Martin Liby Troein: Trump gör en Reagan – men tvärtom

Summary: Reagan gjorde Republikanerna till ett värdeburet parti. Trump gör åter den cyniska realismen till ledstjärna.

Det krävdes en rätt avancerad insats för att rädda Ronald Reagans presidentbibliotek. Byggnaden – som inte bara rymmer dokument från tiden i Vita huset utan också en utställning där bland annat stycken av Berlinmuren visas upp – hotades nyligen av bränderna som härjat i Kalifornien. Undsättningen stod 500 getter för. De knaprade i sig buskar och annan växtlighet, gjorde det svårare för lågorna att nå fram. Värre ser det ut för det politiska arv som Reagan lämnade efter sig i det republikanska partiet. Det är Donald Trump på god väg att förspilla, att aktivt förskingra – så här 30 år efter att Michail Gorbatjov visserligen inte hörsammade uppmaningen att själv riva Berlinmuren, men i alla fall lät andra göra det utan att ingripa. Ronald Reagan och Donald Trump är på flera vis varandras motsatser. Den förre var optimistisk och charmig. Den senare pratade i sitt installationstal om det ”amerikanska blodbadet” och sprider förolämpningar mot motståndare omkring sig. Ändå finns tydliga paralleller mellan de två. Reagan var etta, Trump tvåa, med slagordet ”make America great again”. Detsamma när det gäller att besegra en etablissemangsfavorit från Bushfamiljen. Partietablissemanget som Ronald Reagan tog sig an var annorlunda än det som Donald Trump har gett sig på (att båda två förkroppsligats av en Bush säger en del om den familjens politiska böjlighet). Och att göra USA ”great” igen betydde något annat för Reagan, som avslutade det partikonventtal där han lanserade frasen med en spontan bön för USA som ”en tillflyktsort för alla människor i världen som längtar efter att andas frihet”. Men både Reagan och Trump var erövrare. De tog över Republikanerna. Vad var det för parti som Reagan gjorde till sitt? Det var ett som var präglat av Richard Nixons cyniska realism. I utrikespolitiken tog det sig uttryck i förvissningen att kalla kriget skulle hanteras, inte vinnas, i dealandet med Brezjnev och Mao. På hemmaplan syntes det tydligast i ”The southern strategy”: När den rakaste vägen till makten, i medborgarrättsrörelsens kölvatten, visade sig gå genom att appellera till sårade känslor hos söderns vita tog man den utan att tveka. Så här i efterhand ses Ronald Reagans presidenttid ofta i ett överdrivet skimmer. Visst bör det noteras att tilltron till skattesänkningarnas magi var överdriven. Och att det upphettade kalla kriget inte bara bidrog till att tvinga ”ondskans imperium” på knä, utan också förvärrade ett antal konflikter, inte minst i Centralamerika. Men faktum är att Reagan förde in ett knippe idéer i Republikanerna, som kretsade kring vikten av individens och marknadens frihet och som betonade USA:s roll som dess främsta försvarare. Han gjorde värderingar till drivkraften i ett parti som tidigare formulerat sin politik i förhållande till olika typer av intressen. Reaganrevolutionen begränsade sig inte till USA. Runt om i världen förvandlades högern årtiondena kring hans presidentskap. En Margaret Thatcher i Storbritannien. En Gösta Bohman i Sverige. De förde in frihetens idéer i sina partier. Högern blev liberalkonservativ. Trumpismen har många aspekter – korruptionen, populismen – men helt central är förkastandet av Reagans värdeburna politik: utrensandet av idealismen och upphöjandet av en särskilt cynisk realism till främsta ledstjärna. Då ligger dealar med Kim Jong-Un, Vladimir Putin och Recep Tayyip Erdogan nära till hands. För den som bara värnar sitt eget smala intresse är quid pro quo det naturligaste i världen. Några getter kommer inte att rädda Reagans arv i Republikanerna. Det går att önska att partiets senatorer förvandlas till modiga lejon om riksrättsutredningen visar att presidenten bör avsättas, men att hoppas för mycket är nog dumt. Nej, om något verkligen fungerar är det en ordentlig förlust i valet nästa år. Det var genom att vinna två gånger, och sedan bereda vägen just för en Bush, som Reagan slutförde sin takeover. Blir Republikanerna, som Trump brukar lova, trötta av allt vinnande med honom som ledare lär han också lyckas med att driva ut Reagans ande för gott.


Summary: REPLIK DN DEBATT 20/11. Med en brist på självinsikt som är svår att parodiera erbjuder Sveriges kristna råd regering och riksdag sin ”expertis” för att försöka sätta käppar i hjulet för förändringen när barnkonventionen blir svensk lag, skriver företrädare för Humanisterna.

Vid årsskiftet blir barnkonventionen svensk lag. Det kommer att innebära ett perspektivskifte, särskilt i fall då barns och vårdnadshavares rättigheter är i konflikt. Eftersom rättigheter tillhör individen är det en rimlig ordning att i sådana fall prioritera barnens egna rättigheter framför föräldrarnas rättigheter att bestämma över barnen. Men alla gillar inte detta. Med en brist på självinsikt som är svår att parodiera erbjuder Sveriges kristna råd regering och riksdag sin ”expertis” för att försöka sätta käppar i hjulet för förändringen. Barns rätt till egen religions- och övertygelsefrihet är säkerställd i Barnkonventionens artikel 14, där det står att ”Konventionsstaterna ska respektera barnets rätt till tankefrihet, samvetsfrihet och religionsfrihet”. Stycket därefter begränsar föräldrarnas roll till att ”ge barnet ledning då det utövar sin rätt.” Egentligen borde detta vara oproblematiskt. Barn är egna individer och har därför egna okränkbara rättigheter. Vidare föds ingen med en religiös övertygelse. Föräldrar har dock ett ansvar att efter bästa förmåga ledsaga barnen till vuxenblivandet. Detta ansvar innebär däremot ingen rätt att påtvinga barnen sin egen övertygelse. Att barns rätt till egen religions- och övertygelsefrihet ibland kommer i konflikt med starkt övertygade föräldrars rätt att välja utbildning är inget okänt problem. En del föräldrar vill till exempel inte att deras barn ska få någon utbildning. Andra föräldrar vill begränsa barnens möte med yttervärlden genom hemskolning – ett arrangemang som inte är tillåtet i Sverige. Åter andra vill att barnens perspektiv ska begränsas i religiösa skolor. Religiösa samfund har i denna fråga en tradition av att stå på de vuxnas sida. Sveriges kristna råd förstår inte hur religiösa friskolor begränsar barns religions- och övertygelsefrihet. En rätt som även inkluderar barnets möjlighet att välja bort föräldrarnas livsåskådning. De förstår inte heller att det inte krävs traditionella religioner för en god andlig och existentiell utveckling. Därför är det närmast parodiskt att de erbjuder regeringen sin ”expertis”. I stället verkar det handla om att kyrkorna behöver barn för att bibehålla medlemsantalet. Svenska kyrkan har till exempel inga problem med att skriva in spädbarn som medlemmar – individer som sedan kvarstår som medlemmar utan att tillfrågas. Detta är raka motsatsen till att värna barns religionsfrihet och en ordning som i andra organisationer anses som något djupt oetiskt. Att över huvud taget stämpla barn som inte tillfrågats med en livsåskådning är en kränkning av dem som individer och en ordning som bör upphöra. I stället är vår förhoppning att barns egna religions- och övertygelsefrihet stärks när Barnkonventionen blir lag. 20 november 2019 Debattartikel Sveriges kristna råd: ”Barnkonventionen får inte bli hinder för barns religion” Repliker Företrädare för Humanisterna: ”Sveriges kristna råd förstår inte hur religiösa friskolor begränsar barn” Slutreplik från Sveriges kristna råd: ”Barnkonventionen ger föräldrar rätt att fostra sina barn”


Summary: REPLIK DN DEBATT 19/11. Den information som artikelförfattarna efterfrågar finns redan inom ramen för de över ett hundra nationella kvalitetsregistren i Sverige av vilka många funnits i över trettio år. Problemet är inte att kvaliteten på vården inte registreras och publiceras utan att dessa data är för dåligt kända och kanske används för lite, skriver nio företrädare för kvalitetsregister i vården.

Som företrädare för ett antal svenska kvalitetsregister välkomnar vi Sir Bruce Keogh och Gabriel Heller Sahlgrens debattartikel kring värdering av resultat och kvalitet i svensk sjukvård. Vi är helt överens med författarna om att det är centralt i all kvalitetssäkring och utveckling att kunna bedöma, jämföra och publicera kvalitetsmått. Vi vill dock poängtera att den information som artikelförfattarna efterfrågar redan finns inom ramen för de över ett hundra nationella kvalitetsregistren i Sverige av vilka många funnits i över trettio år. I dag registreras i princip all vård i kvalitetsregister från amputation och protesbehandling till öron-, näs- och halssjukvård, samtliga listade på nationella kvalitetsregisters hemsida. Dessa register drivs och utvecklas av professionerna och finansieras av Sveriges Kommuner och Landsting, registrerande kliniker, industrin och ideellt arbete. De kirurgiska specialiteterna är väl representerade bland registren och ett stort antal variabler registreras kontinuerligt: exempelvis väntetider, utredningsgång, material- och metodval, blödningsmängd, rökning, medicinering liksom operatör och den klinik där operationen utförs. Överlevnad registreras, både på kort och lång sikt, liksom komplikationer och i vissa fall förändring i livskvalitet. Informationen har alltså både djup och bredd och sammanställs och publiceras kontinuerligt i årsrapporter, via vardenisiffor.se och genom andra kanaler, vilket kräver stor eftertanke för att ge en så sanningsenlig bild av verkligheten som möjligt. Många av de resultat som efterfrågas i debattartikeln är alltså öppna uppgifter. Man kan till exempel vid en sökning på vardenisiffor.se jämföra alla tänkbara kvalitetsmått fördelat på kliniker. Som exempelvis utfall vid bråckkirurgi, dödlighet vid aortakirurgi, i hur stor utsträckning man använder den av WHO rekommenderade checklistan vid operationsstart eller andel som genomgått akut öppnande av kranskärl i samband med hjärtinfarkt. Att relatera resultat av behandling till enskilda läkare är dock mindre meningsfullt. I svensk sjukvård har den enskilda kirurgen, som exempel, inte samma ställning i vårdkedjan som i England. Svensk vård är till stor del byggd på kliniker, sektioner och team snarare än på en specifik läkare som styr all handläggning av en patient, vilket ofta är fallet i England. Detta är anledningen till att svenska register trots att man har data på individnivå huvudsakligen har fokuserat på att analysera resultaten av behandling på kliniknivå, i stället för på enskild läkare. Det har genomförts ett antal internationella undersökningar där resultaten av svensk sjukvård jämförts med andra länder. Här är också jämförelsen med England av betydelse, med tanke på artikelförfattarnas fokus på brittiskt sjukvårdssystem. Det är av vikt att påpeka att svensk sjukvård upprepade gånger har visat sig vara tydligt överlägsen engelsk sjukvård vad gäller operationsrelaterad dödlighet och långtidsöverlevnad efter behandling för exempelvis kärlsjukdomar, kanske tack vare arbetet med de nationella kvalitetsregistren. Vi menar att vi i kvalitetsregistren redan har en unik resurs för utvärdering av resultat vilka möjliggör förbättringsarbeten på såväl kliniknivå som regional och nationell nivå så att vi kan få en likvärdig, bra vård över hela landet. Dagens problem är inte att kvaliteten på vården inte registreras och publiceras utan att dessa data är för dåligt kända och kanske används för lite. 19 november 2019 Debattartikel Sir Bruce Keogh, tidigare medicinsk chef för National health service, och Gabriel Heller-Sahlgren, fil dr i social policy vid Institutet för Näringslivsforskning: ”Låt Ivo betygsätta vårdgivare och publicera läkares resultat” Repliker Nio företrädare för kvalitetsregister i vården: ”I svenska vården finns redan över ett hundra nationella kvalitetsregister”


Summary: SLUTREPLIK DN DEBATT 17/11. Fredrik Olovssons argumentation i repliken är rent partipolitisk. Han saknar ett övertygande skäl till varför regeringen ska överge överskottsmålet just nu. Vi baserar vår analys på de svenska och internationella erfarenheterna av de offentliga kostnaderna av en djupare ekonomisk kris, skriver Fredrik N G Andersson och Lars Jonung.

