Summary: Det är fel att legalisera cannabis. En bättre väg vore att förbjuda även alkohol som skapar stora problem i samhället. Motion, sex och sällskap med både djur och vänner ger den kick vi behöver, skriver socionomstudenten Cecilia Hautmann.

Svar till Victor Carlssons insändare på DN Åsikt angående cannabis som alternativ till alkohol: Varför behövs det ett alternativ till alkoholanvändning? I stället för att förespråka ett dåligt alternativ till något som ger svåra samhällskostnader och skador på individer, vore det inte bättre att förbjuda alkohol i stället? Att byta ut något dåligt med något dåligt kan inte ge någonting bra. Att driva frågan om medicinska fördelar med cannabis i förhållande till de mediciner som finns i dag är en annan sak. Victor Carlsson blandar ihop äpplen och päron. Det finns forskning som visar att cannabis är skadligt för ungdomar och deras ännu inte färdigutvecklade hjärnor. Studier har visat att skadorna kan bli bestående och att röka cannabis under graviditeten innebär att barnet löper en ökad risk för inlärningsproblem, problem med minnet samt koncentrationssvårigheter (Alpár, Di Marzo, Harkany, 2016). Även alkohol kan ge bestående skador, men då krävs ett mycket mer omfattande och långvarigt alkoholintag än vid cannabisbruk. På Socialhögskolan behöver vi studenter inte ta ställning i frågan huruvida vi personligen ser cannabis som en fara i samhället eller ej. De flesta av oss har redan tagit ställning innan. De som önskar legalisera drogen hävdar att polisens arbetsbörda skulle minska. Jag påstår motsatsen. De barn som föds av mödrar som genom liberalisering av drogen nyttjat cannabis under graviditeten, och därigenom förvärvat de skador som därigenom kan uppstå, kommer förmodligen brottas med flertalet problem som kommer att hamna under polisens ansvarsområden. Dessa barn kommer att belasta familjesystemet, skolan, sjukvården och med all sannolikhet även barnpsykiatrin. Att inte tänka steget längre när man vill liberalisera en drog som under mycket lång tid var och är förbjuden är inte bara naivt, utan även dumdristigt. Så kallade ”snedtrippar” där brukaren tappar fotfäste med verkligheten och därigenom skadar sig själv och andra är många gånger både farligare och långt mycket vanligare än vid alkoholintag. Under mina ungdomsår hade jag kontakt med en kille som efter en sommar på Gotland med intag av cannabis hamnade på psyket när han kom hem. Några veckor efter att han blev utskriven tog han sitt liv. Om man inte gör kopplingen mellan cannabisintaget och hans självmord blundar man för sambandet mellan psykisk ohälsa och drogmissbruk. Det gäller förstås även andra droger. Det är beklämmande att drogliberalisering sker via Netflix och andra aktörer i deras framställning av drogen i sina filmer och serier. Jag har på senaste tiden inte sett en enda Netflix-producerad serie eller film när man inte röker cannabis eller intar alkohol. Som vuxen kan stå emot, men alla dessa ungdomar som tittar på dessa filmer och serier får en helt annan uppfattning om dessa droger än den äldre generationen. Jag är ganska övertygad om att Victor tillhör den skara som blidkats av denna skeva framställning. I USA finns det två läger där drogen är illegal i vissa delstater, medan man i andra delstater ser cannabis med blidare ögon än alkohol. Jag skulle vilja se mer forskning gällande bruket av både alkohol och cannabis innan man kan börja slänga ur sig att cannabis på något sätt skulle kunna ersätta alkoholen. Eftersom alkohol, cannabis och andra substanser är så stora samhällsproblem och orsakar stora kostnader borde dessa droger förbjudas eftersom de skördar mänskligt lidande och inte tillför något bra till mänskligheten. Här menar jag inte mediciner och cannabis för smärtlindring - det är en helt annan debatt. Jag undrar även varför inte alkohol ses som en drog i samhället då alkoholen, precis som andra droger skördar människoliv? Victor Carlsson glömde att nämna drograttfulla som kör ihjäl människor, oavsett om de är höga på cannabis eller druckit alkohol. I mina ögon är dessa droger samma sak. Lycka, berusning och de positiva upplevelser som cannabis och alkohol frambringar hos människan kan även uppnås på andra sätt. Det gäller bara att vara öppen för att det finns alternativ. Om ingen tidigare tänkt på det så ger motion, sex och sällskap med både djur och vänner den kick vi behöver. Det belastar varken samhället eller kostar pengar. Det vore väl något att fundera på? DN Åsikt 16 april 2019 kl 05 Insändare Victor Carlsson: ”Cannabis bättre drog än alkohol” Svar Cecilia Hautmann: ”Bättre förbjuda alkohol än legalisera cannabis” Lena Andersson: ”Cannabis kan leda till att unga tar sitt liv” Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


”Cannabis bättre drog än alkohol”

Summary: En legalisering av cannabis skullehjälpa personer som lider av depression och svåra smärtor. Det är på många sätt en bätre drog än alkohol, skriver läsaren Victor Carlsson.

Varje svensk dricker i genomsnitt cirka 8,8 liter ren alkohol per år, vilket motsvarar 342 burkar starköl (50 cl), 91 flaskor vin (75 cl) eller 32 flaskor starksprit (70 cl) per person. Detta skadar levern, hjärnan men även familjerelationer och personer i ens närhet då många blir våldsamma med alkohol i blodet. Dessutom ökar risken att begå brott som berusad. Dessa stora problem till trots har vi inga legala, ofarliga substitut för alkohol i Sverige. Därför tycker jag att cannabis bör legaliseras för privat bruk. 88.000 amerikaner dog från direkt överkonsumtion av alkoholhaltiga drycker 2017, enligt Center of Disease Control. Samtidigt avled 17.465 personer av illegala droger och 25.760 efter att ha överdoserat på receptbelagd medicin år 2014. Under samma tidsperiod dog inte någon från en direkt överkonsumtion av cannabis. I själva verket har inte en enda person dött under bokförd historia. Om cannabis skulle bli lagligt kan det användas som ett substitut till alkohol vid festliga tillfällen. Det skulle förhindra många dödsfall och därmed öka medellivslängden. Då alkohol gör många arga och känslosamma på ett annat sätt än vad cannabis gör utförs många brott av alkoholpåverkade personer. Enligt USA:s justitiedepartement har hela 37 procent av de 2 miljoner amerikaner som sitter i fängelse erkänt att de hade konsumerat alkohol dagen då brottet utfördes. Många av dessa utförde brotten utan att de ens varit medvetna om sin gärning. Dessa ”fyllebrott” skulle kunna minska radikalt om det fanns ett lagligt substitut till alkohol. Cannabis kan ofta hjälpa mot svåra smärtor och depressioner. Många av dessa patienter använder ofta farliga läkemedel, exempelvis alprazolam (Xanax) som används mot ångest. Alprazolam är mer beroendeframkallande än heroin. Bieffekterna till drogen kan vara allvarliga och många. Minnesförlust, depression, humörsvängningar och självmordstankar kan förekomma. I stället för att bruka alprazolam kan ångestdrabbade använda cannabis som hjälpmedel och inte förstöra sina kroppar med farliga substanser. Kriminella gäng tjänar på att sälja cannabis. Det finns inga säkra källor på summor då dessa gäng oftast inte skattar sina inkomster, men med tanke på hur mycket cannabis som säljs årligen kan man lätt förstå att det genererar mycket pengar. Vid en legalisering av cannabis skulle många gäng tvingas lägga ned sina verksamheter, vilket skulle leda till färre brott och minskad påfrestning på polisväsendet. Om företag får tillstånd att odla och sälja cannabis kommer vi få se en ökning i den statliga budgeten då skattepengar börjar rulla in. Fler botaniker, vaktmästare och säljare kommer att behövas vilket resulterar i fler jobbtillfällen, som i sin tur leder till att färre socialbidrag behövs betalas ut. Ett förslag är att gängmedlemmar som har stor erfarenhet av att odla cannabis skulle kunna arbeta som botaniker. Mina tre starkaste argument för en legalisering av cannabis för eget bruk är alltså att: • Polisen skulle slippa slösa resurser på gängkriminalitet. • Färre människor skulle bli beroende av medicinska droger som leder till sämre ekonomi för både individen och staten. • Dödssiffror till följd av alkoholkonsumtion skulle minska när cannabis erbjuds som alternativ. DN Åsikt 16 april 2019 kl 05 Insändare Victor Carlsson: ”Cannabis bättre drog än alkohol” Svar Cecilia Hautmann: ”Bättre förbjuda alkohol än legalisera cannabis” Lena Andersson: ”Cannabis kan leda till att unga tar sitt liv” Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Så har synen på religion förändrats i Sverige

Summary: Sverige beskrivs ofta som ett av världens mest sekulariserade länder. Få tror på en personlig gud, många säger sig tro på ”något” och många andra är ointresserade av frågan. Sekulära humanister tror på människans inre förmåga. En ny rapport visar samtidigt att katolska, ortodoxa och österländska kyrkor samt muslimska samfund har blivit större.

