåll tjänar i snitt 71 000 dollar om året (cirka 600 000 kronor), vilket är drygt 20 procent mer än de hushåll som röstade på Bernie Sanders eller Hillary Clinton i primärvalet, enligt en analys av Nate Silver på analysbloggen Five Thirty Eight. Inte heller är de oftare arbetslösa än amerikaner överlag. En färsk analys av Washington Post visar ett tydligt samband mellan rasism och en negativ uppfattning om USA:s ekonomi bland Trumps väljare. Men det är inte den personliga ekonomiska situationen som verkar skapa främlingsfientlighet, utan tvärtom är det främlingsfientliga sympatier som gör att en väljare säger att de är mer pessimistiska även gällande ekonomin, oavsett egentlig ekonomisk status. Efter att ha gått igenom liknande forskning konstaterar Ryan Lizza i The New Yorker: ”Om detta stämmer kan dessa väljare inte vinnas tillbaka enbart genom att höja löner och få tillbaka fabriksjobben från Mexiko.” Det finns gott om ekonomisk förtvivlan och desperation i USA i dag, men det är knappast något nytt. Det har alltid varit fruktansvärt svårt att vara fattig i USA. Lågutbildade, vita män har haft en kris i flera decennier. Det var nästan 20 år sedan Susan Faludi skrev reportageboken ”Stiffed”, där hon gjorde en odyssé genom det sena 1990-talets vita manliga misär i USA:s fabriksstäder och lägre medelklass. Där konstaterade Faludi att vita amerikanska män har ”förlorat sin kompass i världen”. De kände sig ”mindre triumfatoriska och mer maktlösa” än tidigare och många gav uttryck för en djup oro över att kunna försörja sina familjer. När journalisten Michael Lewis skildrade republikanernas primärval inför valet 1996 beskrev han folksamlingar av vita män som led av en ”panikartad känsla av maktlöshet”. Under den här presidentvalskampanjen har tusentals journalister tålmodigt lyssnat på Trumpväljare som beskriver sitt missnöje med den ekonomiska utvecklingen – jag har själv gjort dussintals sådana intervjuer – men det betyder inte att det är den nya, unika berättelsen om valet 2016. USA har gått igenom ekonomiska kriser förut, utan att rasistiska demagoger har vunnit presidentval. Det som är genuint nytt i det här valet är däremot att USA för första gången i landets historia har haft en svart president i åtta år. Det som är nytt är att debatten om svarta amerikaners rättigheter och svarta rättighetsrörelser som Black Lives Matter klivit ut ur periferin och tagit plats mitt i det nationella samtalet, på omslaget till Time magazine och på nyhetskanalerna så gott som varje kväll. Det som är genuint nytt i det här valet är att Demokraterna nu försöker få den första svarta presidenten någonsin att efterträdas av den första kvinnliga presidenten någonsin. Det unika med vår tid är de symboliska framstegen för svarta, etniska minoriteter och kvinnor. Att svart politisk makt har blivit synligare. En stor del av framgångarna för Donald Trumps nationalkonservativa populister och den alternativhöger som Richard Spencer representerar, bottnar inte i ekonomiska omständigheter utan i en bred reaktion mot just tolerans och antirasism. Ser man tillbaka på den amerikanska historien är det knappast förvånande att Barack Obamas två presidentvalsegrar skulle få just en sådan här reaktion. Det har sällan varit perioder av ekonomisk turbulens som skapat de stora främlingsfientliga vågorna i USA, däremot har det varit just perioder av sociala framsteg för svarta och etniska minoriteter. Två av USA:s mest inflytelserika rasistiska demagoger på 1900-talet, demokraten George Wallace och Strom Thurmond (som först var demokrat, sedan republikan), fick sina politiska genombrott på 50- och 60-talen, en tid då den ekonomiska tryggheten, jämlikheten och sociala rörligheten var som allra starkast i USA. Det var just den gyllene era för vita i USA som många republikaner än i dag så nostalgiskt längtar tillbaka till. Men det var förstås också en tid då svarta