Vår artikel där vi slår vakt om överskottsmålet har fått tre repliker: en från Fredrik Olovsson, socialdemokratisk ordförande i Riksdagens finansutskott, en annan från Markus Kallifatides och Elisabeth Lindberg, verksamma i den socialdemokratiska föreningen Reformisterna, och en tredje från Andreas Bergström vid den liberala tankesmedjan Fores. Fredrik Olovsson inleder med ett passionerat försvar av stabila statsfinanser. Här delar vi helt hans syn. Därefter hävdar han att dagens offentliga skuldnivå är tillräckligt låg. Vi kan följaktligen överge överskottsmålet för ett balansmål. Ett sådant mål innebär att staten går med underskott eftersom dagens överskott i de offentliga finanserna finns huvudsakligen i pensionssystemet. Detta skulle kräva ökad statlig upplåning. Olovssons argumentation är rent partipolitisk. Han saknar ett övertygande skäl till varför regeringen ska överge överskottsmålet just nu. Vi baserar vår analys på de svenska och internationella erfarenheterna av de offentliga kostnaderna av en djupare ekonomisk kris. Då tar vi också hänsyn till de negativa kriseffekterna på välfärden och den politiska sammanhållningen. Med hjälp av lärdomarna från historien finner vi att en offentlig skuldnivå på 25 procent av BNP är ett lämpligt mål för Sverige. Först när vi nått detta skuldmål, kan vi lämna överskottsmålet och byta till ett balansmål. Den offentliga sektorn har då ett så pass stort finanspolitiskt utrymme att den framgångsrikt kan möta en framtida kris. Erfarenheten pekar på att åtstramning under kris drabbar svaga grupper. Det vill vi undvika. Olovssons argument för större offentliga utgifter finansierade genom ökad upplåning liknar de som Kallifatides och Lindberg för fram. Enligt dem har den offentliga sektorn sparat för mycket i stället för att satsa på den offentliga välfärden. Sjukvård, kollektivtrafik, skolan har drabbats. Ojämnlikheten har ökat. Här är det viktigt att notera att kommuner och landsting under 2000-talet har ökat sin upplåning med 384 miljarder kronor. Dessa pengar har använts till offentliga investeringar. De total offentliga konsumtionsutgifterna har ökat med 22 procent i reala termer, det vill säga efter att vi räknat bort inflationen. Per person motsvarar detta en ökning med 7 procent under samma tidsperiod. Det har alltså skett betydande satsningar på den offentliga välfärden inom det finanspolitiska ramverket. Naturligtvis går det att hävda att utgifterna borde ha ökat mycket mer, men svenska folket valde i stället att rösta fram regeringar som sänkte skattetrycket med motsvarande 5 procentenheter – även detta inom det finanspolitiska ramverket. Hade väljarna valt en annan regering som behållit det tidigare skattetrycket så hade de offentliga utgifterna kunnat vara mellan 150 till 200 miljarder kronor högre i dag. Det finns ingen konflikt mellan höjda offentliga utgifter och dagens finanspolitiska ramverk. Större utgifter måste helt enkelt mötas med högre skatter som finansierar utgiftsökningen. Det vore att fara med osanning inför väljarna att hävda att det går att få mer offentlig välfärd utan att behöva betala för den. Någon måste alltid betala, antigen i dag eller i framtiden. Olovsson, Kallifatides och Lindberg väljer att skicka notan vidare till framtida generationer. Vi menar att det är ärligare att betala för dagens konsumtion med dagens skatteintäkter. Andreas Bergström resonerar på ett helt annat sätt än Olovson, Kallifatides och Lindberg. Han vill behålla skuldankaret och är öppen för att den offentliga sektorn ska ha en låg skuldkvot för att kunna möta en framtida kris. Samtidigt vill han begränsa förmögenhetsuppbyggnaden i den offentliga sektorn genom att komplettera skuldmålet med ett tillgångstak. På kort sikt vill han även se ökad upplåning för att kunna genomföra en skattereform. Vi förstår hans argument om begränsning av statens förmögenhet. Detta är helt förenligt med vårt mål om en låg offentlig skuld på 25 procent av BNP. Som vi skriver i vår artikel vill vi överge överskottsmålet först när den offentliga skulden nått den nivå vi anser ge oss trygghet inför en framtida djup kris. Det finns således ingen motsättning mellan en låg bruttoskuld som ett krisberedskapsmål och ett tak för statens tillgångar. Vi diskuterar emellertid inte denna aspekt i vår artikel. Är statens tillgångar för stora, så är det rimligt att staten säljer av dessa snarare än att öka sin upplåning. Andreas Bergström bör då ange vilka tillgångar som är lämpliga att säljas. Är det finansiella tillgångar som statens aktier i börsnoterade företag eller är det reala tillgångar som hamnar, kraftverk och vägar? Vi vänder oss mot Bergströms andra argument att vi ska låna för att genomföra en skattereform som på sikt ska gynna den ekonomiska utvecklingen genom så kallade dynamiska effekter. Problemet med dessa dynamiska effekter är att de är svåra att beräkna. Att i dag kraftigt öka statsskulden i förhoppningen om positiva effekter någon gång i framtiden är knappast förenligt med en trovärdig finanspolitik. Vi riskerar stora permanenta budgetunderskott som framtidens generationer av väljare får betala. En skattereform bör finansieras inom dagens finanspolitiska ramverk. 17 november 2019 Debattartikel Nationalekonomerna Fredrik N G Andersson och Lars Jonung: ”Att överge överskottsmålet kan leda till populism” Repliker Markus Kallifatides och Elisabeth Lindberg, S-föreningen Reformisterna: ”En underfinansierad välfärd hotar på sikt också demokratin” Andreas Bergström, tillförordnad vd för den gröna och liberala tankesmedjan Fores: ”Jonung och Andersson glömmer statens stora förmögenhet” Fredrik Olovsson (S), ordförande i riksdagens finansutskott: ”Att värna välfärden är att värna Sveriges framtida välstånd” Slutreplik från Fredrik N G Andersson och Lars Jonung: ”Övertygande skäl saknas att överge överskottsmålet just nu”


Summary: INSÄNDARE. Det är ovärdigt att hundar får vård snabbare än äldre. När medicinska insatser inte kan ske i tid innebär det ett lidande för gamla människor, skriver 84-årige Ingvar Nilsson.

Hur än de anställda inom vården anstränger sig tycks dagens system inte vara anpassat till det ökade antalet multisjuka äldre. Kompetent sjukvårdspersonal och kunskap för att utreda, diagnosticera och behandla geriatriska sjukdomar inom gerontologin finns. Men dessa resurser behöver förstärkas. Ett växande problem är de långa väntetiderna. Om man vore en hund hade djursjukhuset inom kort gjort en undersökning, ställt diagnos och behandlat. När sjukvården för människor inte kan ske i tid innebär det ett lidande. Det är ingen mening med att bli gammal om man saknar livskvalitet. När vi av självbevarelsedrift genom sund livsstil och god egenvård preventivt gjort vår insats för bästa hälsa förväntas vård och omsorg när krämpor ändå kommer. Efter ett långt livs arbete och betald skatt skulle det uppskattas att slippa vänta. Ett liv som hund hade visserligen varit betydligt kortare, men mindre oroligt genom att slippa långa vårdköer. 21 november 2019 kl 14 Insändare Ingvar Nilsson: ”Ovärdigt att hundar får vård snabbare än äldre” Svar Så skriver du svar och kommenterar


Därför tappar man håret när man blir äldre

Summary: Håret på huvudet kan vara en källa till både glädje och sorg. Varför får män ofta en kal fläck på hjässan när de blir äldre? Varför börjar håravfallet tidigare hos vissa av dem? Och finns det något man kan göra åt den allt tunnare frisyren?