Tro i Sverige Del 1. En artikelserie om hur religion, tro och andlighet ser ut i Sverige. Vi får möta personer från olika religioner, som berättar om hur de tolkar sin tro. Vi ska alla dö. Det är en del av livet. Nu närmar vi oss påsken. I kristen tro handlar den om att Jesus dog på ett kors och uppstod från de döda för att visa att han är Guds son och för att de som tror på honom ska få ett evigt liv. Många svenskar firar påsk men hur många tror på Gud? Ja, det beror helt på hur frågan ställs och vad man menar. – Forskning visar att det är vanligare i Sverige att tro på ”något” än att inte tro alls eller vara osäker. Många är inte traditionellt religiösa men är för den skull inte ateister. Men att tro på ”något” kan betyda många olika saker, säger Erika Willander, sociolog vid Uppsala universitet. När svenskar fick frågan om de tror på Gud och fick välja ja eller nej sa 40 procent ja 2016, jämfört med 47 procent 2010, visar studier från SOM-institutet på Göteborgs universitet. När frågan skilde på en personlig gud och en högre makt, i en undersökning från European values study, trodde 15 procent på en personlig gud och 46 procent på någon form av ande eller livskraft. 20 procent sa sig inte tro på något övernaturligt och 19 procent var osäkra. Många säger sig alltså tro på något men vill inte kalla sig religiösa. De förknippar ofta religioner med läror och bestämda trossatser som de inte känner igen sig i. – I Sverige är det jätteviktigt att visa att man har kommit fram till sin tro själv och att inte prästen eller föräldrarna har prackat på en den, säger Erika Willander. – Dels finns det en historisk förklaring. Den lutherska traditionen har hela tiden pratat om den individuella tron, att det är jätteviktigt för individer att ha en egen relation till Gud. Å andra sidan har traditionell religion mer övergått till något privat. Man vill definiera sin tro på sitt eget sätt som inte är det specifikt kristna. Eftersom många är sitt eget tempel är det svårare för kyrkan att bli den samlande kraften. Ofta pratar vi om Sverige som ett av världens mest sekulariserade länder, alltså att färre är religiösa och religion har blivit mindre viktigt. Vanliga förklaringar är att vi lever i ett modernt välfärdssamhälle med ökad social trygghet och individualisering, enligt Erika Willander. Samhället har blivit sekulariserat men hon menar att bilden av svenskar som sekulariserade kan vara lite förenklad. – Man har ofta undersökt religiositet som ett paket, alltså om man tillhör en religion, tror och deltar i gudstjänst. Eftersom svenskar inte har deltagit så mycket i gudstjänst så har det varit vägledande. Men tittar man på varje del blir det mer komplext. I en ny rapport från Myndigheten för stöd till trossamfund, ”Sveriges religiösa landskap”, skriver Erika Willander om svenskarnas religiositet. Hon har gått igenom medlemsstatistik från samfund och enkäter som SOM-institutet på Göteborgs universitet gjort med 93.000 personer mellan 1988 och 2016. – Jag ser två olika trender samtidigt och hoppas att rapporten kan bidra till att nyansera debatten om religion. En trend är välkänd. Förutom Svenska kyrkan har även de traditionella frikyrkorna tappat medlemmar sedan millennieskiftet. 1988 gick ungefär varannan svensk på gudstjänst någon eller några gånger under året och lika många gick aldrig, visar rapporten. 2016 gick inte ens var tredje någon gång ibland och två av tre svenskar avstod helt. Andelen som ber till Gud varje vecka har minskat från 20 procent 1988 till 15 procent 2016, de som ber ibland från 26 till 21 procent. Gruppen som aldrig ber har ökat från 54 till 64 procent. De som tillhör Svenska kyrkan utmärker sig jämfört med andra kyrkor. De besöker mer sällan kyrkan, ber mer sällan och 48 procent säger sig tro på en personlig gud, enligt rapporten. – Färre har egen erfarenhet av vad det innebär att gå i kyrkan och får i stället den kunskapen från andra, från vad som skrivs i sociala medier eller andra medier, och från skolan. Det kan i värsta fall öka risken för felaktiga föreställningar eller fördomar, säger Erika Willander. Rapporten ”Sveriges religiösa landskap” visar också en annan trend. Katolska, ortodoxa och österländska kyrkor samt muslimska samfund har blivit större om man tittar tio år bakåt och hinduiska och buddhistiska grupper är stabila minoriteter. Invandring och inflyttning har också gjort att frikyrkor i storstäder börjat växa sedan 2010, menar rapporten ”Frikyrkokartan ritas om” från samfundet Evangeliska Frikyrkan. Andelen svenskar, omkring fem procent, som regelbundet varje vecka deltar i gudstjänst, andakt eller organiserad bön har dock inte förändrats på trettio år, enligt Erika Willander. – Det kan verka förvånande men man har under lång tid inte deltagit i gudstjänster regelbundet varje vecka. Eftersom det länge har varit vanligt att tillhöra Svenska kyrkan men inte besöka kyrkan regelbundet kan det ha blivit det ”normala” sättet att förhålla sig till religion i Sverige. Man har helt enkelt tolkat om religionen. Religion i världen och i Sverige • Amerikanska forskningsinstitutet Pew research center utvärderade 2.500 folkräkningar och befolkningsregister och uppskattade 2010 att 5,8 miljarder, 84 procent av jordens befolkning, identifierar sig med en religiös gruppering. Exempelvis var 32 procent kristna, 23 procent muslimer, 15 procent hinduer och sju procent buddhister. 16 procent kände inte samhörighet med någon religion. • Det globala forskarnätverket World values survey har genomfört enkätstudier i ett stort antal länder sedan 1980-talet, senast 2010–14. 49 procent av samtliga tillfrågade sa att religion var ”mycket viktigt” och drygt 22 procent ”ganska viktigt”. I Sverige svarade åtta procent ”mycket viktigt”, 18 procent ”ganska viktigt”, drygt 38 procent ”inte så viktigt” och 34 procent ”inte alls viktigt”. • 2017 gjordes en studie från Sifo på uppdrag av Svenska kyrkan. 43 procent sa att de tror på gud. Av dessa trodde 14 procent på en högre personlig makt, nio procent på en opersonlig kraft men de flesta trodde att gud snarare är något inom varje människa. 35 procent trodde inte på någon gud, övernaturlig makt eller kraft och 22 procent var osäkra. Källa: Pew research center, Forskning & Framsteg, World values survey, SVT, Dagen Länge trodde forskare att religion skulle försvinna ju mer modernt samhället blev och ju mer det grundas i vetenskap och förnuftstro. Religion ansågs vara en kompensation för nöd, förtryck och existentiell osäkerhet. Trots att världen snabbt moderniseras är en stor majoritet av jordens befolkning religiös. Forskare förklarar det med att religioner förstärks av att konkurrera med varandra, att människor vill att livet ska ha en mening och behöver en förklaring till att världen finns och att religionen ger en enkel förklaring. Andra menar att vi har en andlig sida. En livsåskådning behöver dock inte vara religiös. Sekulär humanism är en livsåskådning utan någon högre makt och kan hamna i samma etiska och moraliska slutsatser som religioner. – Att vara ateist behöver inte betyda att man är sekulär humanist. Sekulär humanism bygger på en etisk och existentiell reflektion. Ateism handlar bara om tron att gud inte existerar, säger Christer Sturmark, tidigare ordförande i Humanisterna, en del av en internationell rörelse för sekulära humanister. Han och den kristna kulturskribenten Joel Halldorf har startat något de kallar för ”Existentiell salong” på Teater Brunnsgatan Fyra i Stockholm. En samtalsserie om religion, tro och den svåra konsten att vara människa. Fyra kvällar är inbokade. Första debatten hölls den 6 februari och nästa är den 25 april. – Samtal om religion och tro kan ofta bli polariserande. Vi vill visa att det går att vara oense på ett civiliserat sätt, säger Joel Halldorf. – Många som inte tillhör en traditionell religiös hållning har ett sug efter att fundera över existentiella frågor, menar Christer Sturmark. Religiösa symboler syns i alltifrån romaner, poesi, teater och konst till tv-serier. Filmerna ”Matrix”, ”Harry Potter”, ”Star wars” och ”Sagan om ringen” talar om gott och ont. I reklamkampanjer använder företag som Calvin Klein ett religiöst språk som ”Eternity”, kvinnor med slöja syns på catwalken och på tröjor kan det stå ”Jesus is my homeboy”. När religionen också syns i politiken uppstår debatter. Religiösa friskolor, böneutrop, omskärelse, slöja, skilda badtider för kvinnor och män, samvetsfrihet för kristna barnmorskor som vill slippa utföra abort samt frågor om radikalisering och extremism. Christer Sturmark och Joel Halldorf är överens om att religion både kan vara något bra och dåligt och att staten ska vara sekulär, men är oense om hur samhället ska se ut. – Religionsfriheten måste underordnas övriga mänskliga rättigheter och ska inte ha en särställning mot andra övertygelser. Det är extra viktigt när det handlar om barn, säger Christer Sturmark, som exempelvis är emot samvetsfrihet för barnmorskor och religiösa friskolor, och vill att skolavslutningar i kyrkan ska vara utan religiösa inslag. – Jag tycker att det är bra att vi värnar samvetet för människor i frågor om liv och död. Religiösa traditioner har en stark förmåga till fostran och ett samfund kan vara bättre på att driva en skola än en kommun, säger Joel Halldorf som inte håller med. Oavsett vad vi tycker om religion, tro och andlighet är det något vi måste förhålla oss till. Inte bara när det är påsk. Vi ska alla dö. Det är en del av livet. – För mig ger tron inga enkla svar utan leder djupare in i mysteriet av att vara människa, säger Joel Halldorf. – Man missar mycket, tror jag, om man inte reflekterar över existentiella frågor. För det är väldigt fundamentala frågor. Vad innebär det att vara människa? Det har man anledning att fundera över hela livet, säger Christer Sturmark. Läs mer: Angelica Sharma om att vara hindu: ”Tron har växt ju äldre jag har blivit” Läs mer: Så förändras USA när rekordmånga väljer bort religionen Läs mer: Så förändras värderingar hos invandrare i Sverige Läs mer: DN Debatt: ”En rationell religiös tro ger vetenskapen en fast grund” Här hittar du alla DN:s artiklar om religion. Christer Sturmark och Joel Halldorf Christer Sturmark Ålder: 54. Bakgrund: IT-entreprenör och tidigare ordförande i förbundet Humanisterna, en del av en internationell rörelse för sekulära humanister. Gör: Bokförläggare, författare och förlagschef på Fri Tanke förlag, som ger ut populärvetenskap, filosofi och samhällsdebatt i upplysningens anda, och chefredaktör för tidskriften Sans. Om att bli sekulär humanist: ”Jag växte upp i ett hem där religion var en icke-fråga, mina föräldrar var helt enkelt inte intresserade. De var alltså inte heller religionskritiska. Jag har alltid haft en drivkraft av nyfikenhet, längtan till kunskap, insikt, reflektion och kunskap. Insikten att en verklighet utan gudsbegrepp var den mest plausibla hållningen fick jag nog i tonåren när jag läst mycket populärvetenskap och filosofi. Jag har nog aldrig tvivlat på uppfattningen att någon gud inte finns, men det är egentligen en icke-fråga för mig. Att vara ateist är ointressant. Att vara sekulär humanist är betydligt mer intressant och relevant. Det innefattar vad jag tror på, snarare än vad jag inte tror på”. Joel Halldorf Ålder: 38. Bakgrund: Medlem i Pingströrelsen. Docent i kyrkohistoria vid Uppsala universitet. Gör: Författare, lektor på Teologiska högskolan i Stockholm, skribent på Expressen Kultur, ledarskribent på den kristna tidningen Dagen och medverkar i Läsarpodden. Om att bli kristen: ”Den kristna tron var något jag både fick med mig hemifrån och växte in i. Om man växer upp i ett kristet hem, och samtidigt mitt i en sekulär kultur, måste man så småningom göra tron till sin egen. För mig var det en process. Jag kan inte ange något datum eller någon avgörande händelse. Jag växte in i tron, ungefär som man går in ett par bättre skor. I dag är tron en naturlig del av mig, i allt jag gör. Det innebär inte att jag förstår allt eller har alla svar. Men det betyder att när jag själv tystnar och blir stilla, vilket i och för sig händer rätt sällan, så anar jag Guds andetag i universum”.


Erik Helmerson: Assange måste behandlas rättssäkert

Summary: Så är Julian Assanges bisarra exil på ambassaden över. Om han utvisas till USA måste han behandlas med rättvisa, inte hämnd.

Affären Julian Assange liknar ibland mer myt än verklighet. På torsdagsmorgonen fick den ett nytt kapitel, då Wikileaksgrundaren skrikande bars ut från Ecuadors ambassad i London. Myten har många komponenter. En del är sanna, andra spekulationer, några är bilder som skapats av den bisarra, sju år långa exilen på Ecuadors ambassad. Ecuadorianerna klagade på att de tvingades driva ett ”enmanshotell” som beställde mat från olika Londonrestauranger varje dag så att ”gästen” inte skulle bli förgiftad. Det har talats om hur personalen tröttnat på att sköta Assanges tvätt, hur de stört sig på hans katt, på hur ryska diplomater och affärsmän planerade att hjälpa honom fly. Under tiden på ambassaden har han fortsatt att driva Wikileaks, men bilden av honom och organisationen är förändrad, glorian inte bara på sned utan sönderbruten i gruset. Nu anklagas han bland annat för samröre med Ryssland och för att ha motarbetat Hillary Clintons valkampanj. Lägg därtill de solkiga och sunkiga sexbrott mot två kvinnor som Assange misstänkts för i Sverige. Den svenska förundersökningen är nedlagd sedan 2017. Den misstänkta våldtäkten preskriberas inte förrän augusti 2020, så utredningen skulle kunna återupptas. Är det rimligt? Det får nu det svenska rättssystemet utröna. Om svaret blir ja måste rättvisan få ha sin gång och Sverige än en gång begära Julian Assange utlämnad. Nu är risken stor att han utvisas till USA, där han av många ses som nationens fiende nummer 1. Britterna har krävt att han inte ska riskera dödsstraff, och det borde inte vara särskilt svårt för USA att garantera. Risken är desto större att han snabbt hamnar i ett förvar av Guantánamo-typ, plågas värre än visselblåsaren Chelsea Manning och snabbt bryts sönder. Omvärlden har ett ansvar. Vad vi än tycker om Assange måste vi bevaka att han behandlas rättssäkert.


Hyllar sin barndoms idol med ny film

Summary: Micke Engström har ensam och för egna pengar gjort en dokumentärfilm om den egensinnige illustratören och konstnären Hans Arnold, känd för sina ”skräckbilder”. Arbetet med filmen tog tolv år.