gjorde historiska framsteg i USA. Högsta domstolen förbjöd segregerade skolor 1957, i ett domslut som ofta anses ha varit 1900-talets mest politiskt betydelsefulla. Medborgarrättslagarna röstades igenom 1964 och 1965. Tre år senare fick George Wallace, som öppet förespråkade att återinföra segregation i Södern, tio miljoner röster i presidentvalet. Thurmonds och Wallaces anhängare reagerade inte på ekonomisk misär, utan de reagerade just på svarta amerikaners ökade status. När man reser runt i den amerikanska Södern i dag ser man fortfarande mängder av symboler för sydstaternas rasistiska förflutna. Men alla monument över sydstaternas generaler, alla symbolerna för Söderns forna stolthet, är inte kvarlevor från 1860-talet. De är betydligt modernare än så. Den berömda och kontroversiella sydstatsflaggan som så sent som förra sommaren fladdrade över South Carolinas delstatsbyggnad hissades inte 1861, när inbördeskriget började, utan 1961, då medborgarrättsrörelsen började göra stora framsteg i Södern. Poängen var att markera mot svarta att det fortfarande är den vita majoriteten som bestämmer i Södern. Efter att segregationen i Södern förbjudits gick de vita rasisterna inte hem och ryckte på axlarna och hittade en annan hobby. De beväpnade sig, organiserade sig och gick ut och trakasserade svarta. Efter Rosa Parks berömda protest mot segregationen i Södern 1955, när hon slog sig ner i den ”vita” delen av en buss i Montgomery, Alabama, gick vita män ut till busshållplatserna i Montgomery och sköt 12 svarta män till döds. Rasism har alltid varit det största och djupaste såret i den amerikanska historien. Varje gång optimisterna säger att det nu har läkt en gång för alla så har det oftast visat sig vara precis tvärtom. När Barack Obama valdes till USA:s första svarta president trodde optimisterna att rasismen i USA skulle vara ett färdigskrivet kapitel. I stället innebar hans valseger början på en ny period där rasism och främlingsfientlighet har varit de centrala frågorna i amerikansk politik. Att framstegen för tolerans skapar motreaktioner förutsåg statsvetaren Karen Stenner i boken ”The authoritarian dynamic”. Där skrev hon att främlingsfientlighet och auktoritära sympatier ofta växer fram just som protester mot tolerans och mångfald. ”Intoleransen tillhör inte det förflutna. Den tillhör framtiden,” skriver Stenner. Boken gavs ut 2005, i en tid då högerpopulismen var relativt svag globalt. Sedan dess har högerpopulistiska nationalistpartier tredubblat sitt väljarstöd i Europa. I USA har den invandringsvänliga falangen av högern, som senast leddes av president Bush och John McCain, helt kapitulerat för främlingsfientliga populister. Donald Trump, den mest öppet främlingsfientliga presidentkandidaten sedan George Wallace, har chans att bli nästa president. – Black Lives Matter är det bästa som hänt oss, säger Richard Spencer. Vi är kvar på baren på Willard Hotel. Spencer har beställt in sin fjärde cocktail. En Manhattan – whiskey, vermouth, angostura. Han börjar komma i gång ordentligt när han pratar om svarta i USA. – Ju mer vänstern pratar om rasfrågor, desto bättre för oss, för det gör att vita också blir mer medvetna om sin ras och mer benägna att utforska sina rötter och känna behovet av att försvara den egna kulturen och det egna arvet. Det är därför jag är så optimistisk över vår framtid. Jag kan inte se att vänstern kommer sluta prata om de här frågorna, och det kommer leda till att vi får se fler och fler vita som börjar ifrågasätta varför alla andra grupper tillåts värna om sin kultur, utom just de? Då kommer de att söka sig till alt right. Det är vanligt att se främlingsfientlig populism som en kvarleva från 1900-talet. Den nya nationalkonservativa vågen kan därmed avfärdas som ett sista rop på relevans från en långsamt utdöende grupp av åldrande farbröder som stretar emot tidens gång. Men alternativhögerns