Vikarna vid pannan klättrar obevekligen uppåt. Håret på hjässan börjar tunnas ut. Stiger pulsen vid tanken på detta? Du är förmodligen inte ensam. Håret är speciellt. Det fungerar inte som andra organ eller delar av vår kropp – inte helt olikt våra naglar är själva hårstrået ”dött”. Men för att ett hårstrå ska växa ut krävs en komplicerad process i hårsäcken. När själva hårsäckarna dör, vilket de gör i större utsträckning ju äldre vi blir, kan inga fler hårstrån produceras. Hur kommer det sig att hårsäckarna dör? – Det har framför allt genetiska orsaker, man har en viss hormonkänslighet i sina hårsäckar. Det säger Mikael Alsterholm, specialist i dermatologi och överläkare på Sahlgrenska universitetssjukhuset. – Hårsäckar är olika känsliga för en nedbrytningsprodukt från det manliga hormonet testosteron. Den här nedbrytningsprodukten kan påverka hårsäcken att gå i vila så att den inte producerar något mer hår. Spelar det då någon roll om man har mycket eller lite testosteron? – Det är oberoende av det. Det handlar helt enkelt om känsligheten för den här nedbrytningsprodukten, och känsligheten tycks vara väldigt individuell. Den varierar också mellan olika typer av hårsäckar, säger Mikael Alsterholm. Det är därför som män oftast tappar håret i ett vanligt mönster: ”vikar” vid tinningarna i pannan och hårförlust centralt på huvudet. Kvinnor tappar också hår när de blir äldre. De flesta får ett tunnare och glesare hår, men inte i samma mönster som många män. Läs mer: Herr B: Elegi över en förlorad frisyr Den genetiska komponenten verkar också påverka om man tappar håret i ung ålder eller behåller sitt hår länge. Varifrån man ärver de egenskaperna är inte helt klarlagt. Man brukar prata om att man ärver det från sin mammas sida, men det beror förmodligen på att den del av våra kromosomer som har hand om håret anses ligga i x-kromosomen. Hos män finns bara en x-kromosom, som är ärvd från mamman. – Men frågan är vad man gör med sådan information. Man har ju de gener man har, konstaterar Mikael Alsterholm.  Borde det inte gå att ”väcka” de hårsäckar som gått i dvala? Hittills har vetenskapen gått bet. Visst går det att transplantera hårsäckar till de uttunnade områdena på skallen – men det är en dyr process och det genererar inte någon ny hårväxt. Att få kroppen att skapa nya hårsäckar har hittills visat sig vara omöjligt. – Jag tror att en del av svaret ligger i hårsäckens biologi. Den regleras i en komplicerad väv av hormoner och andra typer av signalsubstanser och signalmolekyler, säger Mikael Alsterholm. Hårets tre faser Vi har omkring 100.000 till 150.000 hårstrån på huvudet. Varje hårsäck tillverkar nytt hår i en cykel, oberoende av hårsäckarna runt omkring. Hårstråt bildas i botten av hårsäcken genom att celler delas och sedan trycks uppåt genom hårsäcken. När de gör det, dör samtidigt cellerna. Så här fungerar de olika faserna: Fas ett: Tillväxtfas eller anagen fas. Kan ta alltifrån hundra till tusentals dagar – det är nu håret växer och blir längre. Ju längre tillväxtfas, desto längre blir håret. Fas två: Övergångsfas eller katagen fas. Kan vara i några dagar till två veckor. Nu påbörjas snart ”vilofasen”, då hårsäcken drar ihop sig och håret inte längre växer. Fas tre: Vilofas eller telogen fas. Den varar i omkring tre månader. Nu vilar hårsäcken och när hårstrået faller av påbörjas snart cykeln i hårsäcken igen. Många män tappar håret naturligt när de blir äldre – det kallas för androgen alopeci. Det ska inte förväxlas med sjukdomen alopecia areata, som innebär att håret faller av, fläckvis eller helt och hållet. Källa: Nationalencyklopedin, 1177, Follicum Så länge man inte har klarlagt signalvägarna är det ofta svårt att hitta fungerande behandlingar. – Det finns många andra till synes banala saker, till exempel förkylningar, som vi har svårt att komma åt, fortsätter han. I laboratorier har man dock lyckats skapa nya hårsäckar som producerar hår med hjälp av stamceller. Men själva hårstrået riskerar att växa både inåt eller åt fel håll, vilket har visat sig när man testat metoden på möss. Men kanske kan ny teknik i form av 3D-skrivare få styr på det hela? Amerikanska Angela Christiano, professor i genetik och dermatologi vid Columbiauniversitetet, har tittat på detta. I en artikel i tidskriften The Atlantic beskrivs hur hennes forskargrupp använt den tekniken för att generera en sorts geléform som håller hårsäcken på plats. Men även om den tekniken skulle fungera i större skala skulle den troligen bli mycket dyr. Metoder mot håravfall Hårtransplantation I en hårtransplantation flyttar man en grupp hårsäckar från ett ställe där det finns många, till exempel i nacken, till det området där håret börjat tunnas ut på huvudet. Det finns olika sätt att utföra hårtransplantationen. I det ena, som heter FUT, tas en bit av huden från huvudets baksida bort. Den delen sys sedan igen och kommer att lämna ett ärr som kan synas om håret är kort. Hudbiten delas sedan upp i små bitar, med en till fyra hårsäckar (kallade ”grafter”) i varje del. De placeras sedan in på de kala ställena på skallen. Det andra sättet kallas FUE. Där tas individuella hårsäckar bort en och en, för att sedan placeras in på de kala delarna på skallen. Denna metod lämnar flera små ärr som inte är speciellt synliga. ”Vampyrmetoden” – PRP En metod som vunnit mark på senare år är den så kallade vampyrmetoden, eller PRP som den egentligen heter. Behandlingen går ut på att man tar några milliliter blod för att ur dem utvinna speciella proteiner som sedan injiceras i skalpen. Det ska stimulera cellerna runt hårsäcken, som ska vidga sig och därför producera starkare och mer hår. Läkemedel Det finns både receptfria och ett receptbelagt läkemedel för håravfall (det receptbelagda är endast för män). Läkemedlen kan bromsa ärftligt håravfall, men effekten är inte sällan begränsad och försvinner när behandlingen avslutas. Källa: NHS, Nordic Hair Clinic, 1177 Vårdguiden Förra året fick en forskare vid universitetet i Manchester, Nathan Hawkshaw, stor uppmärksamhet när det blev känt att hans labbtester visade goda resultat. Här handlade det inte om stamceller och 3D-skrivare, utan om att använda mediciner som redan finns. Det som Nathan Hawkshaw testade var att använda ett speciellt läkemedel som ges till patienter som genomgått organtransplantationer, för att kroppen inte ska stöta bort organet. Tidigare har man sett att den medicinen också stimulerar hårväxt. Hawkshaw fann att läkemedlet påverkar ett specifikt protein i hårsäcken. När Hawkshaw sedan gick igenom den medicinska litteraturen hittade han ett annat läkemedel – för patienter med benskörhet – som också påverkar samma typ av protein. Han applicerade det på hårsäckar i labbet – och såg snabbt resultat. På två dagar hade hårskaftet vuxit på de donerade bitarna skalp som de fått från kliniker som gör hårtransplantation, berättade han för brittiska The Guardian. Resultaten är dock än så länge bara från prekliniska studier, det vill säga fasen då ett nytt läkemedel testas i laboratorium. Huruvida försöken kommer leda någonvart återstår ännu att se, menar Hawkshaw som själv gått vidare till andra projekt. För vissa känns det jobbigt, för andra gör det ingenting – men med åren tunnas alltså håret ut vare sig man vill eller inte. Finns det något man kan göra för att stoppa detta ofrånkomliga faktum? Det finns preparat som i viss mån kan bromsa ett begynnande håravfall, om man påbörjar behandlingen tidigt. Till exempel finns det verksamma ämnet finasterid i det enda receptbelagda preparatet som finns på den svenska marknaden. Det ska endast användas av män. Finasterid avser att bromsa den process där hårsäckarna blir mindre, vilket då ska göra att håret inte blir tunt i samma utsträckning som annars vore fallet. Biverkningar som minskad sexlust och oförmåga att få erektion är inte ovanliga. När man slutar använda läkemedlet, avtar också den eventuella effekten. Receptfria varianter för håravfall innehåller ämnet minoxidil, som också ska bromsa håravfallsprocessen i skalpen hos män. Exakt varför detta sker hos vissa som använder minoxidil är inte helt klarlagt. – Den riktigt effektiva och säkra behandlingen för det genetiska, åldersbetingade håravfallet – det har man inte hittat ännu, säger Mikael Alsterholm. Läs mer: Philippa Wallér fick alopeci – allt hennes hår försvann Finasterid och Minoxidil Båda dessa ämnen används i dag i preparat riktade mot män med manligt, naturligt håravfall – det som kallas androgent håravfall. Finasterid finns i preparat som är receptbelagt. Dels används det i läkemedel som ges till patienter med godartad prostataförstoring (då med fem milligram per dos), men kan också förskrivas för manligt håravfall (då med ett milligram). Anledningen till att hårsäckarna på huvudet slutar producera hår har bland annat med känsligheten för en omvandlingsprodukt av testosteron att göra. Den omvandlingsprodukten heter dihydrotestosteron, eller DHT. Med hjälp av ett enzym som heter 5-alfareduktas omvandlas testosteron till DHT. Finasterid hjälper till att hämma det enzymet, vilket kan leda till att håravfallet bromsas under den tid som preparatet används. Minoxidil användes från början för att behandla högt blodtryck – dock med flera negativa biverkningar. En av dem var ökad hårväxt. I dag finns minoxidil i receptfria preparat, i en lösning som appliceras direkt på hårbotten. För vissa hjälper detta att bromsa håravfallet. Varför det är så är ännu inte helt klarlagt. Källa: 1177 Vårdguiden, Pharmaceutical Journal


”Måste jag äta medicin mot ångest livet ut?”

Summary: Sedan tonåren har hon haft mycket och stark oro kring många olika saker. När hon började med SSRI-medicin för åtta år sedan blev oron mer ”normal” och sedan dess har livet fungerat bättre. Nu är hon drygt 30 – ska hon äta medicinen hela livet? Psykiatern Christian Rück ger råd.

Fråga: Jag är en drygt 30-årig kvinna som medicinerar med SSRI sedan lite mer än åtta år. Från början var indikationen att jag hade stark hälsoångest med påtagliga yrsel- och tinnitussymtom. När medicinen började ha effekt och det gått några månader märkte jag att inte bara dessa problem lättade – jag hade nu också mycket lättare att hantera min generella oro kring andra saker som varit en integrerad del i mitt liv sedan tonåren, som både rört ovisshet inför framtiden och småsaker i vardagslivet. Plötsligt kunde jag fundera över och oroa mig för saker i vad jag tänker mig är en mer ”normal” omfattning, och samtidigt ha utrymme och energi att kunna fokusera på annat jag ville göra här i livet. Till exempel vågade jag fatta beslut om en inriktning i livet, tog mig in på en längre högskoleutbildning som jag funderat på en tid, och som jag nu snart är klar med. Min upplevelse är att medicinen har hjälpt mig att bli en lugnare och tryggare person generellt, som kan ”släppa” saker på ett annat sätt än tidigare, vilket underlättar något enormt. Och så har åren gått. Vid ett tillfälle för fyra år sedan ville jag trappa ut medicinen. Jag hade bara fysiska utsättningssymtom som gick över efter ett par veckor. Jag kände mig sen som en stark och frisk person i knappa två månader. Sedan kom problemen smygande igen, först utan att jag riktigt märkte det själv. Jag började åter tvivla på mitt yrkesval, och oroade mig över saker som skulle kunna tänkas bli problem i framtiden. Jag började även älta saker som hänt i privatlivet under tiden jag ätit medicinen, men som jag sedan länge ”egentligen” släppt. Jag grät varje kväll. Somnade sent och vaknade tidigt. Till sist började jag äta medicinen igen. Lite också för att mitt tillstånd ”tärde” på min relation. Nu har det alltså gått fyra år till. På något sätt har jag en känsla av att jag dämpar mina orosmoment med hjälp av medicinen, att jag inte riktigt tar tag i saker jag kanske borde ta tag i, för att jag inte riktigt ”bryr” mig. Jag är orolig för att jag om jag slutar ta medicinen ska ”vakna upp” och behöva ta tag i saker jag bara låtit vara. Kanske kommer jag ångra de val jag gjort i livet. Samtidigt har jag en känsla av att jag kanske inte borde äta medicinen hela livet. Jag funderar också på att försöka bli gravid inom ett par år. Min fråga till dig är helt enkelt – hur borde jag gå vidare? Finns det några negativa effekter av att medicinera med SSRI länge, kanske ett helt liv, förutom de biverkningar man har under tiden? ”Orolig”  Svar: Hej ”Orolig”! Tack för din fråga och för att du delar med dig av detta. Jag tror många går i liknande tankar som du. Det var förra året över 1 miljon personer i Sverige som hämtade ut ett recept på antidepressiva på apoteket (640000 var just SSRI) och många undrar nog när de kan och bör sluta. Antidepressiva är ju ett lite missvisande namn eftersom den typ av läkemedel som du skriver om, SSRI, används vid en rad olika andra tillstånd förutom depression. Den hämmar ett protein i nervcellernas kopplingar som gör att det blir kvar mer serotonin i kopplingarna. Om det är just det som ger effekten av medicineringen i form av till exempel ångestlindring är inte givet och det finns andra mekanismer som diskuteras, exempelvis att nervcellernas kopplingar till varandra ändras. Och nervcellerna bryr sig inte om diagnos, det finns inga särskilda nerver för till exempel depression. Din fråga om hur du ska gå vidare är faktiskt ganska svår. Jag tänker att det är en avvägning mellan positiva effekter, nackdelar i form av biverkningar och framtida risker samt vilka alternativ som finns. Jag tolkar dig som att du har haft god effekt av medicinering, både på hälsoångesten och även mer generellt på oro, och att det gjorde att du kunde leva ditt liv mer som du ville och inte som symtomen dikterade dig att leva. Gott så! Det finns många patienter som jag träffar som inte haft lika bra effekt eller kanske ingen effekt alls. Ofta är det svårt att minnas, och läkaren som satte in medicinen är inte densamma som du träffar några år senare för uppföljning. Lätt att medicineringen bara rullar på. Om man inte har effekt bör man sluta med medicinen. Men, i ditt fall har du effekt så då är det en fråga om hur den positiva effekten ska vägas mot de eventuella nackdelarna. Du skriver inte om några biverkningar. Annars är exempelvis sexuella biverkningar som minskad lust och svårigheter att få orgasm vanliga skäl till att personer väljer att avsluta medicineringen. Innebär detta att om du har bra effekt av SSRI, och inga biverkningar, kanske du kan eller borde fortsätta med medicinen hela livet? Ja, det kan du. Det finns nu mer än 25 års erfarenhet av SSRI och det är en mycket vanlig medicin där vi har bra koll på de långsiktiga riskerna som anses små. Så även om inte precis allt är känt så finns det i dag inga skäl att sluta med medicinen på grund av eventuella framtida skador orsakade av SSRI. Du kan alltså fortsätta för alltid, men borde du? Du berättar också att du kanske planerar att bli gravid. Med åren har det blivit en allt mer tillåtande hållning till att ha kvar SSRI under graviditet. Här blir det en avvägning av möjliga skador på fostret och de faror det kan innebära för både mamman och fostret om mamman inte får behandling. Vilka är då riskerna? Det finns en svagt ökad risk för hjärtmissbildningar hos barn till kvinnor som tagit paroxetin de första 3 månaderna av graviditeten men det är fortsatt omdebatterat om det orsakas av medicineringen eller har andra orsaker. I en studie av 1.7 miljoner födslar i Norden sågs ingen koppling mellan SSRI och dödfödslar, sjuklighet i nyföddhetsperioden eller död i barnets första tid i livet. Samtidigt behöver man väga in att om mamman till exempel har en svår depression som inte behandlas kan hennes dåliga mående i sin tur påverka fosterutvecklingen. Här gäller alltså att ju allvarligare problem vi behandlar desto oftare väger skälen för fortsatt behandling under graviditet över. Här tänker jag att den oro och ångest som du beskriver inte är något som absolut kräver medicinering. En möjlighet som du kanske inte utforskat är psykologisk behandling för hälsoångest. Några kollegor på Karolinska institutet har tagit fram en internetbaserad KB-behandling för just hälsoångest som visat mycket bra effekt. Den behandlingen finns nu tillgänglig inom vanlig vård via internetpsykiatri.se. Om du inför en graviditet, eller av andra skäl, vill sluta med SSRI skulle jag rekommendera att du går i en KBT-behandling innan dess för att ha redskap om besvären smyger sig på igen. Nedtrappning av SSRI bör vara långsam, ett snäpp ner i månaden ( för exempelvis sertralin, 100 mg per dag, skulle det innebära tre månaders nedtrappning). Oro och ångest kan vara besvärliga följeslagare. Du skriver att du oroar dig för att du oroar dig för lite, att du kanske missar att bry dig om saker du borde ta tag i. Samtidigt skriver du att du när oron mildrats kunnat ta tag i saker som att studera. Det finns absolut bra saker med oro. Den kan hjälpa oss att ta tag i saker, att bättra oss. Men oro kan också vara det största hindret för just det. Du vet så klart bäst själv, men kan det kanske vara så att oron för att du oroar dig för lite är just sådan oro som hindrar mer än hjälper? Christian Här hittar du fler frågor till Insidans expertpanel, till exempel ”Jag har provat allt – hur kan jag sova en hel natt?” och ”Hur kommer jag i form med minsta möjliga ansträngning?”.