Hans Arnold var ”skräckkonstnären” som illustrerade rysarnoveller i Vecko-Revyn under tre decennier, men som också ritade omslaget till Abbas första ”Greatest hits”-skiva och gjorde bilderna till Astrid Lindgrens berättelse ”Allrakäraste syster”. När Arnold gick bort 2010 hade filmaren Micke Engström arbetat i fyra år med en dokumentärfilm om den Schweizfödde konstnären, utbildad på Konstfackskolan i Luzern, som 1948 kom till Sverige där han var verksam i 60 år. Det blev en lång och besvärlig resa för Engström att färdigställa filmen ”Hans Arnold – dokumentären om penselns häxmästare” som visades för biopublik första gången i mars i år. Varför tog det tolv år att göra filmen? – Jag var inte berättigad till Filminstitutets produktionsstöd, i stället gick jag runt till landets alla filmproducenter och sökte pengar, men ingen nappade. Jag har tvingats göra filmen för egna medel, därför tog det tid. – Jag är kanske inte så charmig, men jag är väldigt envis, säger Micke Engström och skrattar. Han jobbar sedan 1990 som filmredigerare på Sveriges Television, men har vid sidan om gjort kortfilmer. Som spelfilmen ”Plastpappan”, ett 20 minuters familjedrama med bland andra Rakel Wärmländer och Sissela Kyle, prisat både nationellt och internationellt 2001. Micke skrev, regisserade, producerade och klippte filmen. Han hade tidigt upptäckt Hans Arnolds bilder i Vecko-Revyn tack vare farmor som tog med Micke till damfriseringen och lät honom bläddra i veckotidningarna medan hon fick sitt hår fixat. – När jag såg att det stod samma namn under alla skräckbilder i Vecko-Revyn blev jag nyfiken. Arnolds bilder var otroligt spännande. Jag blev ett stort Hans Arnold-fan. Många år senare ringde en vän och ljudtekniker och frågade om Micke visste någon som kunde göra en film om Hans Arnold, som hade blivit tillfrågad och var beredd att ställa upp med rätt regissör. – Jag nappade direkt på idén själv. Efter att ha visat Hans min kortfilm ”Zombie psycho Sthlm” med Thorsten Flinck som speaker blev jag godkänd, säger Micke och ler. Hans Arnold byggde sin konstnärliga karriär på fantasifulla skräckbilder. Han hanterade sin egen skräck genom bilderna, förklarade han i intervjuer. Tidigt i livet blev tecknandet ett gömställe där han fick utlopp för sina svarta fantasier. I Micke Engströms film berättar Hans Arnold om varifrån fascinationen för ondska och död kom. ”Från barndomens stränga katolska värld i min hemstad Sursee i Schweiz där det mesta ansågs vara syndigt. Lärarna i skolan, som oftast var präster, bestraffade olydnad hårt.” Konstnären förklarar även sin ganska konservativa syn på kvinnan, som ibland kom fram i hans bilder, som resultatet av en uppväxt med pojkar och flickor strängt åtskilda och där att se naken, kvinnlig hud betraktades som synd. Arnold träffade konstnären och författaren Vera Nordin i Sverige. De gifte sig och fick tvillingarna Björn och Ylva 1956. Båda medverkar i filmen om sin pappa. Hans Arnold hade, om inte fallit i glömska så ändå ramlat ur det kulturella flödet när Micke Engström började filma honom 2007. – Jag följde Hans i olika sammanhang och gjorde intervjuer med både honom och folk i hans närhet. När han gick bort hade jag omkring femtio timmar med material. Det har blivit en dokumentärfilm på en timme och 25 minuter som har visats på ett trettiotal platser i Sverige. I små salonger. Utan förhandsreklam. – Min distributör Njutafilms nekades Filminstitutets lanseringsbidrag eftersom jag inte hade fått Filminstitutets produktionsstöd att göra filmen. Ganska absurt, låter som Moment 22 i mina öron. Nu kan jag bara göra reklam för filmen genom sociala medier. – Den ska visas på SVT:s K-special. Det är ju bra, men tyvärr kräver de att jag klipper ned filmen till under en timme, något som gör den mycket sämre. Micke Engströms kulturgärning om Hans Arnold har hyllats av ingen mindre än Tom Alandh, prisad dokumentärfilmare och vinnare av bland annat Stora journalistpriset. – Han kallade min film för ett mästerverk. Micke Engström Gratuleras till: Har färdigställt sin dokumentärfilm om konstnären Hans Arnold efter tolv år. Gör: Filmare, redigerare med mera. Bor: Stockholm. Ålder: 52. Familj: Särbo, syster och föräldrar. Nyhet: Arnold-filmen släpps på dvd inom kort, textad på tre språk och med tusen Arnoldbilder. Inspirerad av: Tom Alandh och dokumentärfilmaren Bengt Jägerskog. ”Jag har klippt de flesta av Jägerskogs filmer, bland andra ’Hugo och Rosa’.” Vill tacka: Tv-producenten Andreas Franzén för uppmuntran under resan. Lärdom av Hans Arnold: ”Att våga lita på sin fantasi och försöka strunta i kritik från ängsliga, fyrkantiga väktarsjälar. ” Oväntad glädje: ”Jag behövde inte betala för Abbas musik i filmen. Jag tror att nån av Abborna drog i några trådar.”


Summary: DN DEBATT 10/4. På kort sikt är utrymmet för ofinansierade reformer obefintligt. Den budget som M, KD och SD röstade igenom i december innebar skattesänkningar på omkring 20 miljarder kronor. Men samhällsproblemen kan inte vänta. Därför lägger vi nu fram en vårändringsbudget med reformer på 4,5 miljarder, skriver Magdalena Andersson (S) och Per Bolund (MP).

För första gången läggs en ekonomisk vårproposition på riksdagens bord som bygger på en överenskommelse mellan Socialdemokraterna, Centerpartiet, Liberalerna och Miljöpartiet. Vi vill att jobben ska bli fler, att klimatutmaningen ska mötas, att välfärden ska tryggas och att kunskaperna i skolan ska öka. Samhällsproblemen ska lösas. Sverige ska vara ett samhälle präglat av gemenskap, frihet, sammanhållning och respekt för den enskilda människans vägval. Vi förväntar oss att bnp-tillväxten i år blir något lägre efter ett par år med mycket hög tillväxt. Samtidigt har arbetsmarknaden fortsatt utvecklats starkt. Arbetslösheten har sjunkit. Sysselsättningen har ökat. Ordning och reda råder i de offentliga finanserna. Sverige har den lägsta statsskulden sedan 1977 och den högsta sysselsättningsgraden på över 25 år. På kort sikt är dock utrymmet för ofinansierade reformer obefintligt. Den budget som Moderaterna, Kristdemokraterna och Sverigedemokraterna röstade igenom i december – när Sverige fortfarande inte hade någon regering – innebar skattesänkningar på omkring 20 miljarder kronor. Samtidigt kan samhällsproblemen inte vänta och därför lägger vi nu fram en vårändringsbudget med reformer på 4,5 miljarder kronor, finansierade krona för krona. Vårt välstånd ska tryggas med en hög sysselsättning bland både kvinnor och män och genom bättre förutsättningar för företagande, innovation, export och jobbskapande. Ett eget jobb ger möjlighet till egen försörjning och självbestämmande. Hög sysselsättning är också grunden för finansieringen av vår gemensamma välfärd. Trots den positiva utvecklingen saknas det inte problem att lösa på arbetsmarknaden. Arbetslösheten är fortfarande för hög inom vissa grupper och arbetslösa saknar alltför ofta den kompetens som arbetsgivarna efterfrågar. Skillnaden i sysselsättning mellan inrikes och utrikes födda är fortfarande stor. För att möta arbetsgivarnas behov av utbildad arbetskraft stärker regeringen arbetet med att rusta arbetssökande och särskilt möjliggöra insatser inom lokala jobbspår som Arbetsförmedlingen, kommuner och arbetsgivare samverkar kring. I detta arbete ska utrikes födda kvinnor prioriteras. Regeringen vill att fler enmansföretagare i större utsträckning vågar ta steget att anställa. Därför föreslås att nedsättningen av arbetsgivaravgifterna för den först anställde förlängs till två år, i stället för som i dag ett år. Klimatfrågan är en av vår tids största utmaningar. För att ta vår del av ansvaret och leva upp till internationella åtaganden ska Sverige bli världens första fossilfria välfärdsland. År 2017 beslutade Riksdagen att Sverige senast 2045 inte längre ska ha några nettoutsläpp av växthusgaser till atmosfären. Ambitionen är att klimatomställningen ska ske på ett sådant sätt att alla har möjlighet att vara en del av lösningen. Med hjälp av ekonomiska styrmedel ska vi ställa om samhället i miljövänlig riktning och bidra till att fler kan göra klimatsmarta val i sin vardag. Miljöskadliga subventioner behöver fasas ut såväl i Sverige som globalt samtidigt som vi genomför en kraftfull grön skatteväxling. För att minska klimatutsläppen föreslår regeringen exempelvis att Klimatklivet utökas för att kunna stödja kostnadseffektiva klimatinvesteringar i hela landet. En del av stödet riktas särskilt till investeringar i biogas och laddpunkter för elfordon i hemmet. Naturvården behöver stärkas i syfte att skydda värdefull natur samt rödlistade och akut utrotningshotade arter. Detta ska ske samtidigt som rättssäkerheten för markägare och företag stärks och det säkerställs att markägare får ekonomisk kompensation för inskränkningar i ägande- och brukanderätten i den utsträckning som de har rätt till. Anslagen för skydd av och åtgärder för värdefull natur, inklusive ersättningen till markägare, föreslås därför förstärkas. Sverige ska fortsätta att vara ett ledande välfärdsland. En väl utformad, generell och skattefinansierad välfärd är viktig för att jämna ut människors livsvillkor och bidra till jämlikhet och jämställdhet. Dessutom stödjer en sådan välfärd ett högt arbetskraftsdeltagande och en god ekonomisk utveckling. När det föds fler barn och äldre lever allt längre ökar behoven i välfärden. Regeringen kommer att fortsätta att föra en politik som stärker välfärden. Vårdköerna ska kortas. Den ekonomiska tryggheten för pensionärer som arbetat och betalat skatt hela sina yrkesliv ska stärkas. Funktionsnedsattas möjligheter att delta i arbets- och samhällslivet ska förbättras. Alla som har rätt till stöd inom den personliga assistansen (LSS) ska få det. Regeringen avser att under våren presentera ett lagförslag om att hjälp med andning och sondmatning ska utgöra sådana grundläggande behov som kan ge rätt till personlig assistans. Därför tillför regeringen nu medel för ökade kostnader som den kommande lagändringen kan medföra. För att undervisningen ska hålla en hög kvalitet behöver lärarna tid att förbereda och utveckla sin undervisning. Regeringen föreslår därför en långsiktig satsning på lärarassistenter i skolan. Hela Sverige ska leva och växa. Möjligheterna att bo, studera och arbeta i hela landet förbättras med bredband, vägar, järnvägar och bostadsbyggande. Landsbygdens utveckling är avgörande för hela Sverige. Där skapas klimatsmart energi, sund och säker mat och värden som bidrar till jobb och välfärd. Under 2018 ledde en ovanligt varm och torr sommar till bränder och torka. För att förbättra förutsättningarna att hantera följderna av torkan föreslår regeringen att medel avsätts för att stödja lantbrukare, ersätta kommuners kostnader och för att stärka kommunernas möjligheter att förebygga klimatrelaterade olyckor. Riksdagen tillkännagav i december 2018 att momsen på naturguidning bör höjas till 25 procent. Regeringen vill dock fortfarande främja den här verksamheten, som bedrivs inte minst i mindre företag utanför storstadsområdena, och föreslår därför att den lägre momsen bör bestå. Den ekonomiska vårpropositionen bygger på en sakpolitisk överenskommelse mellan fyra partier. Med januariavtalet som grund bygger vi nu förändring som är hållbar över tid. Vi vill skapa förutsättningar för ett samhälle där sammanhållning och trygghet går hand i hand med människors frihet och möjligheter. Så vill vi ta Sverige framåt. 10 april 2019 Magdalena Andersson (S), finansminister och Per Bolund (MP), biträdande finansminister: ”Reformer för 4,5 miljarder finansierade krona för krona”


Summary: SLUTREPLIK DN DEBATT 4/4. Sveriges byggindustrier menar att beställarens kravställning spelar en avgörande roll. Men att lägga hela ansvaret för prisutvecklingen på oss som beställare är inte rimligt. En prisuppgång på hela 48 procent under knappt tre år är helt enkelt inte acceptabel, inte ens under högkonjunktur med kapacitetsbrist, skriver företrädare för Sveriges allmännyttiga bostadsföretag.

Det är glädjande att Sveriges byggindustrier instämmer i att behovet av ekonomiskt överkomliga bostäder är stort. Fler aktörer behöver inse att vi inte enbart kan bygga för dem med de tjockaste plånböckerna. Ska vi upprätthålla byggtakten och minska bostadsbristen behöver vi bygga för en bredare målgrupp. Som upphandlare av nyproduktion av bostäder har allmännyttan ett stort ansvar som beställare och kravställare. Sabos Kombohus har varit en succé och de allmännyttiga bostadsföretagen har hittills byggt drygt 9.000 lägenheter runt om i landet. Allmännyttan har på så sätt kunnat bygga bostäder med rimliga hyror även på marknader där det annars inte varit ekonomiskt möjligt att bygga. Att fortsätta utveckla Kombohus-konceptet samt att arbeta med vårt standardiserade upphandlingsförfarande Flex är för oss en självklarhet. Vi tar vår roll som samhällsbyggare och att erbjuda bostäder för alla på stort allvar. Sveriges byggindustrier menar att beställarens kravställning spelar en avgörande roll. Men att lägga hela ansvaret för prisutvecklingen på oss som beställare anser vi inte vara rimligt. En prisuppgång på hela 48 procent under knappt tre år är helt enkelt inte acceptabel, inte ens under högkonjunktur med kapacitetsbrist. Vilken annan bransch har haft en motsvarande prisutveckling? Det kan inte ligga i linje med att vara en samhällsbyggare som byggbranschen ofta kallar sig. Byggbranschen måste bli mycket bättre på att jobba kostnadseffektivt och ta tag i produktivitetsutvecklingen, samt på att pressa leverantörspriserna. Sabo och de allmännyttiga bostadsföretagen välkomnar att Sveriges byggindustrier gemensamt med oss vill driva frågan om ett nationellt godkännande av tekniska egenskapskrav för serietillverkade hus. Det är en viktig fråga för att ytterligare kapa kostnader och öka takten i nyproduktionen. Ska industrialisering och standardisering av byggandet komma igång på allvar ska inte varje kommun i Sverige behöva godkänna de tekniska egenskaperna i likadana hus varje gång det ska byggas. Vi ser fram emot att samarbeta i denna och förhoppningsvis många andra frågor vi har samsyn i. Samtidigt måste konkurrensen inom byggbranschen bli bättre. Ett första steg är att staten, precis som Konkurrensverket har föreslagit, undersöker hur anbudskonkurrensen kan förbättras vid offentlig upphandling av bostadsbyggande samt hur konkurrensen inom byggmaterialindustrin egentligen fungerar. 4 april 2019 Debattartikel Företrädare för de allmännyttiga bostadsföretagen: ”Trots lågt pris får utländska byggbolag inte bygga i Sverige” Repliker Fredrik Isaksson, chefekonom, Sveriges byggindustrier: ”Viktiga insikter men fel slutsatser om bostadsbyggandet” Företrädare för Sveriges allmännyttiga bostadsföretag: ”Vi kan inte enbart bygga för dem med tjocka plånböcker”


Summary: REPLIK DN DEBATT 5/4. Att den nuvarande integrationspolitiken har misslyckats innebär inte att en snart 50 år gammal syn på integration är lösningen för framtiden, skriver företrädare för den ideella organisationen Kompis Sverige.