nätsoldater består nästan uteslutande av unga män. Det är inte fabriksarbetare som blivit förbisprungna av den ekonomiska utvecklingen, utan det är oftare välutbildade unga män, som Spencer själv, som jobbar i industrier med goda framtidsutsikter. De oroar sig inte särskilt mycket över ekonomisk förändring, utan de är mer bekymrade över kulturell förändring. Richard Spencer säger att den vanligaste gruppen som kontaktar honom numera är ”unga män som jobbar i tekniksektorn”. – Det är arga unga män. Väldigt många programmerare och IT-killar. Det har förmodligen med intelligens att göra. Eller att folk i webb-industrin är mer individualistiska. De är inte zombies som jobbar på storföretag och gör som alla säger. De jobbar för sig själva och de är väldigt aktiva på internet och vet hur man tar reda på riktiga nyheter, i stället för att bara läsa New York Times. Alt right uppstod på många sätt som en amerikansk motsvarighet till Europas unga nyhöger, som franska Generation Identitaire och Sverigedemokratisk Ungdom. En av ironierna med alternativhögern är att det har blivit en internationell rörelse för nationalister – ett globalt nätverk mot globalisering. De är bekymrade över att idén om nationalstaten vattnats ur, men har själva dragit fördelar just av att kunna resa fritt och utbyta idéer på båda kontinenter. När Spencer ordnar konferenser här i Washington kommer det ofta gäster från hela världen. Men Spencers målsättning är att vinna inflytande här i USA. Ordet ”alternativ” speglar att man vill vara ett alternativ till den höger som dominerade i USA under Bushåren, då republikanerna hade en internationell vision, en aggressiv utrikespolitik och var generellt positiva till ökad invandring. Alternativhögern vill återupprätta nationalismen som en hörnsten i amerikansk konservatism, och kraftigt minska antalet militära ingrepp, såväl som stödet för staten Israel. Det är ingen slump att alternativhögern lockat till sig stora mängder antisemiter. I de flesta alt right-manifest som i dag cirkulerar på nätet finns några punkter om att stoppa ”den judiska kontrollen av medier” eller motarbeta ”den judiska eliten” – klassiska antisemitiska bilder. På nyhetssajten Breitbart, som tidigare leddes av Trumps kampanjchef Steve Bannon, finns det gott om antisemitiska rubriker. Nyligen kunde man exempelvis läsa en attack på journalisten Anne Applebaum som en ”polsk, judisk, amerikansk elitist”. Den republikanske tidningsredaktören Bill Kristol kallades nyligen ”republikansk spoiler och judisk svikare”. När den brittiske provokatören Milo Yiannapoulos, som är ett av alternativhögerns mest kända ansikten, tidigare i år skrev en utförlig genomgång av alternativhögerns olika falanger inkluderade han även nynazister i familjen. Före Donald Trumps presidentkampanj avfärdades alternativhögern i USA just som perifera extremister. I dag har de blivit en viktig maktfaktor, utan att de filtrerat bort någon extremism. Stuart Stevens, Mitt Romneys gamla kampanjchef, skrev nyligen: ”Det finns ingen alternativhöger. Det är bara rasism med nytt varumärke. Det är som att kalla slavar för ’jordbrukspraktikanter’”. Den brittiska skribenten Laurie Penny skrev, efter att ha besökt alternativhögerns stora fest på republikanernas partikonvent i Cleveland, att det handlade om en normalisering av ”professionella troll”. Det anmärkningsvärda är att alternativhögern lyckats hitta en estetik och ett vokabulär där de kan sprida rasistiska idéer till människor som inte kallar sig rasister. När Donald Trump och Hillary Clinton möttes för presidentvalets första debatt i Hempstead i slutet av september fylldes gatorna utanför av tusentals unga studenter från närliggande universitet och bostadsområden. Där mötte jag dussintals olika sällskap av unga män som viftade med skyltar och banderoller där man anammat alternativhögerns memes och ordval. En grupp på sju unga