Kinas maktspråk om Gui Minhai ekar av diktaturens cynism

Summary: DN 16/11 2019. Sverige ska inte vika en tum om den fängslade förläggaren Gui Minhai. Om regimen i Peking verkligen bryr sig om ”det kinesiska folkets känslor” kan den börja med att utlysa fria val.

Exakt var finns Gui Minhai, den fängslade svenskkinesiske författaren, bokhandlaren och förläggaren? Frågan ställs i Sveriges Radios intervju med Kinas ambassadör i Sverige, Gui Congyou, refererad på ambassadens hemsida. Hans svar ekar av diktaturens maktfullkomliga cynism: ”Han är där han ska vara.” Det är i denna intervju som ambassadören framför hoten mot Sverige inför Svenska PEN:s utdelande av Tucholskypriset. Utmärkelsen går till förföljda författare och publicister. Få har förtjänat den bättre än Gui Minhai, en man som både skrivit och givit ut litteratur som kritiserat diktaturen i Peking. Intervjun, som den återges på hemsidan, skulle kunna tjäna som en skolbok i auktoritärt maktspråk. Kina välkomnar och garanterar yttrandefrihet, säger ambassadör Gui – efter att först ha konstaterat att kritik mot Kina måste baseras på ”fakta och goodwill”. Sedan följer en rad av hot mot Sverige, enbart för att Svenska PEN uppmärksammar diktaturens förföljelse av Gui Minhai och för att kulturminister Amanda Lind närvarar på fredagens prisceremoni. ”Vi kommer definitivt att vidta motåtgärder”, säger ambassadören. ”Ni ska få se. Du är smart nog att förstå vad jag menar med 'konsekvenser'. En del svenskar kan inte vänta sig att känna trygghet efter att ha sårat det kinesiska folkets känslor.” Om regimen i Peking verkligen brydde sig om folkets känslor kan den visa det på flera goda sätt – och börja med att utlysa fria och rättvisa val. Historien har lärt oss att få saker stör diktaturens hantlangare så mycket som det fria ordet. Vittnesmål från dissidenter, utsmugglade berättelser, satir – det är som en myggsvärm som tvingar den tungt beväpnade maktens dräng att slå omkring sig, svära och hota. Den kinesiska regimen har många myggor att försöka vifta bort eller dräpa. Utvecklingen i Hongkong går från mörker till ljus till mörker, situationen är i dag kanske allvarligare än någon gång sedan Kina tog över styret från britterna år 1997. Till och med i London har nu en representant för Hongkongs styre angripits och skadats av demonstranter. Polis slåss mot studenter inne på universitetsområden och skjuter skarpt på gatorna. En talesperson för Hongkongpolisen sa på tisdagen att stadens lagstyre är ”på gränsen till total kollaps”. Den gångna veckan har också sett en man stickas i brand och en annan dödas efter att ha träffats i huvudet av en tegelsten. Trots att våldet trappats upp även av demonstranterna tycks deras stöd hos befolkningen inte minska; affärsmän och börsmäklare använder sina raster till att gå ut på viktiga gator och blockera trafiken. Den 24 november ska lokalval hållas i Hongkong. Vad som händer med dem är osäkert, i synnerhet som oppositionen tros ha chansen att nå ovanligt stora framgångar i våldets skugga. När diktaturen försöker flytta fram sina positioner måste demokratin stå emot. Sverige har inte stor makt att påverka utvecklingen i Hongkong, men EU har det. Om inte unionen visar nolltolerans mot statligt övervåld och inskränkningar i människors självbestämmande kan man undra vad den alls har för syfte. Den kinesiska ambassadörens hot innebär en upptrappning även mot Sverige. Vi får inte vika i frågan Gui Minhai. Han är en sällsynt värdig mottagare av Tucholskypriset. Självklart ska regeringen markera sin närvaro när det fria ordet uppmärksammas och hyllas. Stefan Löfvens försäkran på fredagen, ”vi tänker inte falla för den här typen av hot”, är en självklarhet.


Summary: DN DEBATT 15/11. Under två år har vi kombinerat telefonintervjuer med en onlinerekryterad webbpanel. Visserligen blev vår barometer den mest träffsäkra, men i riksdagsvalet visade det sig att vårt kvarstående inslag av telefonintervjuer försämrade träffsäkerheten. Slutsatsen är att vi nu överger telefonintervjuer som metod i väljarbarometern, skriver företrädare för Demoskop.

Tillförlitligheten i opinionsundersökningar diskuteras ständigt. Resultaten kan få stor politisk betydelse. Särskilt känsliga är väljarbarometrarna som följer utvecklingen av partisympatierna. Flera faktorer gör att tillförlitligheten ifrågasätts. Allmänhetens kommunikationsvanor förändras snabbt samtidigt som viljan att delta i undersökningar i dag är historiskt låg och sjunkande. Det finns också tecken på att man ibland drar sig för att svara uppriktigt på frågor om partisympatier. För knappt två år sedan genomförde Demoskop parallellmätningar med olika urvals- och insamlingsmetoder. Traditionella telefonintervjuer baserade på ett slumpmässigt befolkningsurval (så kallat sannolikhetsurval) metodtestades tillsammans med flera olika typer av onlinepaneler. Vi kunde samtidigt konstatera att allmänhetens vana att inte svara på samtal från okända nummer på mobiltelefoner hade tillkommit som ett problem för telefonundersökningar som allt oftare ringer på mobilnummer (DN Debatt 30/12 2017). Det var dessutom känt att telefon inte är en ideal datainsamlingsmetod om frågor kan uppfattas som känsliga. Slutsatsen då blev att telefonintervjuer behövde kompletteras med webbaserade intervjuer. Tack vare den metodrevisionen blev Demoskops väljarbarometer den som kom närmast resultatet i riksdagsvalet 2018. Förutsättningarna för opinionsundersökningar fortsätter att förändras. Därför har Demoskop genomfört ett nytt metodtest av olika undersökningsmetoder. Två olika leverantörer av telefonintervjuer, som båda används i välkända väljarbarometrar som publiceras i riksmedier, har parallelltestats med två onlinepaneler som har olika källor. Vidare har vi uppdragit åt en branschledande leverantör av urval att försöka ta fram telefonnummer till ett slumpmässigt befolkningsurval. Vi har också upprepat 2017 års undersökning av allmänhetens benägenhet att inte svara på samtal från okänt nummer. Bortfall kan vara en allvarlig felkälla. Vårt metodtest visar på ett betydande bortfall i telefonmätningarna. Av ett slumpmässigt befolkningsurval saknas telefonnummer till 20 procent av de utvalda personerna. Därefter är det ytterligare 34 procent av urvalet som man inte lyckas komma i kontakt med: fel nummer, ingen svarar, man når bara en telefonsvarare, i vissa fall finns språk- eller hörselproblem. Innan man har fått kontakt med urvalspersonerna har 54 procent av det ursprungliga urvalet redan fallit bort. Av de återstående 46 procent där man får kontakt är det närmare hälften, 20 procentenheter, som inte vill bli intervjuade. Av det ursprungliga urvalet är det i slutänden 26 procent där man kan genomföra en intervju (1.000 telefonintervjuer, slumpmässigt allmänhetsurval, genomförda 9–16 oktober 2019). Det som från början var ett slumpmässigt urval är det till slut inte längre om det finns systematik i bortfallet. Bortfallssiffran kan dessutom vara i underkant. I det separata försöket att nummersätta urval, där Demoskop har haft full insyn i urvalet, var bortfallet markant större. Där saknades telefonnummer till 34 procent av urvalet, och bortfallet var särskilt stort bland yngre. I åldersgruppen 18–38 år saknades nummer till hela 46 procent av de utvalda. Med så höga bortfall blir undersökningar känsliga för om olika grupper är systematiskt lättare eller svårare att komma i kontakt med. Särskilt känsligt blir det om det finns en åsiktssystematik i bortfallet, det vill säga ett samband mellan de åsikter man vill undersöka och sannolikheten för att man deltar i undersökningen. Demoskops analys av oviljan att svara på samtal från okänt nummer tyder på att det kan finnas en sådant samband. Att undersöka kontaktovillighet har uppenbara metodsvårigheter och resultaten bör tolkas försiktigt. Men undersökningen indikerar att ovilja att ta samtal från okända nummer är utbredd och ökar. I dag uppger tre av fyra i en onlineundersökning att de sällan eller aldrig svarar på okända nummer. Andelen har ökat med 12 procentenheter de senaste två åren. 29 procent uppger att de aldrig svarar på okända nummer. Screening av okända nummer ser ut att variera med åsikter. Det är vanligare om man står längre till höger (röstar på M, KD eller SD) eller längre till vänster (röstar på V) än när man röstar på något av januaripartierna (S, C, L och MP). Andelen som aldrig svarar på okända nummer är 10 procentenheter högre bland SD:s väljare (33 procent) än bland januaripartiernas (23 procent). Ett sätt att utvärdera alternativa metoder för en väljarbarometer är att analysera hur väl man lyckas reproducera resultatet av det senaste riksdagsvalet i undersökningen. Om man gör en urvalsundersökning som är helt utan andra fel än det som uppstår för att man undersökt ett urval och inte hela populationen, dvs alla uppgiftslämnare medverkar, minns rätt och svarar sanningsenligt, skulle svaren på frågan om vad man röstade på i det senaste valet ge ett resultat som speglade det verkliga valresultatet. Så ser det aldrig ut. Dessa andra fel är ofrånkomliga, och storleken på dem ger en indikation på hur stora mätfelen är med olika metoder. Vårt metodtest visar att det fortfarande finns svårigheter med att korrekt skatta SD-sympatier via telefonintervjuer. Efter att ha vägt för skevheter i urvalen underskattar telefonundersökningar andelen SD-väljare i föregående val med cirka 4 procentenheter. Motsvarande siffra för onlinepanel visar en relativt blygsam underskattning (–0,5 procentenheter). De sammanlagda avvikelserna mot föregående val är större i båda de testade telefonmätningarna jämfört med onlinepanel. Bland praktiker som dagligen arbetar med telefonundersökningar är felen välkända, men de diskuteras sällan offentligt och konkret. Under två år har Demoskop kombinerat telefonintervjuer med en onlinerekryterad webbpanel. Visserligen blev vår barometer den mest träffsäkra, men i riksdagsvalet visade det sig att vårt kvarstående inslag av telefonintervjuer försämrade träffsäkerheten marginellt. Slutsatsen för Demoskops del efter denna utvärdering är att nu överge telefonintervjuer som metod i väljarbarometern, främst på grund av bortfall och vissa mätfel. I takt med att kommunikationsvanor förändras och viljan att svara på undersökningar minskar blir metodfrågor allt svårare. Det finns också betydande kvalitetsskillnader mellan olika metoder. Det vore därför felaktigt att påstå att en metod är överlägsen en annan. Det som krävs är att fortsätta utvärdera hur dessa presterar i svenska sammanhang och att offentligt redovisa resultaten. På det sättet kan vi öppna för en konstruktiv och transparent metoddiskussion. Det här är vårt försök att bidra till den. 15 november 2019 Debattartikel Karin Nelsson, vd, Anders Lindholm, senior advisor, Lars Lyberg, senior advisor, Peter Santesson, opinionschef, Demoskop: ”Nu slutar vi mäta väljarnas partisympatier via telefon”