De ingångsvärden som givits den integrationskommission som Ulf Kristersson presenterar andas assimileringspolitik hämtad från tiden före 1975 och påminner mycket om andra konservativa partiers nyvunna vurm för det homogena folkhemmet. Att den nuvarande integrationspolitiken har misslyckats innebär inte att en snart 50 år gammal syn på integration är lösningen för framtiden. Ulf Kristersson delar förenklat upp de som invandrat till Sverige i två kategorier: de som vill bli en del av samhället och de som inte vill det. Sedan riktas i princip all uppmärksamhet och debatt på den senare gruppen, på gängkriminalitet och hedersförtryck. Stora samhällsproblem som givetvis måste hanteras. Men som så ofta glömmer man bort det faktum att det stora flertalet som kommer till Sverige inget hellre vill än att bli en del av det samhälle de kommer till, att få bidra genom arbete och ta del av de fri- och rättigheter och den demokrati som Sverige erbjuder. Moderaternas ”nya” integrationspolitik visar med all önskvärd tydlighet att partiet anser att misslyckad integration mer än något annat beror på individers ovilja att bli en del av samhället, och att politiska reformer ska råda bot på den oviljan. Vi menar att det är en felaktig syn på grundproblemet och samtidigt en övertro på politiska reformer. Vi menar även att det verkliga misslyckandet är att den stora majoritet invandrare som vill bli en del av samhället inte ges förutsättningar att få bli det. Att samhället gradvis blivit mer slutet och exkluderande mot de som inte är födda här. Det är ett stort svek mot både individer och hela samhället då detta ofrivilliga utanförskap skapar såväl stort mänskligt lidande som höga kostnader för samhället. Misslyckad integration handlar inte bara om bristen på politiska reformer utan till minst lika stor del om bristen på möten mellan människor som är etablerade i samhället och de som vill bli det. Det är i vardagen som förutsättningarna för framgångsrik integration grundläggs. I möjligheten att träna svenska med någon som behärskar språket fullt ut, i möjligheten att ta del av kultur, traditioner och förstå samhället, i möjligheten att bygga upp det kontaktnät som i nätverkandets tidevarv närmast är en förutsättning för att kunna få jobb, och i möjligheten att bygga förståelse och tillit till varandra. Vi som redan är etablerade i samhället har därför en avgörande roll i att nya människor ska få ta del av samhällsgemenskapen. Därför är integration i allra högsta grad en tvåvägsprocess. Om man inte förstår denna enkla men samtidigt helt grundläggande dimension för att lösa integrationsutmaningen riskerar alla reformer, hur vällovliga de än må vara, bara att bidra till mer segregation. 5 april 2019 Debattartikel Ulf Kristersson (M), partiledare: ”En integrationskommission ska ta fram genomförbara reformer” Repliker Martin Ådahl (C), arbetsmarknadspolitisk och integrationspolitisk talesperson: ”Kom in i matchen Ulf – fastna inte i kritik” Johan Bäckström, Pegah Afsharian och Natassia Fry, idella organisationen Kompis Sverige: ”Kristerssons ingångsvärden andas assimileringspolitik från sjuttiotalet” Slutreplik från Arin Karapet (M): ”Ökad asylinvandring skulle vara direkt skadlig”


Summary: SLUTREPLIK DN DEBATT 2/4. Såväl bilden av Sverige som en ”marknadsekonomi” som att mina förslag till lönebildning för jämställda löner för kvinnor och män i den svenska arbetarklassen skulle leda till planekonomi är så grovt tillyxade att de inte skulle passera ens ett introduktionsseminarium i samhällsvetenskap, skriver Markus Kallifatides, docent vid Handelshögskolan i Stockholm.

I min debattartikel skriver jag att det är omöjligt för mig att inte se både patriarkalt och kapitalistiskt motstånd mot ekonomisk jämställdhet i det svenska samhället. I den underliggande rapporten ”Hur når vi jämställda löner i arbetarklassen?” uttryckte jag det lite försiktigare som att ”det finns några hinder på vägen också i några av de invanda tanke- och känslomönstren bland arbetsmarknadens parter och etablissemanget på lönebildningens område”. Chefsekonom Stefan Koskinen, Almega, visar i sin replik att jag är inne på rätt spår. Koskinen skriver att jag ”snurrar […] in i planekonomiska resonemang” och ”Det kommer inte fungera med en centralkommitté som ska bestämma alla löneökningar”. Här tecknas en bild av att en lönebildning i linje med vad jag skissat på i min rapport skulle innebära att Sverige förvandlades till en centralstyrd planekonomi från ett nuvarande tillstånd av ”marknadsekonomi”. Såväl bilden av Sverige som en ”marknadsekonomi” som bilden av vad Sverige skulle vara med mina förslag till lönebildning för jämställda löner för kvinnor och män i den svenska arbetarklassen – ”planekonomiska resonemang” – är så grovt tillyxade att de inte skulle passera ens ett introduktionsseminarium i samhällsvetenskap. 1. Sverige är en blandekonomi. Vi – liksom alla andra jämförbara nationalstater – har både ”marknad” och ”plan” (eller ”organisering”) i alla möjliga kombinationer. Och det ska de flesta av oss vara oerhört tacksamma för. En ren ”marknadsekonomi” är något som missgynnar folkmajoriteten. Det globala systemet är tyvärr i hög grad en mer renodlad ”marknadsekonomi” och just därför lider så många människor absolut nöd och därför är vi så oförmögna att hantera kriminalitet och miljöförstöring. 2. Svensk lönebildning är redan i dag starkt planerad (organiserad). För varje steg som tagits sedan Industriavtalets undertecknande har graden av centraliserad planering ökat. Jag citerar ur Lars Calmfors rapport som föregick min egen i 6F:s lönebildningsprojekt: ”Industrins lönenormering utgör ett informellt arrangemang som åstadkommer en liknande samordning med samhällsekonomiska hänsynstaganden av lönekostnadsökningarna som den tidigare LO–SAF-centraliseringen” (sidan 9). 3. Mina ”vägar” till jämställda löner i arbetarklassen innebär modifierade planer för svensk lönebildning. De är dessutom varianter på lönebildningsmodeller som redan har avtalats om på svensk arbetsmarknad. De är planer som uppnår ett visst mål, nämligen mer av ekonomisk jämställdhet mellan könen. Och det på ett uppenbart mycket effektivare och mänskligt rimligare sätt än att hundratusentals kvinnor och män mitt i livet ska skola om sig och byta yrke, något som förbluffande nog tycks vara den idé till jämställdhetspolitik som Almegas chefsekonom företräder. 4. Den nuvarande planeringen av svensk ekonomi styrs av arbetsmarknadens parter, med den parlamentariska demokratins både passiva och aktiva stöd. En av arkitekterna bakom Industriavtalet är nu landets statsminister. Varje diskussion av seriöst slag måste utgå från att lönebildning i en blandekonomi är politik, framförhandlad mellan arbetsmarknadens parter och deras respektive politiska grenar i partipolitiken. Det är snart 25 år sedan jag själv kom i kontakt med akademiska diskussioner kring frågan om jämställdhet. Löneskillnaderna mellan kvinnodominerade yrken och mansdominerade yrken var och är den kanske allra mest påtagliga jämställdhetsfråga som finns. Till skillnad från många andra mycket svårare frågor, går den faktiskt att lösa med kloka beslut. Kvinnorna – och männen – som tar hand om våra barn, städar våra kontor och ger oss vård borde få bättre betalt! Jag tror att väldigt många håller med om det. 2 april 2019 Debattartikel Markus Kallifatides, docent vid Handelshögskolan och författare till rapporten ”Vägar till jämställda löner inom arbetarklassen”: ”Så kan arbetarkvinnors låga löner höjas till männens nivå” Repliker Stefan Koskinen, arbetsgivarpolitisk chef, Almega: ”Planekonomi är fel väg att gå för att skapa jämställda löner” Slutreplik från Markus Kallifatides: ”Svensk lönebildning är redan i dag starkt planerad”


Summary: DN DEBATT 8/4. Riksdagen har med bred majoritet beslutat att utsläppen av växthusgaser från inrikes transporter ska minska med 70 procent till år 2030 jämfört med 2010. Trots att utsläppen ökade igen under 2018 är målet fortfarande möjligt att nå. Men det kräver en rad snabba politiska beslut för att nödvändiga investeringar ska kunna göras i tid, skriver nationella samordnaren Svante Axelsson.