killar, hängivna Trumpanhängare från en småstad på Long Island, hade skrivit Trumps inofficiella kampanjslogan ”Bygg muren!” på skyltar där man även ritat Pepe The Frog, en animerad liten grön groda som helt ofrivilligt blivit alternativhögerns inofficiella maskot. Tusentals twitterkonton med olika nivåer av sympati för alternativhögern har den lilla Pepe-grodan som avatar, oftast iklädd Donald Trumps röda keps med texten ”Make America great again”. Anti-Defamation League, en amerikansk organisation som bekämpar antisemitism, utsåg nyligen grodan till en hatsymbol. Det kan verka absurt för den som inte är bekant med främlingsfientlig internetkultur, men den lilla animerade grodan har på två år förvandlats från en oförarglig internet-meme till en symbol för Trump och alternativhögerns mest öppet rasistiska medlemmar. Alternativhögerns ansikten utåt är en väldigt liten klick. Jag har besökt deras evenemang de senaste åren och möter förvånansvärt ofta samma personer. Det verkar vara ett par hundra män som dyker upp på konferenser och är aktiva i de här organisationerna. Att offentligt komma ut som alt right-sympatisör innebar tidigare att de kunde glömma en politisk karriär i mainstreamhögerns institutioner. Men det håller på att förändras nu, menar Spencer. I takt med att Trumps kampanj så ivrigt attraherat alternativhögerns röster och idéer har gränserna börjat suddas ut mellan extremister och vanliga republikaner. Republikanernas partikonvent i Cleveland i somras blev ett slags debut för Richard Spencer i det politiska etablissemanget. När jag träffade honom där sken han av entusiasm och beskrev konventveckan som ”ett enda stort cocktailparty”, där han fick träffa kongressledamöter och framstående europeiska högerpopulister som Nederländernas Geert Wilders. Via Donald Trumps delegater fick han dessutom biljetter till konventet varje dag. – Det var första gången somalternativhögern var på ett partikonvent. Det hade inte varit någon poäng för oss att åka förut, för ingen skulle ha lyssnat på oss eller tagit oss på allvar. Men med Trump är allt annorlunda. Det har verkligen förändrats. Richard Spencer har noggrant studerat hur vänstern åstadkommit långsiktig politisk förändring på 1900-talet. Han säger att han lärt sig mer av Stalin och Trotskij än av någon i dagens konservativa etablissemang i USA. – Det alternativhögern gör är att bryta ny mark för resten av högern. Vi etablerar idéer och synsätt som sedan tränger sig in i partiets mittfåra. Som förebild ser han Putins Ryssland, ”det enda landet som just nu förespråkar vit nationalism”, som han säger. Om det tar ett tag innan USA kommer dit så får han acceptera det. Han är relativt ung och har ingen brådska. Om Donald Trump förlorar presidentvalet är det inte hela världen. Han tror ändå att han har tiden på sin sida. – Jag intresserar mig inte särskilt mycket för politiska val. Jag är inte ute efter att vinna politiska ämbeten, utan jag vill i första hand vinna inflytande. Alternativhögerns mål är att förändra själva kulturen. Och det tar tid. Det tar alltid tid. Men mitt mål är att om tio, tjugo år så ska allt det jag säger till dig här, allt det som medier i USA tycker är kontroversiellt eller extremt, vara sådana självklarheter att folk nästan blir uttråkade när de hör en politiker säga det. Det har sällan varit perioder av ekonomisk turbulens som skapat de stora främlingsfientliga vågorna i USA, däremot har det varit just perioder av sociala framsteg för svarta och etniska minoriteter. Det som är genuint nytt i det här valet är att Demokraterna nu försöker få den första svarta presidenten någonsin att efterträdas av den första kvinnliga presidenten någonsin. Före Donald Trumps presidentkampanj avfärdades alternativhögern i USA just som perifera extremister. I dag har de blivit en viktig maktfaktor, utan att de filtrerat bort någon extremism. Det är arga unga män. Väldigt många programmerare och IT-killar. Det har förmodligen med intelligens att göra. Eller att folk i webbindustrin är individualistiska. Richard Spencer Ingen skulle ha lyssnat på oss eller tagit oss på allvar. Men med Trump är allt annorlunda. Richard Spencer Många av de digitala plattformar som alternativhögern använder reglerar eller förbjuder rasistiska ord. På Twitter och Facebook kan man bli bannlyst om man regelbundet använder rasistiska och nedsättande termer. Ett sätt att komma undan det är att använda symboler och kodord. 