Experten: Sårbara män riskerar att bli hatiska

Summary: Känslan av att vara ensam, utstött och avvisad av samhället kan få vissa att ansluta sig till till olika våldsbejakande grupperingar – bland annat med män som säger sig hata kvinnor. – Sårbara personer fångas lätt upp av kriminella gäng och grupper med extrema åsikter – eller attraheras av enkla budskap som förklarar deras ensamhet, säger rättspsykiatern och professorn Marianne Kristiansson.

Under de senaste åren har man uppmärksammat en grupp män som bland annat på nätet uttrycker ett ofta extremt hat mot kvinnor. Ett fåtal av dem, främst i USA, har gått så långt att de genomfört massmord i sin kamp mot feminismen. De här männen brukar kallas incels, som står för involuntary celibate eller ofrivilligt celibat på svenska. Det handlar om en grupp som anklagar feminismen och kvinnor i allmänhet för att de inte får kärlek och sex. Marianne Kristiansson är en av landets främsta experter på rättspsykiatri. Hon är utbildad läkare och professor på Karolinska institutet, och forskar bland annat om våldsamma män och deras beteende. – Utifrån mitt kliniska perspektiv är min bild att personer som upplever ofrivillig ensamhet, som känner sig utstötta ur samhällsgemenskapen, kan utveckla ett starkt hat. Och detta hat kan rikta sig åt olika håll och få näring på nätet. Vilka som sedan tar till våld är svårt att avgöra på förhand. Marianne Kristiansson talar om att de direkta orsakssambanden kan vara svåra att hitta, och säger att det ännu inte finns tillräckligt med forskning inom det här området. Hon tycker att många i dag tappat förståelsen för det grundläggande mänskliga behovet att tillhöra en grupp. Ofrivillig upplevd ensamhet, sann eller falsk, kan möjligen vara en sårbarhetsfaktor för att lockas av extrema åsikter. – Den här känslan av ensamhet, eller utstötthet, kan få en del att ansluta sig till våldsbejakande grupper. Här finns ett brett spektrum från nazister till extrema religiösa grupperingar, men även män som säger sig hata kvinnor. Läs mer: Allt fler män drivs av ett extremt kvinnohat För män som inte klarar av att etablera kontakter med kvinnor finns i dag en rad forum på nätet att hämta argument ifrån. Ett budskap som sprids där är att det är kvinnornas eller feministernas fel att män inte får ha sex. – Sårbara personer fångas lätt upp av kriminella gäng och grupper med extrema åsikter eller attraheras av enkla budskap som förklarar deras ensamhet. Men det här gäller långt ifrån alla som har en större sårbarhet, understryker Marianne Kristiansson. Fast det tycks finnas vissa personlighetsdrag, till exempel lättkränkthet och att vara snabb att visa aggressivitet, som gör att vissa lockas av sådana budskap och grupper. Samhällsförändringen har medfört att en del män upplever att de förlorat i status. På nätet skyller många män kvinnorna för sina tillkortakommanden. – För många är nätet en källa till nya sociala kontakter som bryter ensamheten. Men alla har inte tillräcklig förmåga att bedöma allt som virvlar förbi i flödet. Budskapet på nätet kan vara förrädiskt med sitt ibland enkla och endimensionella innehåll. – Tröskeln för att anamma och bejaka extrema budskap blir lägre för den gruppen. I en tidigare artikel talar terrorforskaren Magnus Ranstorp om att polis och myndigheter har svårt att upptäcka och spåra så kallade ensamvargar, personer som i värsta fall kan begå våldshandlingar. – Jag delar den bilder och ser också det som ett problem. Inte heller här finns det så mycket forskning om hur vi ska kunna hitta och nå denna grupp män, säger Marianne Kristiansson. Hon håller inte med dem som snabbt gör en koppling mellan kvinnohat och tecken på psykisk ohälsa och psykisk sjukdom. – Som jag nämnde är ofrivilligt socialt utanförskap, social rejection, en viktig förklaring till att någon lockas av extrema åsikter. Upplevelsen av att vara ensam kan hos en del utvecklas till hat och missnöje och för den som inte har kontroll över sina aggressiva impulser kan det leda till våldsamma handlingar, säger Marianne Kristiansson. Catia Hultquist: Incelmännen sörjer något de tror tagits ifrån dem Läkaren och psykiatern Stefan Krakowski har i sitt yrke mött flera män som säger sig hata kvinnor. Han anser att det behövs mer kunskap om denna grupp inom vården och i samhället i stort. Före ronden läste han en morgon igenom en anteckning som nattjouren skrivit om en 22-årig man som lagts in på den psykiatriska mottagningen efter att ha sökt hjälp mot sina sömnproblem. Under akutbesöket hade mannen uttalat sitt hat mot politiker i allmänhet och den sittande regeringen i synnerhet. När Stefan Krakowski senare träffar den unge mannen säger denne att de som styr landet är landsförrädare och att han skulle skjuta dem om han bara ägde ett vapen. Invandrare och asylsökande är roten till det onda - och kvinnorna. – Den här killen hade aldrig varit ihop med någon tjej. Ingen ville vara med honom och så skulle det förbli resten av livet, menade han. När jag senare gick in på hans Facebooksida upptäckte jag länkar till högerextrema och främlingsfientliga sajter, berättar Stefan Krakowski – Där fanns också en rad rad kvinnofientliga budskap och hatiska inlägg mot ”feminismen”. Den unge mannen är av allt att döma en ”incel” det vill säga en person som lever i ofrivilligt celibat och anklagar kvinnor för att deras liv är så dystert. Incel-rörelsen startades av kanadensiska Alana som kände sig vilsen i dejtingvärlden och också var osäker på sin egen sexualitet. Så småningom hittade hon en partner och startade då en hemsida på nätet för att hjälpa andra i samma situation. Men snart kidnappades denna av män som gav begreppet incel en mer hotfull och skrämmande innebörd. Stefan Krakowski tror att finns en påtaglig våldspotential hos ett fåtal i incel-sfären. I fjol dödades 29 personer i USA i attentat som kan härledas till kvinnohat. Stefan Krakowski har tjänstgjort som överläkare i psykiatrin i Sverige, men även arbetat utomlands i perioder. Han har studerade terrorism vid St Andrews-universitetet i Skottland och arbetat med säkerhetsfrågor inom den svenska försvarsmakten. – Det behövs mer forskning om incels och deras drivkrafter. Samtidigt behöver vi lära oss mer om kvinnohatande mäns kopplingar till högerextrema krafter, menar Stefan Krakowski. Läs mer: Män som lever i ofrivilligt celibat allt vanligare i böcker och filmer Incel-sfären är ingen rörelse i egentlig mening med ledare och så vidare. Istället handlar det om en löst sammansatt gruppering av män som skriver i vissa forum på nätet. Gemensamt är att de anser att kvinnorna har tagit makten i samhället, och inte visar män den uppskattning som de naturligt ”har rätt” till. Kvinnohat och förakt mot kvinnor finns som en röd tråd genom många incel-forum. En del anonyma män talar om våldtäkter de begått, vill mörda ”snygga” kvinnor eller ha råd om hur man psykiskt och fysiskt man skada kvinnor. Enligt Stefan Krakowski föraktar många av incelmännen sig själva. De känner skam över att ingen kvinna vill ha dem. En del ser självmord som den enda utvägen och vissa drömmer om att genomföra våldshandlingar , säger Stefan Krakowski. Nyligen publicerade data från Pirus (Profiles of individual radicalization in the United States), tyder på att drygt 8 procent av terrorister totalt har tecken på psykisk sjukdom medan det bland så kallade ”ensamvargar” som begår terrorhandlingar handlar om en fjärdedel, säger Stefan Krakowski.


Summary: REPLIK DN DEBATT 12/11. Givet att den sociala pelaren nu tyvärr är verklighet är det avgörande med en svensk kraftsamling för att motverka lagstiftning som är direkt problematisk för den svenska modellen. För båda våra partier kommer detta vara prioriterat och vi samverkar gärna med parterna för att uppnå detta, skriver Europaparlamentarikerna Tomas Tobé (M) och Sara Skyttedal (KD).

Det är ett välkommet besked från företrädarna från LO, PTK och Svenskt näringsliv att de ska göra allt de kan för att försvara den svenska modellen mot missriktad EU-lagstiftning. Det är Socialdemokraterna och Stefan Löfven som satt denna boll i rullning, som kan resultera i bland annat en europeisk lagstiftad minimilön, vilket ytterst hotar svenska kollektivavtal och vår partsmodell. Det var Löfven som tog initiativ till det sociala toppmötet i Göteborg 2017, där principerna för en social pelare slogs fast, och som manat på för ett mer ”socialt Europa”. Moderaterna och Kristdemokraterna har länge påtalat problemen som följer av inrättandet av en social pelare. Den oro LO:s Karl-Petter Thorwaldsson nu ger uttryck för klingar dock falskt. Då Thorwaldsson sitter i Socialdemokraternas högsta ledning, är det ytterst där han bör säkra stöd om han menar allvar med sina utfästelser. Socialdemokraterna behöver ompröva sina ställningstagande och sitt agerande kopplat till åtgärder som härrör från den sociala pelaren. De bör också uppmana sina partikamrater i Europaparlamentet att sluta elda på för förslag som utmanar svenskt självbestämmande över arbetsmarknaden. Det duger inte längre med fina ord i den svenska debatten för att sedan agera i motsatt riktning. Trygghet och rimliga villkor på arbetsmarknaden samt att respektive medlemsland förbättrar sina välfärdssystem är självklart fördelaktigt. Detta måste dock ske utan att kompromissa bort vår fungerande svenska arbetsmarknadsmodell. Redan när den sociala pelaren initierades stod det klart att det skulle komma att leda till skarp lagstiftning. Flera lagförslag har redan presenterats och röstats igenom, exempelvis arbetsvillkorsdirektivet, införandet av en europeisk arbetsmarknadsmyndighet och direktivet för balans mellan arbete och privatliv. Moderaterna och Kristdemokraterna varnade för den här utvecklingen: att ge EU mer makt när det gäller arbetsmarknad och välfärd kommer få långtgående konsekvenser för svensk del. Varningar som viftades bort av Stefan Löfven som orättfärdig kritik. Givet att den sociala pelaren nu tyvärr är verklighet är det i stället avgörande med en svensk kraftsamling för att motverka lagstiftning som är direkt problematisk för den svenska modellen. För båda våra partier kommer detta vara prioriterat och vi samverkar gärna med parterna för att uppnå detta. Den svenska regeringen är dock fortsatt svaret skyldig om vilka initiativ de avser ta för att undvika skarp lagstiftning. Det finns ett stort mervärde av det svenska EU-medlemskapet, inte minst vad gäller tillväxt, välstånd och utveckling. Det förtas inte av att arbetsmarknads- och välfärdspolitiken fortsatt beslutas i Sverige. 12 november 2019 Debattartikel Karl-Petter Thorwaldsson, LO, Martin Linder, PTK, och Mattias Dahl, Svenskt näringsliv: ”Regeringen måste stoppa EU-förslaget om minimilön” Repliker Eva Nordmark (S), arbetsmarknadsminister: ”Jag kommer att försvara den svenska arbetsmarknadsmodellen” Abir Al-Sahlani (C), Europaparlamentariker: ”Naivt tro att sociala pelaren inte skulle leda till lagstiftning” Europaparlamentarikerna Tomas Tobé (M) och Sara Skyttedal (KD): ”Vilka initiativ tänker regeringen ta för att undvika skarp lagstiftning?” Luca Visentini, generalsekreterare, Europeiska fackliga samorganisationen (EFS): ”Fel information om EU-förslaget om minimilöner”