En bred majoritet av Sveriges riksdag har beslutat att utsläppen av växthusgaser från inrikes transporter, exklusive flyget, ska minska med 70 procent till år 2030 jämfört med 2010. Färsk statistik från Trafikverket visar att utvecklingen just nu går åt fel håll. I stället för att minska med de cirka 8 procent per år som krävs för att nå målet ökade tvärtom utsläppen med 0,5 procent under 2018. Den uppenbara frågan är förstås om det över huvud taget är möjligt att nå klimatmålet till 2030, eller är det helt enkelt är för sent. I min roll som nationell samordnare för Fossilfritt Sverige har jag haft dialog med flera nyckelaktörer. Den sammantagna bilden är att målet fortfarande är möjligt att uppnå, men det krävs en palett av politiska beslut inom kort för att de nödvändiga investeringarna i fossilfria lösningar ska kunna genomföras i tid. Utsläppen kommer inte att minska i en jämn takt, utan de största effekterna kommer efter 2025 även om många investeringar görs relativt omgående. Glädjande nog börjar vår resa mot 70 procent lägre trafikutsläpp inte i dag. Även om utsläppen ökade under 2018 så har de totalt sett minskat med 18 procent jämfört med 2010. Det finns nu ett antal konkreta lösningar som är mogna för att introduceras. Tillsammans skulle de till och med kunna minska utsläppen med mer än 70 procent. Strategin för att klarar trafikens klimatmål vilar på tre ben: 1 Bränslebytet. Inblandning av mer biodrivmedel i både bensin och diesel är den åtgärd som kan minska utsläppen snabbast. Drygt 90 procent av alla bilar på vägarna i dag är antingen bensin- eller dieselbilar, och med stor sannolikhet kommer hälften av alla bilar år 2030 fortfarande vara det. Sverige har i dag en bränslebyteslag. Genom den kan man med politiska beslut styra hur mycket biodrivmedel som ska blandas in i all den bensin och diesel som säljs. I dag har utsläppen minskat med 18 procent från drivmedel med hjälp av inblandningen av framför allt biodiesel (HVO) och etanol samt den mängd höginblandade bränslen som till exempel biogas, HVO och etanol som också används. Det gör oss världsledande men räcker inte för att nå målet. Nu behövs ett nytt beslut som bestämmer hur snabbt andelen biodrivmedel i tankarna ska öka mellan 2020 och 2030. Men räcker den svenska skogen och jordbruket för att producera nödvändiga hållbara drivmedel? Den inventering som Fossilfritt Sverige gjort visar att förutsättningarna är relativt goda. Till exempel planerar Preem för att producera 30 TWh biodrivmedel ihop med olika partners till år 2030 och ytterligare cirka 5 TWh kan produceras av bland annat SCA, St1 och Södra. Råvarorna är grenar och toppar från skogsbruket och sidoströmmar av skogsindustrins övriga produktion, som sågspån och svartlut från pappersbruken samt vegetabiliska oljor och slaktavfall. Tillsammans skulle dessa volymer räcka för att täcka behoven för den utsläppsminskning med 32 procent som vi bedömer kommer krävas från biodrivmedel till 2030. 2 Elektrifiering. Ska Sverige klara trafikens klimatmål måste allt fler mil köras på el. Och mycket tyder på att ketchupeffekten nu är här. Under 2019 kommer det finnas 100 nya elbilsmodeller att välja på, plus nya bränslecellsbilar som tankas med vätgas. I Norge är varannan ny bil elbil. Enligt Volvo ska de ha motsvarande försäljning år 2025, och enligt andras bedömningar kommer i princip alla nya bilar gå på el år 2030. En sådan snabb utveckling är nödvändig för att biodrivmedlen på sikt ska räcka till andra trafikslag, inte minst flyget. Det nya bonus-malus-systemet som infördes 1 juli 2018 har redan börjat ge effekt. Andelen laddbara bilar har ökat och slog nytt rekord för en månad i mars med 14,4 procent av nybilsförsäljningen. Bedömningen är att efter år 2023 kommer elbilar som går cirka 40 mil på en laddning inte bara vara billigare att äga utan också billigare än motsvarande bensin eller dieselbil redan vid inköp. Då kommer elbilen sälja sig själv. Men omställningen kan inte vänta och för att få en ordentlig rivstart krävs nya politiska beslut. Vid en snabb utveckling av elbilsförsäljningen som skissats här kommer de att bidra med en utsläppsminskning med 15 procent. 3 Transporteffektivare samhälle. En snabbt ökad användning av biodrivmedel och el räcker inte för att nå trafikens klimatmål. Utsläppsökningar av ökad transportmängd har hittills varit liten tack vare energieffektivare fordon, och förväntas fortsätta vara det tack vare EU-krav på minskad energianvändning på både person- och lastbilar. Nu behövs en aktiv politik som leder till effektivare transportarbete och minskat bilkörande i de större städerna – det är den viktigaste åtgärden också i ett globalt perspektiv. Prognoser visar på att potentialen för utsläppsminskningar till följd av detta ligger omkring 35 procent till 2045. Ett viktigt styrmedel för att få till stånd en sådan förändring tycks vara att införa stadsmiljöavtal enligt en modell som man infört i Norge. Där lovar staden begränsad transportvolym i utbyte mot statliga pengar för att investera i smartare mobilitetslösningar där cykel, attraktiv kollektivtrafik och bildelning är grundbultar. Om alla dessa tre delar går i lås skulle Sveriges utsläpp från inrikes transporter kunna minska till och med mer än 70 procent till 2030. Fem viktiga beslut som behöver fattas i närtid för att det ska bli verklighet är: • Besluta om en reduktionsplikt till cirka 50 procent minskning av växthusgaser till 2030, samt besluta om kurvans utseende för att ge långsiktighet i investeringsbesluten. • Regeringen bör, på liknande sätt som man gjort med vindkraften, fastställa en planeringsram för andelen sålda laddbara bilar i Sverige, med förslagsvis 90 procent 2030. Då vågar både konsumenter och producenter investera. • Ge Energimyndigheten ansvar att ta fram en strategi som garanterar att det finns laddstationer i hela Sverige, stöd som hjälper småhusägare, bostadsrättsföreningar och hyreshusbolag att kunna ladda hemma samt förstärka elnätet där så behövs. • Inför den norska modellen av stadsmiljöavtal för att utveckla mobilitetslösningar och öka budgeten för detta med 1 miljard kronor i ett första steg. • Inför ett mer träffsäkert reseavdrag som inte subventionerar biltrafiken runt de större städerna utan riktas mer till landsbygden. Målet för transportsektorn är tufft och tiden är knapp, men med så många viktiga aktörer som står bakom det har vi goda förutsättningar att lyckas. 8 april 2019 Debattartikel Svante Axelsson, nationell samordnare för Fossilfritt Sverige: ”Snabba beslut krävs för att nå transporternas klimatmål” Repliker Företrädare för OKQ8, Lantmännen energi och Ford: ”Låt E85-bilar få bonus i bonus malus-systemet” Christofer Fjellner (M), Europaparlamentariker: ”Satsning på biodrivmedel förutsätter att andra länder inte tar efter” Björn O Gillberg, ordförande för stiftelsen Miljöcentrum och vd för Värmlandsmetanol AB: ”Lagen bortser från olika biobränslens hälsoeffekter” Crister Fritzson, vd, SJ AB och Ted Söderholm, vd, Green Cargo AB: ”Misstag att inte se järnvägens roll för ett transporteffektivt samhälle” Slutreplik från Svante Axelsson, Fossilfritt Sverige: ”Replikerna visar på stor enighet om strategin”


Summary: Tågtunneln Västlänken är en förutsättning för att kunna utveckla resandet med kollektivtrafik i Göteborg och resten av Västsverige. Det skriver Roger Vahnberg, vice vd för Västtrafik.

Kerstin Lidbeck undrar i en insändare och ett svar på DN Åsikt för vem Västlänken byggs. Svaret är att den byggs för Västrafiks resenärer, invånarna i Göteborg och resten av Västsverige som får ett välkommet tillskott av nya resmöjligheter. Det gäller både de cirka 110.000 personer som dagligen pendlar in till Göteborg och de ungefär 50.000 göteborgare som pendlar ut ur staden. När Västlänken är klar kan vi utveckla Västtrafiks tågtrafik. Regiontåg och pendeltåg binds ihop till sammanhängande linjer genom Göteborg. Regiontågen får fler linjer och kan göra fler uppehåll på pendeltågstationer. Vi kommer också att införa nya regionexpresståg som sänker restiden från exempelvis Falköping och Skövde. Det blir också möjligt att köra tågen tätare in mot Göteborg eftersom man kan hålla kortare avstånd än fem minuter som det är nu mellan två ankommande eller två avgående tåg. Det stämmer att det finns kapacitet på Göteborg Central, men inte på tider då människor vill resa. Vi på Västtrafik har länge velat köra fler tåg i rusningstrafik, men det går inte, för då är det fullt. De senaste tio åren har resandet med kollektivtrafiken ökat med nästan 60 procent. Enligt Västra Götalandsregionens prognos ökar befolkningen med 17 procent fram till 2035. När befolkningen ökar, så ökar även arbetspendlingen och övriga resor. För att vägarna inte ska korka igen är det nödvändigt att biltrafiken minskar. Göteborg Stads egna mål är att minska bilresandet med 25 procent till 2035. Västtrafiks undersökning ”Hållplats 2018” visar att 73 procent av göteborgarna anser att kollektivtrafiken ska prioriteras framför bilen när det byggs i stan och 68 procent tycker att färre bilar i centrum skapar en mer attraktiv stad. Där är kollektivtrafiken och Västlänken en möjliggörare. Man ska inte glömma att Västlänken är en viktig pusselbit även i stadstrafiken eftersom den avlastar Brunnsparken och Drottningtorget när resenärer som kommer med tåg kan välja att kliva av även på andra stationer i stan. Det kommer möjliggöra utveckling av kollektivtrafiken kring de nya pendeltågstationerna. Minskat tryck på Brunnsparken och övriga city är en viktig del i den framtida utvecklingen av kollektivtrafiken i Göteborg. Vi sticker inte under stol med att bygget kommer innebära ansträngningar här och nu. Men Västlänken är en förutsättning för en mer hållbar framtid för oss alla. DN Åsikt 27 mars 2019 kl 17 Insändare Kerstin Lidbeck: ”Bygget av Västlänken ett mord på Göteborg” Svar Bo Larsson: ”Västlänken behövs för tågtrafiken i Göteborg” Stefan Eglinger: ”Felaktig bild av Västlänkens effekter” Kerstin Lidbeck: ”Västlänken ger ingen förbättring för pendlare” Roger Vahnberg: ”Västlänken behövs för att utveckla kollektivtrafiken” Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Erik Helmerson: Raseriet är ett första steg i kampen mot våldet

Summary: För en gångs skull intar samhället ett renodlat brottsofferperspektiv. Tänk om vreden som väckts av Josefin Nilssons död kunde bli lika stark av alla grova brott.

Det är svårt att sluta tänka på Josefin Nilssons död, och på raseriet mot den man som dömts för att ha misshandlat henne. En tanke som inte lämnar mig någon ro är denna: Vad vi ser i kölvattnet av SVT-dokumentären ”Älska mig för den jag är” är något som ofta efterlyses men sällan efterlevs. Vi ser ett renodlat brottsofferperspektiv. I fallet Josefin Nilsson talas det inte försonande om gärningsmannen. Ingen nämner att han kanske också är ett offer, ingen spekulerar i eventuella olyckliga omständigheter, psykisk ohälsa, missbruk... Allt detta läggs åt sidan med det självklara konstaterandet: Han har begått och dömts för gärningar som är hans ansvar, inte samhällets eller politikernas eller ojämlikhetens eller de patriarkala strukturernas. Vad som nämns är genikulten på Dramaten och i andra kultursammanhang. Det är ju inget fel på genier som bränner sitt ljus i bägge ändar och offrar sig för sin konst, men ett minimikrav kunde ju vara att de låter bli att bränna andras och att offra folk i omgivningen. Jag kan inte låta bli att tycka att det är något osunt i fixeringen på Dramaten. Det är som att det är ett särskilt samhällsproblem att just skådespelare misshandlar och trakasserar. Det är möjligt att dessa genier är överrepresenterade i brottsstatistiken, ändå är de bara en knappt mätbar krusning om man ser på våldet i det omgivande samhället. Några notiser som publicerats i Dagens Nyheter bara den senaste veckan: Man skuren med vasst föremål vid Medborgarplatsen. Man åtalas för dödlig brand i radhus. Kvinna hittad död i lägenhet – man anhållen för mord. En häktad, misstänkt för mord på man i Trollhättan. Om jag säger att dessa dåd inte fick samma uppmärksamhet som Josefin Nilssons död kan jag anklagas för att förminska den. Det är det sista jag vill. Snarare funderar jag på vad som skulle hända om vi förstorade de andra dåden, de som ständigt sker, de som utgör ett bakgrundsbrus av våld och blod och död i vår annars rätt välordnade tillvaro. Med andra ord: Hur skulle samhället se ut om kollektivet reagerade lika starkt varje gång en medmänniska utsätts för ett grovt brott? Om brottsofferperspektivet kunde lyftas fram lika tydligt som det gjort i de mest uppmärksammade fallen? Titta här på våldets effekter: en sönderslagen kropp, ett liv på smärtstillande, en familj med en för alltid tom plats vid matbordet, kronisk skräck för att lämna hemmet, ett rum där ingen längre sover, ett ännu smärtande ärr där kniven en gång gick in. Det är ju avskyn som borde vara det naturliga. Inte likgiltigheten. Josefin Nilssons död har än en gång skapat opinion om mäns våld mot kvinnor. Det är ett samhällsproblem som inte kan uppmärksammas nog. Jag önskar bara att det kunde utvidgas till ett raseri mot mäns våld generellt, eller snarare gärningsmäns våld. För offren för de våldsbenägnas skräckvälde är naturligtvis långt ifrån bara kvinnor, och de manliga brottsoffren mår inte bättre av att de har samma kön som förövaren. I förra veckan deltog kriminologen Nina Rung i ett Aktuellt-samtal om allmänhetens raseri mot Josefin Nilssons expojkvän. ”Jag har förståelse för det och jag kan sympatisera med det”, sa hon om reaktionerna. ”För det vi ser är att rättsväsendet inte klarar av mäns våld mot kvinnor. Om vi inte gör på det här sättet kommer vi inte se någon samhällsförändring över huvud taget”. Det är en intressant formulering, för den borde ju inte alls bara gälla ”mäns våld mot kvinnor”. Rättsväsendet står i dag alltför handfallet mot många grova brott, inte minst de kriminella uppgörelserna som tar såväl brottslingars som helt oskyldiga förbipasserandes liv. Nina Rung har rätt i att om vi inte reagerar kommer inget förändras. En starkare vrede, inte bara i sociala medier, kanske är en nödvändighet för att våldet i samhället ska minska. Kanske skulle det underlätta förståelsen för polisens villkor, ge fler modet att ingripa och vittna och ge politikerna mer incitament att satsa på trygghetsskapande åtgärder. För det som trycker tillbaka våldet är inte att vi pratar om strukturer utan att brottslingarna sätts dit. Om man nu prompt måste skicka ett statsråd till Dramaten är justitieministern lämpligare än hans kulturkollega.


Summary: De som inte tjänat in någon lön ska heller inte ingå i pensionssystemet. Den nuvarande ordningen är orättvis och hotar inte bara pensionssystemets utan hela samhällets legitimitet, skriver läsaren Rolf Olsson.