2014 började många i alternativhögern exempelvis sätta trippla parenteser kring judiska namn, i stället för att använda antisemitiska skällsord. Nyligen avslöjade journalisten Alex Goldman att de mest extrema rösterna i alternativhögern använder en lista med kodord för olika folkgrupper. Latinamerikaner kallas “Yahoo”, svarta “Google”, judar kallas “Skype” och muslimer kallas “Skittles”, efter att Donald Trump Junior jämfört muslimsk invandring med en påse Skittles-godis där några av karamellerna är förgiftade. Den kristna högern. Minskar i inflytande men är ändå den största gruppen i partiet. Starkast i Södern och på landsbygden. (Ted Cruz, Ben Carson, Donald Trump) Det moderata etablissemanget. En mycket mindre grupp än folk tror, men överrpersenterade i storstäder och media. Vill att partiet ska gå mot mitten i framför allt sociala frågor. (John Kasich, Carly Fiorina, Chris Christie) Populisterna. Starkast i solbältet längs mexikanska gränsen, men även i villaförorterna i norr. Kombinerar ekonomisk populism med främlingsfientlighet. (Donald Trump) Neokonservativa. Fokus på utrikespolitiken och en stark militär. Har haft uppförsbacke efter Bush-åren. (Marco Rubio, Jeb Bush) Libertarianerna. En mindre klick intellektuella samt en större grupp i västra USA och delstater som New Hampshire och Maine. Låga skatter och vapenrättigheter. (Rand Paul) Alternativhögern. Främst unga främlingsfientliga aktivister som tidigare stått utanför partipolitiken, men i det här valet ser de Trump som en bro till partiets etablissemang. (Donald Trump) Mem är ett begrepp, myntat av författaren Richard Dawkins, för en viss sorts skämt (ofta en bild med bildtext) som sprids i sociala medier.


Ett spöke går genom västvärlden

Summary: En gång var kommunismen spöket som grasserade i Europa. I dag är det globaliseringen. Många har fått det bättre, men förändringen har också ett pris.

Ett spöke går genom Europa, skrev Karl Marx och Friedrich Engels i sitt manifest från 1848. Spöket var kommunismen. Den skulle ha skrämt slag på det gamla Europa vars undergång de båda författarna önskade sig, och de visste hur: proletärer i alla länder, förena er! Också i dag spökar det. Men kommunismen har ersatts av globaliseringen och av Europa har blivit hela västvärlden. Allt oftare uppfattas den hos oss som en fara och reaktionen är på båda sidorna av Atlanten densamma: hissa upp vindbryggan, rädda sig den som kan! Tonfallet kan variera från det orbánska gälla, nästan desperata, bort till det trumpska bullrande och hotfulla. I sak är skillnaderna dock små. Trump står för isolationism, är emot frihandel och internationellt samarbete, vill bygga en mur mot Mexiko och har skjutit in sig på Kina som vore landet spöket självt, globaliseringens banerförare och onda genius. Orbán är europeiskt provinsiell och mindre storvulen. Men också intellektuellt mer sofistikerad, därför den globaliseringsmotståndare som bäst formulerat vad det egentligen handlar om och som trots skillnader i övrigt förenar dem alla. Ty hans krav på en ”illiberal” demokrati är ett direkt angrepp på den världsordning som efter det kommunistiska spökets död behärskar världen. Globaliseringen bygger på samma principer som det europeiska samarbetet: den fria rörligheten för människor, kapital, varor och tjänster. Fast av EU:s inre marknad har då blivit världsmarknaden; vår