”Klimatförnekare sviker barnen”

Summary: INSÄNDARE. Klimatförnekare sviker barnen. Den dag unga inser att vi inte ens försökte att ge dem en framtid kommer de att bli väldigt arga, skriver Monica Grunander.

Den senaste tiden har man fått höra påståenden om att klimataktivisten Greta Thunberg skrämmer barn när hon berättar om hur vi måste ändra vårt sätt att leva för att vi i framtiden ska få en miljö att kunna leva i. Barn är kloka. När de får reda på hur illa det är med vår miljö, men att det finns tid att agera, tror jag bara de agerar på ett positivt sätt. Det är ju trots allt deras framtida värld som hotas. Det jag däremot tror skrämmer barn är när de ser den äldre generationen reagera negativt på information från forskare, ifrågasätta eller negligera den helt och hållet. Jag tror på ungdomen, dess mod, styrka och framåtanda. Den dag unga inser att vi inte ens försökte att ge dem en framtid kommer de att bli väldigt arga. 13 november 2019 kl 16 Insändare Monica Grunander: ”Klimatförnekarna sviker barnen” Svar Så svarar du och kommenterar


Summary: INSÄNDARE. Bygg om bensinbilar till biogasdrift med bidrag på 50.000 kronor per bil. Då skulle antalet biogasbilar snabbt passera antalet elbilar, skriver Göte Gunnarsson.

Etanolbränsle är ett exempel på hur politiker grovt missbedömt verkligheten. Samma situation kan uppstå med satsningen på elbilar där tveksamma subventioner styr i fel riktning. I landet finns cirka 4,9 miljoner personbilar. Nästan tre miljoner drivs på bensin eller etanol. Dessa kan lätt byggas om till biogasdrift. En elbil är för vanligt folk en alltför dyr investering. Att göra sig av med en väl fungerande bensinbil i förtid är direkt kontraproduktivt. Ur miljösynpunkt ska man verkligen fundera på de stora batterierna som elbilar kräver och som senare ska skrotas. Infrastrukturen för biogas är utbyggd i många kommuner som använder gasbussar i lokaltrafiken. Biogas ger jobb i Sverige och minskar behovet av att importera fossil olja. Råvaran till biogas utgörs av bland annat matavfall och gödsel från jordbruk. Svante Axelsson, nationell samordnare för Fossilfritt Sverige, har med viss frustration skrivit i DN (8/4) att ”det krävs en rad snabba politiska beslut för att nödvändiga investeringar ska göras i tid”. Se snarast till att subventionera ombyggnad av begagnade bensinbilar till biogas med 50 000 kronor styck. Då är jag är övertygad om att antalet biogasbilar snabbt passerar antalet elbilar. DN Åsikt 13 november 2019 kl 15 Insändare Göte Gunnarsson: ”Bygg om bensinbilar till biogasdrift med bidrag” Svar Så svarar du och kommenterar


Summary: INSÄNDARE. Berlinmuren föll inte – den revs utifrån. På 30-årsminnet är det är dags att erkänna att vi i väst applicerade idéer om vårt samhällssystems överlägsenhet på invånarna i öst som ville ha en dräglig tillvaro, skriver Jörgen Hansson.

Inför 30-årsminnet av öppnandet av Berlinmuren talas det om murens fall. Med den beskrivningen vill vi, som bildligt talat var med på utsidan, ge sken av en händelse som om den vore orsakade av en oundviklig naturkraft. Men muren föll inte. Den revs av människor. Utifrån. Radiokanalerna Radio Free Europe och Voice of America tillsammans med västländers underrättelseoperationer var delar i en lång och utdragen påverkansoperation från väst, vars syfte var att underminera det östeuropeiska, Sovjetdominerade samhällsystemet. Vi som var aktiva på den tiden intalade oss att vi var en del i ett humanitärt projekt, vars syfte var att befria medborgarna i de berörda länderna. Många i öst var uppenbarligen missnöjda. Vi projicerade en längtan efter liberal demokrati på dem. Men de flesta var mest intresserade av jeans, fungerande bilar, popmusik och annat som människor uppskattar i vardagen. Det lät mycket bättre att vara en del i östeuropéernas befrielse än att vara en del av en ett långsamt och i det närmaste oblodigt slag, som slutligen ledde till kollapsen. Men det var ren och skär maktpolitik. De idealister som i dag inbillar sig något annat är antingen aningslösa eller utövar historierevanschism på sig själva. Vi i väst applicerade med höga ideal våra idéer om vårt samhällssystems överlägsenhet på invånarnas egentliga önskan om en drägligare vardag. Mina egna minnen handlar om kontaktskapande åtgärder före 1989 och en lång bilresa två dagar efter att gränsövergången vid Bornholmerstrasse öppnats till den mentalt återuppståndna tyska huvudstaden. Jag kunde gå rakt in i Stasis huvudkvarter vid Nordmannen Strasse, en tidigare sluten byggnad jag bara sett från utsidan. Det kändes overkligt när det i den höga byggnadens trapphus regnade tidigare hemligstämplade dokument som kastats ut av euforiska demonstranter. Under de kommande åren tog jag emot politiker som behövde internationella kontakter och kunskap. På den svenska biståndsmyndigheten Sidas uppdrag medverkade jag under flera år i ett demokratiutvecklingsprojekt med utbildning av polska och litauiska borgmästare i hur lokal demokrati fungerar hos oss. Det handlade om att vända alla strukturer upp och ner. Tidigare kom pengar och direktiv uppifrån. Nu skulle medborgarönskemål omvandlas till politik som skulle mötas av lokal skatteuppbörd. De tolkförmedlade seminarierna hade svårt att nå fram tills jag förstod att jag använde samma ord som de östeuropeiska politrukerna använt. Till och med språket var på ett orwellskt sätt ockuperat. Med omskrivningar och nyord blev det däremot ett stort engagemang. Frågor som ofta återkom när jag kom hem gällde miljöförstöring – en plågsamt skrämmande verklighet jag inte kunde förneka. Det som däremot var svårare att förmedla, utan att förnedra de underbara människor jag lärt känna, var det faktum att den ”mentala miljöförstöringen” skulle bli så mycket svårare att sanera. Det skrämde mig mer och skulle på några årtionden visa sig stämma. Artigt och tacksamt tog de emot den frihet som skänkts dem. Men i takt med tidens gång och en allt njuggare inställning från väst har man sakta fallit tillbaka till de normer och värderingar som satt sig så djupt. Ett i det närmaste halvt århundrades indoktrinering hade gjort djupare intryck än vad något årtiondes frihet kunde radera. Vissa som i dag stolta talar om ”murens fall” är förundrade över vad ”de därefter gjorde med sin revolution”. Indignerat undrar debattörer ”hur de kunde slarva bort sin frihet” på några årtionden. De har säkert läst och skummat på ytan. Men om man lärt känna människor på djupet framstår inte det inträffade som så märkligt. Västs agerande var till lika delar generellt lika aningslöst och i grunden maktpolitiskt som USA-koalitionens senare invasion av Irak. Man ville påtvinga andra länder sitt samhällssystem, bara mer subtilt i Östeuropas tidigare fall. När vi tar del av information om undergrävande påverkansoperationer mot Brexit-omröstningen och USA:s senaste presidentval samt ryska trollfabriker som med falska konton på sociala medier orkestrerar ett gradvis sönderfall av våra liberala demokratier blir vi ofta indignerade. Men det är enbart en teknologiskt uppgraderad kopia av hur väst besegrade öst. Det vet de som orkestrerar dessa åtgärder i dag. De vet att det fungerade – genom dyrköpt erfarenhet. Denna nutidshistoria blir så mycket mer levande i dessa länder då all historia tidigare redigerades och retuscherade intill oigenkännlighet, och därmed blev ointressant. Allt som hände från systemkollapsen och framåt blir däremot deras gemensamma nutidshistoria. Med vår avsevärt längre gemensamma historia blir det som hände för 30 år sedan ”bara” ett led i handläggningen vår positiva samhällsutveckling. I uttrycket ”Murens fall” ligger den självsuggestion som gör oss immuna mot förståelsen om vad av de verkliga åtgärderna utgjordes av och syftade till då. Därmed följer en oförståelse för vad samma åtgärder som utövas mot oss nu kommer att resultera i. Med förståelse skulle vi insiktsfullt kunna analysera situationen och med vårt totala teknologiövertag vidta relevanta motåtgärder på strategisk nivå. I avsaknad av denna insikt ägnar sig de flesta tongivande talespersoner åt att förfasas över tingens nuvarande tillstånd, och förundras över att inte ”de” varit mer tacksamma för den revolution ”vi” gav dem. Även jag är fortfarande lika övertygad om att vi har rätt och de har fel. Skillnaden är att om man verkligen sätter sig in i deras situation och fullt ut byter perspektiv framstår spegelbilden av rätt och fel inte lika självklart. De anser sig från sina utgångspunkter ha lika rätt nu som vi ansåg oss ha då. Det, är det som är så infernaliskt svårt att förstå. De är inte dumma, elaka eller ogina. De har bara en annan utgångspunkt, ett omvänt perspektiv. Nej, muren föll inte. Den revs av människor. Utifrån. 9 november 2019 kl 05 Insändare Jörgen Hansson: ”Muren revs utifrån av falska löften från väst” Svar C-G Pernbring: ”Berlinmuren revs av det östtyska folket” Så svarar du och kommenterar


Summary: INSÄNDARE. Svårt sjuka får betala priset för besparingarna på Karolinska universitetssjukhuset i Solna. Eftersom den privatdrivna vården har skrivna kontrakt med Region Stockholm kan inte besparingar ske där, skriver 153 barnläkare på Astrid Lindgrens barnsjukhus i ett öppet brev.