Nu pågår arbetet med att ta fram ett mer hållbart och förhoppningsvis rättvist pensionssystem. Diskussionen har tyvärr spårat ur och en omfattande begreppsförvirring råder. Inte ens vad pension egentligen innebär är klart. Pension är ingen allmän rättighet. Efter hård kamp under många år lyckades arbetarrörelsen och socialdemokratin få igenom lagstiftning och överenskommelser om en allmän pension i Sverige. Vad är då pension? Inte något bidrag som många verkar tro. Pension, oberoende om allmän pension eller pensionsförsäkring, är en försäkring. Löntagaren avsätter varje år en del av sitt löneutrymme, via skattsedeln, arbetsgivaren, fackförbund eller privata försäkringar. När sedan pensionsåldern uppnåtts kan löntagaren ta ut dessa pengar. Däremot är pension inte bidrag, vilket regeringen Bildt försökte få oss att tro. Numera råder dock en skadlig begreppsförvirring. Den som aldrig betalat en krona till pensionssystemet får garantipension och oftast bostadstillägg. Dessa pengar har inte alls med pensionen att göra, utan utgör en förlängning av underhållsstöd, tidigare socialbidrag. Begreppsförvirringen möjliggör att kostnaderna för försörjning av personer som inte arbetat och därigenom avsatt pengar i pensionssystemet och den mindre grupp egna företagare som av ideologiska skäl ställde sig utanför (det socialistiska) pensionssystemet kan vältras över på dem som lojalt bidragit. Mängden kapital som dräneras eller stjäls från nuvarande och blivande pensionärer är oerhört stor och följderna därför omfattande. Ett lämpligt uppdrag för riksdagens utredningstjänst vore att ta fram vilka summor det rör sig om och hur de påverkar olika gruppers pensioner. Högst sannolikt skulle det röra sig om mycket stora skillnader i vilka summor de som bidragit till pensionssystemet skulle kunna ta ut. En lågavlönad kvinna som tidvis arbetat deltid, men som trots den låga lönen betalt ett par miljoner i direkt skatt, får nu lika låg pension som den som inte bidragit alls, vare sig till pensionssystemet eller samhället i stort – eller i bästa fall några hundralappar per månad extra. Skillnaden borde vara minst lika stor som skillnaden mellan underhållsstöd och slutlönen. Faktum är att en bidragstagare i många fall får ett rejält ”lönelyft” när pensionsdagen infaller. En statsanställd som arbetat treskift på ett slitsamt jobb och blivit sjuk av detta får en medalj efter 30 års tjänst, men har trots insättningar från arbetsgivare och via fackförening inte råd att gå i pension efter 40 års förvärvsarbete. En kalkyl med en realistisk förväntad livslängd jämfört med den inbetalda och intjänade summan på pensionskontot ger att en pensionering vid 60 års ålder borde ge en pension som är över 90 procent av slutlönen. Självfallet ska ingen lämnas utan försörjning. Ingen ska behöva svälta eller tigga. Men de som inte tjänat in någon pension ska heller inte ingå i pensionssystemet. Den nuvarande ordningen är orättvis och hotar inte bara pensionssystemets utan hela samhällets legitimitet. Varför som medborgare uppfylla samhällskontraktet och betala skatt om ditt bidrag försnillas? DN Åsikt 2 april 2019 kl 05 Insändare Rolf Olsson: ”Bidragstagare ska inte snylta på pensionskakan” Svar Soraja Nadimpour: ”Pensionssystemet orättvist mot heltidsarbetande” Birgitta Hallström: ”Kvinnors låga löner ger dålig pension” Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Lisa Magnusson: Det är alltid någon annan som betalar bankernas nota

Summary: Vi löser ut bankerna, räddar dem och därigenom oss själva, så är tanken. Men bankerna har därmed helt enkelt väldigt lite att förlora på dumdristigheter, oegentligheter och brottsligheter.

Swedbank misstänks för att ha varit behjälplig i en uppenbar tvätt av motsvarande 40 miljarder svenska kronor. Det är inte bara smutsiga pengar det gäller, nej, de är besudlade av blod – ”Uppdrag Granskning” har spårat dem till en rysk korruptionshärva där den jurist som avslöjade oegentligheterna fängslades, torterades och dog. Vd Birgitte Bonnesen, som leende stått i tv och upprepat att nej, nej, på Swedbank förekommer inga oegentligheter, har nu fått gå. Och självklart sticker det i ögonen på folk att hon nu kan få en fallskärm på uppemot 20 miljoner kronor. Men det är ännu värre bevänt med de andra. För i dagarna röstade bolagsstämman alltså nej till en extern utredning, beviljade hela styrelsen ansvarsfrihet och gav dessutom samtliga personer löneförhöjning. Sedan ställer sig företrädare i tv och deklarerar sturskt att de inte har läst sina egna interna rapporter, inte känner till någonting alls om den här pengatvätten. Det är ynkligt. Vi vet ännu inte vart detta kommer leda. Swedbank har inte velat lämna ut information, men i samband med förra veckans gryningsräd mot huvudkontoret fogades alltså misstankar om grovt svindleri till utredningen. Det är allvarliga saker, men – och det är det mest anmärkningsvärda av allt: konsekvenserna kan utmärkt väl bli minimala för de skyldiga. Om allt verkligen barkar käpprätt kommer någon annan enligt svensk tradition nämligen att ta notan. Så gör vi i vårt land. Vi löser ut bankerna, räddar dem och därigenom oss själva, så är tanken. Men bankerna har därmed helt enkelt väldigt lite att förlora på dumdristigheter, oegentligheter och brottsligheter, så som systemet är inrättat. Inget når dem riktigt, och därför är det värt att ta risker, enligt alla logiska kalkyler. Och i skarpt läge? Då offras raskt en skum dam. Sedan fortsätter spelet.


Summary: SLUTREPLIK DN DEBATT 19/3. Katalys och Reformisternas linje kan inte betecknas som mer vänster än en ambitiös jämlikhetsagenda baserad på en mer hållbar ekonomisk grund. Om en mer populistisk och radikal linje leder till stora underskott så ökar risken för en kris som skulle slå hårt mot vanliga löntagare, pensionärer, studenter och arbetslösa, skriver Daniel Färm, Tankesmedjan Tiden.

Konflikter inom socialdemokratin handlar sällan om höger mot vänster, utan om olika analyser av vilka förändringar som samhällsutvecklingen kräver för att kunna stärka sysselsättning och välfärd. Det menar partiets ideologiska nestor Anne-Marie Lindgren i den nya boken Kanslihushögern. Det gäller även dagens socialdemokrati som behöver förhålla sig till tre grundläggande analyser: • Vilka problem och behov finns – utifrån arbetarrörelsens grundläggande värderingar? • Vilka möjliga lösningar finns för att möta behoven och lösa samhällsproblemen? • Vilka förutsättningar finns – ekonomiskt, politiskt och parlamentariskt – att genomföra dessa på ett hållbart sätt? Replikerna på min artikel från Markus Kallifatides och Elisabeth Lindberg från Reformisterna samt Enna Gerin från Katalys visar att det finns både insikter om problemen och förslag på lösningar: höjda pensioner, krafttag för klimatet, minskade ekonomiska klyftor och ett tryggare arbetsliv, med mera. De flesta av dessa har diskuterats och drivits tidigare. Däremot finns det uppenbarligen skilda uppfattningar om förutsättningar, hållbarhet och genomförbarhet i flera av förslagen. Det är dock fel att beteckna Katalys och Reformisternas linje som mer vänster än en ambitiös jämlikhetsagenda baserad på en mer hållbar ekonomisk grund. För om en mer populistisk och radikal linje leder till stora underskott så ökar risken för en kris som skulle slå hårt mot vanliga löntagare, pensionärer, studenter och arbetslösa. Gerin påstår att Socialdemokraterna har flyttat högerut de senaste åren. Men partiets kritik av vinster i välfärden och ökade klyftor – samt höjda skatter, pensioner och investeringar, tryggare anställningar, satsningar på skolan, vården och omsorgen med mera visar att det är fel. Reformisterna och Katalys har ändå bidragit både ambitiöst och seriöst till den socialdemokratiska förnyelsedebatten, bland annat med ett antal nya idéer och förslag som förtjänar att diskuteras vidare: från nya banktjänster till klimatomställning. Det är bra. Socialdemokraterna behöver som parti förnya och förtydliga vad man vill själva – utöver Januariavtalet. Men radikal populism är knappast den enda vägen. Vi på Tiden tror inte på att först presentera ett helt färdigt alternativt program, utan föredrar att förnyelsen av partiets politik diskuteras och vägs av i olika S-föreningar, arbetarekommuner och fackklubbar runt om i landet. Men vi bidrar ändå med ett antal nya idéer, som går längre än och förnyar partiets nuvarande linje, till exempel: • En statlig finansiering för en mer jämlik skola – anpassat efter behov. • Tioårig grundskola och obligatoriskt gymnasium för att nå höjda kunskapsresultat. • En uppvärdering av klimatomställningen och hållbarhet. • Ökade näringspolitiska satsningar på att skapa fler jobb – med schysta villkor. • Kraftigt höjda barnbidrag. • Kortade vårdköer och minskade sjukskrivningar genom kraftfulla insatser för att förebygga ohälsa. • Relativlöneförändringar för mer jämställda löner (i första hand en facklig fråga). • Höjda pensioner genom höjda inbetalningar i stället för via statsbudgeten. Att Gerin, Lindberg och Kallifatides inte förstår att detta är nya, starka förslag till en S-politik för ökad jämlikhet, frihet och hållbarhet är tråkigt. Samtidigt är vissa av Reformisternas och Katalys förslag problematiska eftersom de riskerar att i längden slå mot löntagarna: • Att låna 4.000 miljarder kronor ”för att det behövs” minskar ändå överskotten. Det spelar för sparandet ingen roll om till exempel en järnvägssatsning är anslags- eller lånefinansierad – den måste ändå vägas mot andra angelägna områden som skola, polis och pensioner. Ökad lånefinansiering innebär att man förespråkar underskottsmål åtminstone under en tid. Det riskerar att leda till att löntagare med flera drabbas hårt om det blir kris. • Socialdemokraterna har nu drivit igenom en sänkning av överskottsmålet från 1 procent till 0,33 procent. Det skapar faktiska förutsättningar för en mer expansiv finanspolitik än hittills. Ett balansmål vore egentligen bäst, men att ensidigt riva upp det finanspolitiska ramverket skulle öppna upp för de borgerliga att mer än vanligt sänka svensk ekonomi om/när de kommer till makten igen. Också det skulle slå hårt mot vanliga löntagare och öka klyftorna. • Skatteuttaget behöver höjas för att minska klyftorna och säkra välfärden. Men att närmast ohämmat höja väldigt många skatter skulle direkt eller indirekt riskera att drabba vanliga löntagare. • Att staten skulle dra in 200 miljarder årligen på att ensidigt återreglera kapitalmarknaden är kanske inte realistiskt. Däremot skulle ett ökat beroende av marknadsfinansiering för bankerna riskera att fördyra svenskarnas lån. • Att höja matmomsen skulle slå hårt mot barnfamiljer och andra vanliga löntagare, eftersom Reformisternas enda förbehåll är att pensionerna och försörjningsstödet höjs. • Bankernas vinster är direkt stötande. Men att bara avveckla alla bankgarantier skulle riskera att drabba hushållen om en bank går omkull. Socialdemokraternas signum har alltid varit ansvar och ekonomisk hållbarhet: att man kan hålla det man lovar, och att man värnar vanliga löntagare, pensionärer med flera också långsiktigt. Det vore olyckligt att undergräva den trovärdigheten. Reformisterna och Katalys har med högt tonläge kritiserat Socialdemokraternas politik, företrädare och vägval. Socialdemokrater måste förvisso – med respekt och saklighet – våga diskutera och debattera mer internt. Men det är viktigt att inte vare sig bli alarmistisk eller att svartmåla och förminska det som är bra. Det vore bra om Reformisterna och Katalys både kunde ge och ta till sig av såväl beröm som konstruktiv kritik. För det finns ingen anledning att tvivla på deras vilja, kompetens och engagemang för att minska klyftorna. 19 mars 2019 Debattartikel Daniel Färm, chef Tankesmedjan Tiden och ombud till Socialdemokraternas partikongress: ”Frihetsperspektiv bättre än vänsterpopulism för S framtid” Repliker Markus Kallifatides och Elisabeth Lindberg, Reformisterna: ”Färm ser inte intressekonflikterna i den ekonomiska politiken” Enna Gerin, utredare vid tankesmedjan Katalys: ”Fina ord räcker inte - nu behövs kraftfulla reformer” Slutreplik från Daniel Färm: ”Ohållbar populism riskerar att slå mot vanliga löntagare”


Summary: Västlänken behövs för tågtrafiken i Göteborg och resten av Västsverige. När den är färdig är jag övertygad om att de flesta kommer att se den som ett värdefullt tillskott, skriver Trafikverkets projektchef Bo Larsson.