värld har dramatiskt krympt och snart sagt alla länder blivit del av den. Och det är just världsmarknaden – inte u-hjälp, allmosor eller revolutioner – som lyft länder som Kina, Indien, Brasilien och Indonesien ur fattigdom och fått oss att se dem som någonting annat än eviga exempel på underutveckling och exotisk folklore. En rapport nyligen från Världsbanken visar att 10 procent av världens befolkning i dag lever i extrem fattigdom (strax under 2 dollar per person och dag), men att tendensen är raskt fallande. Så sent som 1981 rörde det sig om 44 procent och FN räknar med att den extrema fattigdomen är helt utrotad år 2030. I flera asiatiska samhällen finns i dag en spirande medelklass där för någon generation sedan bara fanns analfabetiska bönder. Ingenting har bidragit mer till detta än just världsmarknaden, själva sinnebilden för globaliseringen. Hur kan det då komma sig att den i vår del av världen håller på att bli till ett spöke? Det enkla svaret: därför att vad som i grunden förändrar hela världen inte är gratis; förändringen har ett pris som huvudsakligen måste betalas av oss här i västvärlden. Ingen är emot att andra får det bättre, fast bara om det inte sker på vår bekostnad. Men det är just vad som verkar ske när globaliseringen blir till förlorade jobb och en jättelik folkvandring som väller in över oss européer och amerikaner. Den fria rörligheten för kapital, varor och tjänster kan verka ganska abstrakt. Människor däremot är av kött och blod. Och utan att vara ombedda kommer de hit till oss i avsikt att stanna, de flesta av dem inte på flykt undan krig utan på jakt efter ett bättre liv. Så var det inte tänkt. Men just så har globaliseringen fått ett ansikte, och allt fler i västvärlden uppfattar det som främmande eller rentav skrämmande, inte minst de som befinner sig vid globaliseringens front: de outbildade, låginkomsttagarna, de orörliga och stationära, de i fasta traditioner och mönster rotade, som nu fruktar inte bara för sitt jobb utan också att förlora sin kultur och identitet. Ty att migranterna skulle ta seden dit de kommer vill man inte lita på. Globaliseringen har oåterkalleligen krympt världen och vid fronten konfronteras man med den rent fysiskt, en front som går genom förorten eller på landsbygden, inte i storstaden. Skulle invandrarna vara lika fysiskt påtagliga och närvarande i Stockholm som ute i landet hade SD förmodligen redan varit Sveriges största parti. Denna globalisering är självfallet ingenting nytt. Redan för drygt hundra år sedan gick den fram över stora delar av klotet, men kom av sig på grund av två världskrig, depression och efter att stora delar av världen förirrat sig in i den kommunistiska återvändsgränden. Först därefter tog den fart igen och gjorde det möjligt för stater och nationer också bortom västvärlden att bli del av världsmarknaden, och över den en liberal ordning, åtminstone i dess ansatser. Och låt oss tala klartext: det är Amerika som garanterat den, samma Amerika som dolt bakom Vita husets beslöjande retorik befinner sig på reträtt ur världen. Sakta men (oroande) säkert. Ett tomrum som fylls av dem som profiterar på globaliseringens möjligheter, men som inte kommer att uppträda som garanter för dess grundvärderingar. Tvärtom. Och det verkligt skrämmande är att de har mäktiga – kanske ofrivilliga eller omedvetna – bundsförvanter hos oss. De är, som Trump eller Orbán, i färd med att bekämpa vad de uppfattar som elaka symtom på globaliseringen, i själva verket den liberala ordning som ligger till grund för västvärlden. Illa nog. Och ännu värre att de redan har ett stort folkligt stöd, på frammarsch överallt i både Amerika och här hos oss i Europa. richard.swartz@chello.at Orbáns krav på en ”illiberal” demokrati är ett direkt angrepp på den världsordning som behärskar världen. Richard Swartz är journalist, författare och fristående kolumnist i Dagens Nyheter.