Det som sker i vården i Region Stockholm är mycket oroande och kommer att få långtgående konsekvenser. Karolinska universitetssjukhuset har blivit ålagt att spara 1,6 miljarder kronor. Det är en svindlande stor summa. Politiker som uttalar sig säger att det beror på att sjukhusets kostnader har dragit iväg. Nu har ett varsel lagts om uppsägning av 250 läkare och 350 undersköterskor vid sjukhuset. Beslut om sjukhusbygget och upphandlingen togs av politiker, vilket beskrivits mycket väl i dagspressen och i boken ”Sjukt hus”. Omorganisationen och konsultupphandlingen är en skandalkantad historia beskrivna i boken ”Konsulterna”. Dessa skeenden visar tydlig att vården bör utformas och skötas av de som arbetar i den, inte av politiker eller konsulter. Region Stockholm har ökande utgifter för internetförmedlad vård. Vi har länge förstått, men nu har forskning också visat, att ”nätläkare” inte avlastar den övriga sjukvården. Därtill har politiker förvånats över att Vårdval Stockholm har blivit så mycket dyrare än de räknat med. Vi som arbetar i vården ser att den privata vården inte sällan fungerar på ett helt annat sätt. Privata vårdgivare drivs av vinstuttag. Tillgängligheten kan i vissa fall öka för människor med mindre komplicerade sjukdomar, det är sant – men varifrån tas resurserna? Man drar inte heller lärdom av tidigare misstag. Vårdval har nu införts även för barn i Stockholm. Detta har lett till att alla landstingsdrivna barnmottagningar i regionen, utom en, har tvingats stänga under våren 2019. Vi undrar nu hur politikerna har tänkt på längre sikt. När tidigare beslut lett till att vården har stora problem med ökande kostnader vill politikerna spara. Eftersom den privatdrivna vården har skrivna kontrakt med Region Stockholm kan inte besparingar ske där. I stället görs besparingar i den landstingsdrivna vården, det vill säga vården av de svårast sjuka patienterna. Karolinska universitetssjukhuset är ett högspecialiserat sjukhus där vi tar hand om patienter med ovanliga och komplicerade sjukdomar från i stort sett hela Sverige. Vi tar hand om barn, de svårast sjuka barnen, som behöver vårdas på sjukhus. Detta är avancerad och dyrbar sjukvård. Vi sliter varje dag med platsbrist, långa väntetider och oerhört hög arbetsbelastning. Vi arbetar ständigt på marginalerna och tummar på patientsäkerheten. Ytterligare besparingar är otänkbara och äventyrar säkerheten i vården ytterligare. Besparingarna kommer, om de genomförs, också att få långtgående konsekvenser för vården de närmaste decennierna. När läkare måste sluta kommer vi inte kunna utbilda yngre kollegor för högspecialiserad vård. Mycket av den kompetens vi i dag har riskerar att gå förlorad. Politikerna tvingar fram besparingar i vården av de svårast sjuka för att finansiera tidigare dåliga beslut i stället för att omfördela resurserna eller höja skatten. Även Södersjukhuset, Danderyds sjukhus och Södertälje sjukhus har fått i uppdrag att spara. De besparingar som man nu är i färd med att genomföra kommer att få förödande konsekvenser på både kort och lång sikt. Det är de svårast sjuka patienterna som får betala priset. 8 november 2019 kl 09 Insändare Agneta Uusijärvi och ytterligare 152 barnläkare på Astrid Lindgrens barnsjukhus: ”Svårt sjuka får betala priset för besparingar” Svar Gabriel Kroon: ”Ta pengar från inhyrd personal på Karolinska” Aida Hadžialic, Talla Alkurdi, Jens Sjöström och Robert Johansson: ”Marknadsstyrning dränerar vården på pengar” Irene Svenonius och Anna Starbrink: ”Karolinska måste anpassa sig till mindre kostym” Aida Hadžialic, Talla Alkurdi, Jens Sjöström och Robert Johansson: ”Värna vården av de svårast sjuka” Irene Svenonius och Anna Starbrink: ”S i Region Stockholm blundar för verkligheten” Karin Andersson, Emilia Amby, Kristina Mazetti, Angelica Edström, Felina Parmstad, Carolina Lizén, Tora Arrbo Bodin, Farida al-Jeddahwi och ytterligare 134 sjuksköterskor och andra anställda på Astrid Lindgrens barnsjukhus: ”Rör inte våra kollegor på Karolinska” Lasse Tocklin: ”Svenonius far med osanning om vårdköerna” Afrodite Psaros Einberg och ytterligare 210 läkare på Karolinska universitetssjukhuset: ”Politikerna bryter mot hälso- och sjukvårdslagen” Irene Svenonius, Anna Starbrink och Ella Bohlin: ”Rätt vård ska ske på rätt plats i Stockholm” Så skriver du svar och kommenterar Läs mer: Intervjuer med några av undertecknarna


Summary: INSÄNDARE. Hårdare tag mot unga brottslingar kan få motsatt effekt. Ungdomar som begår brott är ingen homogen grupp, skriver socialsekreteraren Filip Hallhagen.

Att antalet ungdomsrån ökar är på många sätt förvånande. Den typen av brott har under flera år varit på tillbakagång i och med den kraftigt minskade kontanthanteringen i samhället. Det är i stället narkotikahandeln som är navet kring vilket den organiserade brottsligheten snurrar. Uppgången av antalet ungdomsrån kan delvis förklaras av att så gott som alla numera går runt med dyra mobiltelefoner. i vissa fall är även dyra ytterkläder ett lätt ekonomiskt byte. Att brottsoffren vittnar om hur de blivit behandlade på ett förnedrande sätt med inslag av sadism ger oss en ledtråd om att det kan finnas andra motiv än de rent ekonomiska. Om det skett en brutalisering av dagens ungdomskultur och förnedring och dominans är ett av dess uttryck, vad säger det i så fall? Ungdomskulturer som en form av motrörelse mot majoritetssamhället är ingen ny företeelse. Man bör också vara försiktig med att dra alltför stora växlar på tillfälliga upp- och nedgångar i brottsstatistiken. Jag vågar ändå påstå att varje ungdomskultur har sina rötter i sin tids utanförskap och är ett uttryck för en strävan att ”bli någon”. Denna ”någon” formas i dag i förorterna där pengar, snygga kläder och dyra bilar blir symboler för status – just för att de är en bristvara. Som ett svar från det vuxna Sverige och majoritetssamhället höjs röster för att vi måste motverka detta genom att ta i med hårdhandskarna mot ungdomsbrottsligheten. Vi på socialtjänsten kommer i kontakt med alla dessa ungdomar, förövare såväl som brottsoffer. Men man ska ha klart för sig att ungdomar som begår brott inte är en homogen grupp. Grovt förenklat kan de delas in i tre grupper: • För en stor del av dem är det en del i en frigörelseprocess och någonting som är starkt kopplat till tonåren. Dessa ungdomar är sällan i behov av insatser från samhället utan en mobilisering av det privata nätverket är oftast fullt tillräckligt. • Den andra gruppen är ungdomar som har olika kognitiva svårigheter, med bristande impulskontroll som gemensam nämnare. Det finns strukturerade behandlingsmetoder med goda resultat för den här gruppen som kan ske både i öppenvård eller på låst institution om det skulle vara nödvändigt. • Sedan finns det en tredje grupp, där kriminaliteten är en alternativ karriärväg. Den gruppen särskiljs genom att den består av ungdomar med narcissistiska personlighetsdrag med dåliga förutsättningar att lyckas i skolan men med kort väg in i någon form av kriminalitet. För att uppnå förändring hos dessa behöver man arbeta aktivt med att både skapa ramar genom konsekvenser såväl som straffrättsliga åtgärder, men att samtidigt möjliggöra nya vägar framåt. Det handlar i korthet om att ersätta den betydelse som en kriminell livsstil har med någonting nytt. Det går alltså att på olika sätt möjliggöra förändring för alla dessa grupper av ungdomar. Första svårigheten är att veta om en ungdom verkligen är i riskzon för att utveckla en kriminell livsstil eller inte. I slutet av tonåren vet vi ofta med stor säkerhet, utifrån huruvida beteendet eskalerat eller avtagit, men då är det på många sätt svårare att åstadkomma förändring. Vi vill identifiera dessa ungdomar så tidigt som möjligt och däri ligger hantverket hos våra sociala utredare. Vad vi inte vill göra är att rikta samma insatser till alla tre grupper ungdomar. Slopad ungdomsrabatt i domstolar och liknande åtgärder tenderar att utgå från en idé om att samtliga ungdomar som begår brott är i riskzonen och i behov av särskilda och tuffa insatser från samhället. Forskning har i stället visat att intensiva och omfattande insatser till lågriskungdomar ger minimal effekt och kan till och med leda till ökad kriminalitet, vilket sannolikt har att göra med att identitetsskapandet är en så central process under ungdomsåren. Hårdare tag från samhället är måhända ett politiskt slagkraftigt argument. Men i praktiken är det ett trubbigt instrument som riskerar att få motsatt effekt. 7 november 2019 kl 15 Insändare Filip Hallhagen: ”Hårdare tag mot unga kan få motsatt effekt” Svar Så svarar du och kommenterar


Summary: SVAR PÅ INSÄNDARE. Fram till att videobedömning eventuellt införs i herrarnas fotbollsallsvenska tas alla beslut av domarna på planen. Den stolthet vi djurgårdssupportrar känner över guldet är enorm, oavsett vad som hände i matchen mot IFK Göteborg, skriver Anders Lagerman.

Arne Carlsson menar i ett svar (6 november 2019) på mitt svar (6 november) på hans insändare (5 november) att ”rättvisa” ska skipas i Allsvenskan genom att man inför videobedömning. Det skulle vara helt okej för min del, men fram till så sker måste alla matcher avgöras av domarna på planen enligt gällande regelverk. Jag såg bortamatchen mot IFK Göteborg den 21 oktober på tv. Djurgården gjorde en tam prestation, men vann ändå med 1-0. Det står i alla resultatlistor och tabeller. Arne Carlsson verkar med sin insändare vilja ta bort den glädje vi djurgårdssupportrar känner efter att ha följt lagets matcher. Glöm det! Vi är tusentals som hejat och sjungit för att stötta Djurgår'ns fotbollskillar, både på hemmaplan och på bortaplan. Avslutningen i Norrköping i lördags blev en underbar känsloupplevelse. Den stolthet vi känner är enorm. Den känsla som vi supportrar fick uppleva när laget vände 0-2-underläge till 2-2 gör att vi känner oss delaktiga i att Djurgårdens IF tog hem det allsvenska guldet 2019. 5 november 2019 kl 12 Insändare Arne Carlsson: ”Domarmissar gav Djurgården allsvenskt guld” Svar Anders Lagerman: ”Låt domarna skipa rättvisa i Allsvenskan” Arne Carlsson: ”Inför tv-granskning av domslut i fotbollsallsvenskan” Anders Lagerman: ”Domarnas beslut gäller och DIF vann guldet” Så svarar du och kommenterar


Fira fars dag med brunch för hela familjen

Summary: På söndag är det fars dag. Martin Moses, Årets kock 2019, låter gärna familjen vara med i köket och tillsammans med barnen Felix och Stella dukar han upp en härlig brunch som passar för stora och små.