Svar på insändaren ”Bygget av Västlänken ett mord på Göteborg” på DN Åsikt av Kerstin Lidbeck (27 mars): För det första har besluten om Västlänken fattats på demokratisk grund av folkvalda politiker. Utöver det vågar jag påstå att Västlänken är ett av Sveriges mest utredda projekt som dessutom har prövats i alla tillämpliga delar av rättssystemet. Sedan kan det självklart vara så att man som enskild medborgare inte tycker om fattade beslut, men det innebär inte att dessa behöver vara fel eller att vi som har uppdrag att utföra dessa gör ett dåligt arbete. När det gäller den granskning som Riksrevisionen gjorde, som dock inte stämmer överens med Lidbecks tidsangivelse, konstaterades att när Västlänken är färdigbyggd krävs följdinvesteringar. Västlänken är lösningen på behovet av ökad kapacitet för järnvägssystemet i Göteborg och övriga Västsverige. Att detta sedan möjliggör och medför nya investeringar kallas med ett annat ord för samhällsutveckling. All byggnation orsakar miljöbelastning, vare sig det handlar om husbyggnationer eller stora infrastrukturprojekt. Att läget kring luftmiljön i Göteborg är ansträngt är väl känt och det är självklart att Västlänken tillför en del negativ miljöpåverkan under byggnationen, men det är endast en bråkdel av den totala situationen. Detta ska vägas mot de framtida möjligheter Västlänken ger till en förbättrad luftmiljö när fler människor ges möjlighet att välja bort bilen till förmån för kollektivtrafik. Tyvärr är det ibland så att det måste bli lite sämre under en period innan det blir bättre. Att kapaciteten vid nuvarande Göteborgs Central är full och stationen är överbelastad, under de tider människor vill åka, är ett faktum som är väl känt av alla som verkar i järnvägsbranschen. När Västlänken är klar kommer den inte vara den begränsande faktorn i systemet, utan en del som möjliggör utveckling och upprustning av järnvägstrafiken i hela Västsverige. Säkerheten i Västlänken är viktig för oss. En avgörande detalj som Lidbeck väljer att utelämna när hon säger att det saknas parallell räddningstunnel är att berätta att det på dessa sträckor kommer vara så kallade räddningsschakt, vilket innebär att säkerheten för resenären kommer att vara precis lika hög där som på övriga delar. En lösning som vi dessutom är överens med räddningstjänsten om. När man planerar infrastrukturprojekt är produktionsplaneringen en pågående process under hela byggtiden. Detta är inte på något sätt unikt för Västlänken. Att som Lidbeck ta enskilda byggaktiviteter som exempel och sedan försöka leda i bevis att projektet som helhet är försenat är fel och missvisande. Det finns inget i dag som pekar på att vi inte ska kunna hålla de slutprognoser för tid och kostnad som finns. Göteborg växer snabbt och står därför inför sin största omvandling i modern tid. En växande stad påverkar självklart göteborgarens vardag, men jag kan garantera att vi gör allt vi kan för att göra situationen så bra som möjligt under byggtiden. När Västlänken är färdig är jag övertygad om att de flesta kommer att se den som ett värdefullt tillskott för tågtrafiken med snabb och smidig pendling i hela Västsverige. DN Åsikt 27 mars 2019 kl 17 Insändare Kerstin Lidbeck: ”Bygget av Västlänken ett mord på Göteborg” Svar Bo Larsson: ”Västlänken behövs för tågtrafiken i Göteborg” Stefan Eglinger: ”Felaktig bild av Västlänkens effekter” Kerstin Lidbeck: ”Västlänken ger ingen förbättring för pendlare” Roger Vahnberg: ”Västlänken behövs för att utveckla kollektivtrafiken” Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Summary: Nacka kommun arbetar för att alla elever ska få sitt förstahandsval – eller åtminstone någon av de tre skolor man valt. Ibland är det dock fler som söker än som kan erbjudas plats och då måste ett urval göras, skriver utbildningschefen Lotta Valentin.

Vår ambition är att alla skolor i Nacka kommun ska vara bra skolor och därmed attraktiva att välja. Även om alla skolor i Nacka faktiskt är bättre än riksgenomsnittet i riket när det gäller betygsresultat är det en klen tröst om man inte fått plats på den skola man vill ha. Kommunen arbetar för att alla ska få sitt förstahandsval – eller åtminstone någon av de tre skolor man valt, eftersom vi tycker att Nackas föräldrar själva ska avgöra på vilken skola deras barn ska gå. Ibland är det dock fler som söker än som kan erbjudas plats och då måste ett urval göras. Nacka kommun har aldrig tillämpat syskonförtur vid antagningen till de kommunala skolorna. Men utifrån ett domslut i Kammarrätten ändrades våra riktlinjer inför skolvalet 2019. Förändringen handlar inte om syskonförtur, utan om hur man beräknar det som kallas för relativ närhet om det finns fler sökande än antalet platser och urval behöver göras. Vi uppmanar föräldrar som är missnöjda med sin skolplacering att ansöka om byte av skola i e-tjänsten N24. Av erfarenhet vet vi att det händer mycket innan skolan börjar i augusti och det kan finnas möjlighet att få plats på den skola man helst vill. Vi kommer att genomföra tre placeringsomgångar fram till skolstart, en i slutet av april, en i början av juni och en i början av augusti. DN Åsikt 25 mars 2019 kl 05 Insändare Jerry Vilkas: ”Det fria skolvalet är ett dåligt skämt” Svar Lotta Valentin: ”Ibland måste ett urval av elever göras” Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


Summary: Ishockeymålvakterna blir allt bättre och avgör allt som oftast matcher på egen hand. Publiken vill se mål och en större målbur skulle öka den sannolikheten, skriver läsaren Sven-Åke Runelid.

Allt sedan Leif ”Honken” Holmqvists tid har målvakternas spel och utrustning förbättrats inom ishockeyn. Burväktarna räddar i dag mer än 90 procent av skotten på mål i snitt och de skott som slinker in gör det oftast med hjälp av slumpen, skymningar eller styrningar. Man ska inte stoppa utvecklingen, men den kan kräva att detaljer justeras. Ett exempel är målburens storlek som bör göras den större. Mitt förslag är att göra den 20 centimeter bredare och tio centimeter högre. Att utöka omkretsen ger utespelare en rättvisare möjlighet att överlista dagens målvakter. Den individuella skickligheten premieras då bättre för både utespelare och målvakt, vilket ger publiken mer valuta för pengarna. Åskådarna vill se fler mål, och inte bara en målvakt som på egen hand kan avgöra en match. Det kan naturligtvis vara roligt som undantag, men inte som regel. Ingen spelare får bli större än laget, heter det. Ishockeymatcher ska inte avgöras enbart efter bra målvaktsspel och tur. DN Åsikt 28 mars 2019 kl 13 Insändare Sven-Åke Runelid: ”Större målbur lockar mer publik till hockeyn” Svar Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


”Misslyckat att använda tvång mot stökiga elever”

Summary: Pedagoger behöver ett utökat mandat att ingripa mot stökiga elever, enligt vissa. Psykologen Bo Hejlskov Elvén vill i stället rikta fokus mot lågaffektivt bemötande. – Det är ett pedagogiskt misslyckande att använda sig av tvång, menar han.

I över 20 års tid har psykologen Bo Hejlskov Elvén förespråkat lågaffektivt bemötande i den svenska skolan. Metoden går ut på att möta utåtagerande elever på ett lugnt och kontrollerat vis. En av grundprinciperna är att affekt smittar av sig. – Varje gång det finns en risk för våld kan vi antingen öka eller minska den med våra egna handlingar. Det säkraste sättet att öka våldet är att gå in i diskussionen och bete sig på samma vis som personen som är våldsam. Vill vi däremot minska våldet är det bättre att vi håller oss lugna, säger han. Det är också viktigt att lärare försöker förstå vad som ligger bakom det problemskapande beteendet, menar Bo Hejlskov Elvén. – Pedagogik är konsten att få andra att göra saker de inte hade gjort på egen hand, så jag kan tycka att det är ett pedagogiskt misslyckande att behöva använda sig av tvång, menar han. Läs mer: Satsning på språket stoppade stöket i skolan Skollagen som kom 2011 är tydlig med att det är läraren som har ansvar för elevens utveckling. Det innebär att lärare måste förhålla sig mer till eleverna, säger Bo Hejlskov Elvén. Genom åren har han varit handledare åt flera lärare. Framför allt handleder han dem som har elever med särskilda behov. – Oftast behöver de hjälp att förstå varför beteendet uppstår och hur de kan anpassa vardagen kring eleven. Han har märkt att det sistnämnda är en utmaning för många skolor. – Generellt anpassar vi vuxna kraven efter barnets förmågor, men i skolan kan det bli besvärligt eftersom vi ofta anpassar kraven efter en typ av genomsnitt i klassen. Detta trots att utvecklingen går i olika takt hos olika barn. För vissa elever kan kraven bli för stora. Det är en vanlig orsak till stök. Att en del personer vill ge lärare ökade befogenheter att ingripa, när en elev stökar, motsätter han sig. Att använda sig av konsekvenser såsom avstängning från skolan menar han saknar vetenskapligt stöd. Men var borde gränsen för en lärares mandat dras? – Precis på samma ställe som för det mandat vi har att agera mot barn vi träffar på gatan. Vissa verkar vilja ge lärare befogenheter som inte ens föräldrar har, säger han. Han tycker inte att lärare ska få använda fysiskt tvång, såsom att lyfta ut en elev som stökar ur klassrummet. – Föräldrar får inte det, varför skulle lärare få göra det då? Däremot ska lärare utbildas i beteendehantering, tycker han. – Tills ganska nyligen utbildades lärarstudenter inte alls i detta. Det innebär att många saknar en professionell metod; i stället hanterar de beteendeproblem på helt amatörmässiga grunder. Då blir det logiskt att be om att lov att få använda fysiskt tvång. Det finns debattörer som menar att dagens barn är för ”curlade”. Vad tänker du om det? – Tanken att barn som får mer hjälp än de behöver har större risk att misslyckas i livet för att de inte härdas har visat sig vara felaktig. Barn som får mycket hjälp och stöd klarar sig bättre och mer självständigt än de som inte får det. Och de hoppar mer sällan av utbildningar. Just förmågan till samarbete är grundläggande för vad det är att vara människa, menar Bo Hejlskov Elvén. Han tycker att dagens skoldebatt borde fokusera på hur man kan se till att alla barn når målen i skolan. – Alldeles för många elever får inte det stöd de behöver i dag. Skolinspektionen ger skolor kritik för just det igen och igen, säger han. – Vi vet att elever som når målen klarar sig mycket bättre i livet än de som inte gör det. Det har projekt som SkolFam visat. Skolan är till för eleverna, understryker han. – Vissa debattörer verkar tycka att skolan är till för lärare och att den skulle fungera mycket bättre utan elever. I alla fall utan stökiga elever. – Men Skollagen gäller också för dem. Och samhället behöver att just de når målen. För de har störst risk att råka illa ut och ställa till det för alla oss andra även som vuxna. Den risken minskar om de också når målen. Så kan du möta barn som bråkar 1. Hantera efter bästa förmåga. Gärna med lågaffektiva strategier som att prata med lugn röst, undvika dominerande ögonkontakt och ge barnet en utväg. 2. Utvärdera varför barnet agerade ut. Vad var det eleven inte kunde leva upp till? Var strukturen tillräckligt bra? 3. Förändra så att det inte händer igen. Kanske genom att erbjuda bättre stöd, en mera förutsägbar vardag, mindre stökig miljö, möjlighet att gå undan när man behöver det eller träning i att klara av en liknande situation i framtiden. Källa: Bo Hejlskov Elvén Läs mer om skolan


Summary: Livstidsdömde Radovan Karadzic inspirerar till terrordåd mot muslimer. Hans utrensningsprojekt Republika Srpska i Bosnien-Hercegovina lever vidare och utgör en förödmjukelse för hans offer och en skam för Europa, skriver Armin Musaefendic.

Där stod han i onsdags, en skugga av sitt forna allsmäktiga jag. Ansiktet var blekt och uttryckslöst, ögonen livlösa, blicken resignerad. Det var svårt att tro att personen jag såg framför mig i tv-rutan, och som nu bad om nåd, var samme Radovan Karadzic som under 90-talets första hälft, likt Gud, avgjorde vem som skulle leva och vem som skulle dö i det krigshärjade Bosnien-Hercegovina. Han var serben som lämnade sitt Montenegro för Sarajevo, och beredvilligt åtog sig uppdraget att utplåna ”halvmånen” från Bosnien, och Europa. Någon sådan begäran från väst existerade dock inte, förutom i hans kreativa inre värld. Men ”uppdraget” skulle slutföras, oavsett kostnad: folkmord, terror, koncentrationsläger, massvåldtäkter, massgravar. Inget pris var för högt att betala för ”räddningen” av det kristna Europa från det österländska barbariet. Den internationella krigsförbrytartribunalens avvecklingsmekanism visade honom dock ingen nåd, utan fastställde hans skuld för bland annat folkmordet i Srebrenica och terroriseringen av befolkningen i det belägrade Sarajevo. Radovan Karadzic blev därmed Europas värsta terrorist i modern tid. Han fälldes för folkmord, krigsbrott och brott mot mänskligheten, och dömdes till livstidsfängelse, enligt den lagakraftvunna domen. Men Karadzics utrensningsprojekt, entiteten Republika Srpska i Bosnien-Hercegovina, lever vidare, och utgör en daglig förödmjukelse för hans offer och en skam för vår kontinents politiska makthavare. Inte nog med det. Karadzics ideologi, en typ av kristen nationalsocialism, fortsätter att inspirera till högerextrem terrorism mot västvärldens muslimer. Anders Behring Breivik och Brenton Tarrant är två av hans ideologiska lärjungar. Båda avgudade honom, och den senare ”peppade” sig själv med serbiska hyllningslåtar om Karadzic strax innan han gick ut ur bilen och mördade 50 oskyldiga människor. Kopplingarna mellan den serbiska etniskt-religiösa fanatismen och dagens högerextremistiska terrorister kan vara något för Försvarshögskolans CATS-avdelning att vidare utforska. Kan det serbiska folket som kollektiv, eller det väldiga globala kristna samfundet, hållas ansvariga för Karadzics illgärningar? Med andra ord, är Svenska kyrkan, den syrisk-ortodoxa kyrkan, engelska kyrkan eller Vatikanen medskyldiga till Karadzics förbrytelser? Frågan är givetvis absurd och förtjänar inget svar. Därför är den liberala grundsatsen om individens frihet och ansvar så viktig. Den kan medföra både börda och befrielse. Bördan tillfaller förbrytaren, som ensam tvingas svara för sina handlingar, medan befrielse omfattar dem i vars namn brotten begåtts. Hela vårt liberala, öppna samhälle står och faller på den principen. Låt oss därför värna den. DN Åsikt 21 mars 2019 kl 21 Insändare Armin Musaefendic: ”Karadiz inspirerar till terrordåd mot muslimer” Svar Så kommenterar du, skriver svar och insändare.