– Jag brukar testa mina maträtter på familjen, om det fungerar hemma brukar det fungera på andra. Martin Moses, Årets kock 2019, har just provlagat recepten till den fars dags-brunch han komponerat. Stella, 7 år, och Felix, 3 år, skär frukt i bitar och har toppat desserten med chokladsås och strössel. Göteborgskocken Martin Moses vann tävlingen Årets kock i september, efter två dagars hårda tävlingar. Han har varit i final flera gånger tidigare. – Förra året gjordes tävlingen om så att den blev lite mer utmanande, med fler moment. Det passade mig bättre än att bara träna på en specifik rätt i flera månader. I år visste jag vad som krävdes, och var bra var förberedd. Och så hade jag kanske lite tur med råvarorna också. Martin Moses är köksmästare på SK Mat & Människor i Göteborg, en modern skandinavisk restaurang med en stjärna i Guide Michelin. – Visst kan jag vara ”Martin som är Årets kock”. Men jag är minst lika gärna ”Martin som lagar mat med familjen” och jag lagar mat hemma varje dag som jag inte jobbar. Martins favorit är raggmunk med fläsk. Barnens favorit är nudlar eller blodpudding. Vem är det som brukar få sin vilja igenom? – Det är nog jag. Vi lagar inte speciell mat till barnen, och värdesätter att sitta ner och äta tillsammans. Jag tycker det är kul när man kan laga mat ihop. Det ökar förståelsen om man involverar barnen, så att de inte bara sätter sig vid dukat bord, säger Martin Moses. Här är fem av Martin Moses recept som passar bra till fars dag. Peter Claesson tog bilderna. Jordärtskocksoppa med bakad ost. Mixa jordärtskocksoppan så den blir slät och servera i kopp tillsammans med ugnsbakad cheddarost.  Bakad rotselleri med citron-crème fraiche. Servera den ugnsbakade rotsellerin med varm citron-crème fraiche, rostade frön, spenat och riven parmesan.  Lufttorkad skinka med blomkål och mosat äpple. Härliga hösttoner i denna rätt där mjukkokt, vinägermosat äpple serveras med lufttorkad skinka, rå blomkål, krasse och ett pulver på torkad svamp.  Tomatsallad med ugnsbakad kolja. En god och vacker ljummen sallad på färska och rostade tomater med ugnsbakad kolja, basilikafärskost och surdegskrutonger.  Inkokta päron med glass och kanderade mandlar. Koka in päron i ingefärslag och servera med kanderade mandlar, vaniljglass och ljummen chokladsås.


”TV4 skyddar Ystadsbarnens integritet”

Summary: SVAR PÅ INSÄNDARE. TV4:s program ”Kalla fakta” har i sin granskning av fallet med fem barn i Ystad som isolerades av sina föräldrar gjort en avvägning mellan allmänintresset och skydd av barnens integritet. Till skillnad från jurister är vår roll är att granska myndigheternas agerande, skriver Kalla faktas chef Jonas Alsgren.

Fallet med de fem barn i Ystad som avslöjades av tidningen Sydsvenskan i somras blev snabbt en riksnyhet. Sedan dess har tidningar, radio och tv rapporterat om barnens öde. Advokat Carl-Johan Tengvall kritiserar i en insändare på DN Åsikt (6 november 2019) hur TV4:s ”Kalla fakta” tar upp fallet. Hans argumentation är något otydlig, men han skriver bland annat att ”denna måltyp lämpar sig inte för att föra processer om i medier”. Jurister har en roll i samhället och medier en annan. Vår roll är att granska myndigheters agerande, och särskilt viktig är kanske den uppgiften när barn är inblandade. Men det måste ske med största möjliga hänsyn till de berörda barnen, vilket vi varit noga med. I programmet granskar vi Ystads kommun för att försöka förstå hur de fem barnen kunnat leva till synes helt isolerade, utan att gå i vanlig skola. Vi redovisar de huvudsakliga argumenten för att barnen omhändertagits, men för att skydda barnens privatliv går vi inte in i detalj. Vi har även breddat bilden genom att låta föräldrarna komma till tals. För varje uppgift vi presenterar i programmet har vi gjort en noggrann avvägning mellan allmänintresset att få veta mer om familjen och att skydda framför allt barnens integritet. Det finns därför mycket fakta kring familjen som vi inte redovisar av respekt för barnens privatliv. Vi är också restriktiva när det gäller bildval och interiörer. Vi visar inga bilder inifrån huset mer än soffan i vardagsrummet där föräldrarna intervjuas och en köksbänk där de visar kurslitteratur som de beställt från en amerikansk online-skola. Carl-Johan Tengvall uppger att han inte förstår vad detta ”segment ska belysa”, men svaret är förstås att det indikerar att föräldrarna faktiskt beställt kurslitteratur, som de påstår i intervjun. Det som skett i Ystad är en tragedi på flera sätt, dels för att barnen inte fått gå i vanlig skola eller tycks ha fått leva ett liv som andra jämnåriga, dels att de nu blivit omhändertagna och lever åtskilda från varandra och sin biologiska familj. Att ge en mer nyanserad bild, och faktiskt höra fler parter, är en viktigt journalistisk uppgift. 6 november 2019 kl 13 Insändare Carl-Johan Tengvall: ”TV4-program skadligt för barnen i Ystad” Svar Jonas Alsgren: ”TV4 skyddar Ystadsbarnens integritet” Så svarar du och kommenterar


Summary: SVAR PÅ INSÄNDARE. Låt domarna skipa rättvisa i Allsvenskan. Under årets 224 herrallsvenska matcher har en rad fel begåtts av domarna eftersom fotboll är en bedömningssport, skriver Anders Lagerman.

Arne Carlsson plockar i en insändare (DN Åsikt 5 november 2019) ut en enskild händelse ur en specifik fotbollsmatch, när han menar att domaren missade en offside och en straff i den allsvenska matchen mellan IFK Göteborg och Djurgården. I årets allsvenska har det spelats 224 matcher, där fel alltid sker eftersom fotboll är en bedömningssport. Domarens beslut är det som alltid gäller. Hur kan du som passiv åskådare hävda att alla andra matcher och händelser har bedömts rätt, att varje annan blåst/missad offside varit rätt, eller att alla andra tilldömda straffar varit rätt eller fel? Vi har de domare vi har. De som dömer i Allsvenskan är de bästa i vårt land. Jag tror du är avundsjuk och en riktig ”gnällgubbe”, eftersom du inte kan förstå de regler som gäller inom fotbollen. 5 november 2019 kl 12 Insändare Arne Carlsson: ”Domarmissar gav Djurgården allsvenskt guld” Svar Anders Lagerman: ”Låt domarna skipa rättvisa i Allsvenskan” Arne Carlsson: ”Inför tv-granskning av domslut i fotbollsallsvenskan” Anders Lagerman: ”Domarnas beslut gäller och DIF vann guldet” Så svarar du och kommenterar


Summary: INSÄNDARE. Det är möjligt att välja ett levnadssätt utan att döda djur eller att betala någon för att göra det. Vi kan leva ett gott och hälsosamt liv med mat enbart från växtriket, skriver Martin Smedjeback.

”Jag kan inte bara stå här och titta på när älgen drunknar”, tänkte Helena Länta från Jokkmokk när älgen gått igenom isen (Aftonbladet 4 november 2019). Efter mycket arbete och risk för att hon själv skulle hamna i isvaken räddade hon till slut älgen. ”Jag jagar älg, men det kändes självklart att rädda den”, sade hon efter den osjälviska handlingen. Vi kan nog alla känna igen oss i känslan av empati när ett djur far illa. Vi bryr oss om djur och vill inte att de ska skadas. Men denna instinkt krockar med hur vissa djurslag betraktas i vårt samhälle: som mat, som produkter. Som något, inte någon. En älgjägare som Helena Länta skulle fullt lagligt kunna ta livet av samma djur hon med stor möda räddat bara några dagar tidigare. Andra köttätare lever med samma kluvenhet. Man kan gå till en 4H-gård och ömt klappa på en gris eller ett får. Om någon skulle ta fram en kniv för att skada djuren skulle nog de flesta av oss reagera med förfäran. Samtidigt är det möjligt att efter 4H-gården gå hem och äta av kroppar från kännande individer som man betalt någon annan för att döda. Men vi behöver inte leva med denna kluvenhet i våra liv. Vi kan välja ett levnadssätt där vi varken skjuter eller betalar någon för att döda djur. Vi kan både leva ett gott och hälsosamt liv med mat helt och hållet från växtriket. Du kan fortfarande få smaker och rätter som du är van vid fast med en växtbaserad variant av köttet. Sök på ”vegan” och din favoriträtt på nätet och du kommer antagligen att få upp ett recept som inte kräver att liv offras. Låt oss leva i samklang med våra innersta värderingar och inte längre ta andras liv för att leva! 5 november 2019 kl 15 Insändare Martin Smedjeback: ”Vi kan leva gott med mat från växtriket” Svar Så skriver du svar och kommenterar


Summary: REPLIK DN DEBATT 1/11. När Storbritannien lämnar EU förlorar vi en stor nettobidragsgivare. Om EU-budgeten inte stramas åt kan den svenska EU-avgiften komma öka med uppskattningsvis 15–17 miljarder kronor. Därför måste vi arbeta för en stram EU-budget. Det innebär att utgifterna för de riktigt stora utgiftsområdena måste minska. Dit hör EU:s jordbrukspolitik, skriver EU-minister Hans Dahlgren (S).

I de förhandlingar om EU:s långtidsbudget som nu pågår driver Sverige att storleken på budgeten måste minska. Storbritannien lämnar EU och vi förlorar en stor nettobidragsgivare. Det innebär att vi måste rätt munnen efter matsäcken, och anpassa utgifterna till det nya läget. I EU:s budgetdiskussioner har storleken på jordbrukspolitiken ofta kommit i centrum för debatten. EU har på senare år lyckats marknadsorientera jordbruket, vilket är positivt. Men frågan om jordbruket, och i vilken utsträckning det behöver statligt stöd, lever kvar. Om en sak borde alla kunna vara eniga: vi behöver jordbruket. Mat, öppna landskap, biologisk mångfald, klimatnytta är bara några exempel på hur jordbruket bidrar till samhället. Men EU:s långtidsbudget handlar om mer än jordbruk. På spel står EU:s utgifter och inkomster för de kommande sju åren. Och det är en styrka att nästan hela riksdagen står bakom den svenska förhandlingslinjen. Som alltid, när det gäller budgetfrågor, handlar det om prioriteringar. EU-budgeten ska inte behöva öka, utan det bör kunna räcka med en ram av samma storlek som vid det förra budgetbeslutet – en procent av EU:s bruttonationalinkomst. Men alla i EU tycker inte lika. Det förslag som EU-kommissionen presenterade i fjol skulle öka den svenska EU-avgiften med uppskattningsvis 15–17 miljarder kronor per år. Det är inte acceptabelt. Det skulle ta en väsentlig del av vårt reformutrymme och därmed äventyra satsningar på vård, skola och kommuner. Därför måste vi arbeta för en stram EU-budget, och det innebär att utgifterna för de riktigt stora utgiftsområdena måste minska. Dit hör EU:s jordbrukspolitik. Detta håller inte Palle Borgström, ordförande för LRF, med om i sin debattartikel. Det kommer givetvis att finnas en gemensam europeisk jordbrukspolitik under många år framöver. Och här driver Sverige sedan länge – och det är Borgström också inne på – att jordbruket ska kompenseras för några viktiga nyttor som marknaden inte kan eller vill betala för. Det kan handla om insatser för klimat och miljö, om innovationer, och satsningar som minskar klyftorna mellan stad och land. Vad vi långsiktigt inte vill ha är ett ineffektivt inkomststöd som framför allt gynnar stora jordägare och som ofta saknar tydligt mervärde för skattebetalarna. I den framtida budgeten måste det göras tydliga val kring vad som är prioriterat. Här är jordbruket viktigt. Men det är inte det enda samhällsintresse vi har att försvara. Det finns stora vinster i att EU-länderna gör mer tillsammans för att främja forskning och innovationer. Vi tjänar alla på att arbeta gemensamt mot brottslighet och terrorism. Vi måste stärka EU:s yttre gräns, och ha en mer gemensam ansats i migrationspolitiken. Det finns mycket som måste göras. Så, ja: vi ser jordbrukets betydelse. Men i förhandlingen av EU-budgeten måste vi också ta ansvar för helheten. Vi ska hushålla med skattebetalarnas pengar, och vi vill se en bättre fokuserad EU-budget för att lösa samhällsproblemen. 1 november 2019 Debattartikel Palle Borgström, förbundsordförande, och Anna Karin Hatt, vd, LRF: ”Löfvens EU-politik stoppar böndernas klimatarbete” Repliker EU-minister Hans Dahlgren (S): ”Vi vill inte ha ett ineffektivt inkomststöd som gynnar EU:s stora jordägare” Slutreplik från Palle Borgström och Anna Karin Hatt, LRF: ”Vi vill också ha effektivare stöd till jordbruket”