S går till kongress som ett förvirrat och splittrat parti

Summary: DN 20/3 2019. Socialdemokraterna går till kongress som ett splittrat parti som inte vet vad det ska göra med den dyrköpta regeringsmakten.

På fredag börjar Socialdemokraternas 40:e ordinarie partikongress i Örebro. En nyhet som passerat fullständigt obemärkt. Kongresserna kan vara omvälvande, stridbara larmande historier som påverkar inte bara partiet utan hela landets politiska verklighet. Det är inte vågat att spå att det inte blir fallet denna gång. S-kongressen är partiets högsta beslutande organ. Den avhålls vartannat år, året före och efter ett val. Efter valet är det partistyrelsen som beslutar om det ska finnas motionsrätt. Så blev det inte denna gång. I stället blev det två programtexter, en om partiets organisation, den andra med titeln: ”Det politiska samtalet utvecklar socialdemokratin”. ”Vårt parti är i ständig förändring”, slås det fast. ”Samtidigt som vårt organisatoriska uppdrag är av mer tidlös karaktär så förändras vår omvärld i hög takt”. Det är säkert en alldeles korrekt beskrivning, men det är ingen flammande appell om Bröd och Rosor, direkt. Den som till äventyrs inte grips av revolutionär glöd är i gott sällskap: ”Låter verkligen som ett internt företagsdokument”, twittrar till exempel en besviken Göran Greider. Just bristen på passion kan vara socialdemokratins största problem just nu. Stefan Löfven behöll regeringsmakten inte genom starka reformlöften och en lågande politisk idé utan genom att suckande acceptera liberal politik på politiska kärnområden. Nu basar han över ett parti som är inte bara håglöst utan också splittrat. Samhällets stora politiska klyfta, synen på invandring, går även och i hög grad rätt igenom Socialdemokraterna. I sin färska valanalys konstaterar partiet att liberaliseringen av flyktingpolitiken i samband med gymnasielagen orsakade väljarflykt. Socialdemokraterna tycks helt enkelt växa så länge de förespråkar sträng politik och krympa när de aviserar liberalisering. När partiet å andra sidan talar om åtstramningar kommer i stället intern kritik. Intrycket av förvirring och vinglande förstärks av att LO fortsätter att trycka på för en stram invandringspolitik, nu senast i ett remissvar om familjeåterförening. Socialdemokraterna är oense på fler områden än så. Rosornas krig tycks alltid pågå på sparlåga, nu senast flammade det upp i och med lanseringen av Daniel Suhonens radikala S-förening Reformisterna. På tisdagens DN Debatt försökte Daniel Färm på S-tankesmedjan Tiden svalka Reformisternas revolutionära glöd. ”Höjda skatter – med förnuft”, efterlyste han likt en sorts socialdemokratisk folkpartist. Nu kommer partiet att samlas i Örebro, dricka kopiösa mängder kaffe, ge Stefan Löfvens tal en stående ovation på lördagsmorgonen och ha en trevlig kongressfest tio timmar senare. Sedan, när ombuden lämnat Örebro, är bara det svåra kvar. S har att hantera stadigt sjunkande opinionssiffror och väljarflykt till framför allt Sverigedemokraterna och Vänsterpartiet. Stödet från LO-medlemmarna minskar, liksom från unga väljare. Systerpartierna i Europa riskerar ett katastrofval till EU-parlamentet. Vad innebär det att vara socialdemokrat i Sverige år 2019? Den frågan måste partiet hitta ett svar på, helst medan det ännu finns folk kvar att besvara den. Makten lyckades partiet behålla, men det tycks inte ha en aning om vad det ska ha den till. Inför kongressen ser Socialdemokraterna ut som ett parti som inte vet vart det är på väg, men gärna bråkar om hur det ska nå dit.


Summary: DN DEBATT 19/3. Den vänsterradikala populismen är problematisk. En ohållbar ekonomisk politik och ett antipragmatiskt förhållningssätt skulle skapa sämre förutsättningar för jämlikhet och frihet, och på sikt drabba de sämst ställda i samhället. Förnyelsen bör i stället handla om en ambitiös jämlikhetssträvan, hållbarhet och ett tydligt frihetsperspektiv, skriver Daniel Färm (S).

Socialdemokraternas partikongress i slutet av veckan kan bli ett avstamp för en viktig förnyelse. Reformisternas programförklaring, Göran Greiders och Åsa Linderborgs populistiska manifest samt Katalys valanalys pekar ut en möjlig väg för denna förnyelse: den vänsterradikala populismen. Dessa inspel är på flera sätt välkomna. De tvingar socialdemokratin att ta förnyelsen på allvar: ett modernt progressivt parti måste brinna för något – så att det märks. Ändå är den vänsterradikala populismen problematisk. En ohållbar ekonomisk politik och ett antipragmatiskt förhållningssätt skulle skapa sämre förutsättningar för jämlikhet och frihet, och på sikt drabba de sämst ställda i samhället. I ivern över ideologisk renhet offras pragmatism, hållbarhet, ansvar och genomförbarhet. Det finns – som Göran Greider själv har pekat på – redan ett annat parti som har ett sådant förhållningssätt. Det är svårt att se vad Socialdemokraterna skulle vinna på att bli Vänsterpartiet. Samtidigt är inte heller status quo, ängslighet eller reflexmässigt nejsägande en framkomlig väg för en socialdemokrati som vill vara mer relevant. Januariavtalet får inte leda till att förnyelsen hämmas. Ett alternativ till den vänsterradikala och populistiska linjen behöver gå längre och på flera sätt utmana partiets hittillsvarande förhållningssätt. 1 En ambitiös och seriös jämlikhetssträvan behöver bygga på progressiv pragmatism i stället för radikal populism. Här är några exempel: • Höjda skatter – med förnuft. För att minska klyftorna och finansiera välfärden behöver skatteuttaget – inte minst kapitalbeskattningen – öka. Men skattehöjningarna bör genomföras ansvarsfullt och ta hänsyn till hushållens ekonomi. Att både slopa ränteavdragen och återinföra fastighetsskatten – samtidigt som amorteringskraven skärps och boräntan höjs – skulle tvinga tusentals familjer från hus och hem. Samtidigt bör inkomstskatterna vara tydligt progressiva, och det är olyckligt att värnskatten ska tas bort. Skattereformen bör, i enlighet med januariavtalet, bidra till att minska klyftorna. Men framför allt behövs en starkare argumentation kring vad skatten går till, så att vi slipper höra fler näringslivsdirektörer fråga ”vad fan de får för skatten”. • Höjda pensioner som omfördelar bättre. Pensionerna behöver höjas, men inte genom att bara riva upp pensionssystemet. Ökade inbetalningar till pensionssystemet under de yrkesverksamma åren skulle omfördela mellan livets olika skeden. Men ett hållbart pensionssystem kräver också en stärkt omfördelning mellan hög- och låginkomsttagare. • Kraftigt höjda barnbidrag har en stark fördelningspolitisk träffsäkerhet och bidrar samtidigt till ökad tillväxt, då barnfamiljer ofta spenderar pengarna direkt. • En mer jämlik skola genom ett ökat statligt ansvar för styrning, finansiering och resursfördelning, stopp för alla religiösa friskolor, samt ett reformerat skolvalssystem som minskar segregationen. Men också tidigare och tydligare kunskapsfokus genom tioårig grundskola och obligatoriskt gymnasium. • Fler i arbete. Den största tryggheten och jämlikhetsfaktorn ligger i att fler får jobb – med schysta villkor. Ensidigt fokus på exempelvis höjd a-kassa räcker inte. Det behövs även ökade kompetensutvecklingsmöjligheter samt en aktiv arbetsmarknads- och näringspolitik för fler och bättre jobb. • En ambitiös jämställdhetsagenda för relativlöneförändringar, fler trygga anställningar, individualiserad föräldraförsäkring samt krafttag mot hedersförtryck och sexuellt våld och trakasserier skulle alla minska könsklyftorna. 2 Låt hållbarhet bli ett centralt kärnvärde för socialdemokratin. Sätt hållbarhet bredvid jämlikhet och frihet i den socialdemokratiska idégrunden. • Ekologisk hållbarhet. Klimatomställningen kommer att ställa socialdemokratin inför mycket svåra avvägningar och intressekonflikter. Evig konsumtionsdriven tillväxt, intensiv global handel och ständigt ökat resande blir – hur teknikoptimistiska vi än är – svåra att upprätthålla. Socialdemokratisk politikutveckling behöver på ett helt nytt sätt utgå från klimathållbarhet. • Social hållbarhet. Samtidigt behöver omställningen genomföras på ett sätt som inte ökar ojämlikheten. Rätt använt kan digitalisering, AI, automatisering och robotisering bidra till att effektivisera verksamheter, öka produktivitet, minska utgifter, stärka en hållbar omställning – och skapa förutsättningar för exempelvis sänkt arbetstid. Ambitionerna för ett hållbart arbetsliv för alla behöver höjas. Kraftfulla förebyggande hälsoinsatser som minskar ohälsa samt vård- och sjukskrivningskostnader kan skapa hållbara förutsättningar för vården. Och svensk migrationspolitik behöver utgå från en reglerad invandring som är hållbar för såväl vårt samhälle som för ursprungsländerna – och för den enskilde migranten eller flyktingen. • Ekonomisk-politisk hållbarhet. En tydlig strävan efter minskade klyftor genom en ambitiös reform- och fördelningsagenda förutsätter en ansvarsfull finans- och penningpolitik samt en smart jobbpolitik. Att undergräva detta skulle leda till minskad jämlikhet, som i Grekland och andra länder som inte har haft en solid grund för sina sociala ambitioner. Det är knappast eftersträvansvärt. Det behövs också bättre svar på hur de många reformförslag som kostar pengar ska finansieras. 3 Tydligare frihetsperspektiv i socialdemokratisk idéutveckling. Alla människor har en inneboende kraft, som på olika sätt hålls tillbaka. Politikens främsta uppgift är därför att svara upp mot den frihetslängtan som många bär på. Alla – inte enbart de redan privilegierade – behöver få förutsättningar att frigöra sin inneboende kraft och förverkliga sina drömmar i livet. Den viktigaste frihetskatalysator som ett samhälle kan erbjuda är kunskap, bildning och kompetens. Så skapas förståelse för samhället och en empatisk människosyn samt ökade jobb- och utvecklingsmöjligheter. Den socialdemokratiska partiledningens vision – det starka samhället – kan därför vara både möjlighetsskapande och problematisk. Å ena sidan behövs ett starkare samhälles politiska lösningar för att kompensera för sociala arv, skapa möjligheter för fler samt bekämpa olika strukturer som skapar ojämlikhet och begränsar människors frihet i dagens allt för marknadsstyrda samhälle. Å andra sidan finns det en risk att det starka samhället uppfattas vara starkt omhändertagande. Det skulle strida mot tanken om att människors inneboende kraft. Socialdemokratisk idéutveckling behöver därför bygga på ett stort mått av egenmakt. Socialdemokrati handlar om att balansera mellan för mycket och för lite politik. Rätt utformad kan en socialdemokratisk förnyelseagenda som utgår från dessa grundpremisser både engagera och svara upp mot högt ställda krav på genomförbarhet, realism och ansvarstagande. 19 mars 2019 Debattartikel Daniel Färm, chef Tankesmedjan Tiden och ombud till Socialdemokraternas partikongress: ”Frihetsperspektiv bättre än vänsterpopulism för S framtid” Repliker Markus Kallifatides och Elisabeth Lindberg, Reformisterna: ”Färm ser inte intressekonflikterna i den ekonomiska politiken” Enna Gerin, utredare vid tankesmedjan Katalys: ”Fina ord räcker inte - nu behövs kraftfulla reformer” Slutreplik från Daniel Färm: ”Ohållbar populism riskerar att slå mot vanliga löntagare”