COMENTARIU Adrian Onciu: ”Pandemia Covid-19 este un fake mai mare decât bomba atomică a lui Ceauşescu, piramida din Bucegi şi conspiraţia 5G luate la un loc!”
O ştire de domeniul fantasticului a trecut aproape neobservată. Spitalul Municipal Câmpina, instituţie suport-Covid cu 70 de medici, 200 de asistente şi 300 de paturi, tratează un singur pacient. Norocosul bărbat este infectat cu coronavirus. Ceilalţi bolnavi din regiune aşteaptă ca spitalul să se redeschidă şi pentru ei. Aşa a hotărât ministrul Nelu Tătaru. Să lase spitalele goale pe perioada stării de alertă, în lupta disperată cu pandemia. Asta deşi aşteptatul val de decese Covid-19 n-a venit, iar şansele să apară pe ultima sută de metri sunt la fel de mari ca probabilitatea demisiei de onoare a premierului Orban.
 
Cazul nu este deloc singular. Bate vântul prin zeci de spitale din ţară. Doar ambulanţele cu bolnavi la limita dintre viaţă şi moarte mai pot intra la triaj. Dacă ai vreo boală gravă şi încă nu cazi din picioare, n-ai decât să strângi din dinţi şi să aştepţi o minune. În timp ce tu suferi singur, între patru pereţi, medicii şi asistentele din liniile 2 şi 3 se deconectează pe reţelele sociale, în aşteptarea zilei de leafă. Iar băieţii din Grupul de Comunicare Strategică, în frunte cu Tătaru şi Arafat, se perindă pe la posturile de televiziune să ne explice cât de bine au luptat cu teroristul numărul 1 al planetei.
Am reuşit, în exclusivitate, să obţinem Jurnalul intim al singurului pacient internat la Spitalul Municipal din Câmpina. Vi-l prezentăm mai jos.
Jurnal de spital
 
Nu mai ştiu exact în ce zi şi la ce oră au venit să mă ridice cu izoleta. Reţin doar că tanti Olguţa de la parter a ieşit din casă, a ţipat scurt şi a leşinat când i-a văzut pe brancardieri. Degeaba am încercat să le spun că-i vorba despre o confuzie. N-am avut niciun simptom de infectare cu Covid-19 şi nici n-am sunat la 112. Ori greşiseră adresa, ori mi-a făcut-o Luminiţa de la etajul trei, drept pedeapsă că i-am ignorat invitaţia de a petrece împreună Învierea (după ce soţul ei plecase în Germania la cules sparanghel).
 
La spital, în prima zi mi s-a părut puţin ciudat să fiu singur în ditamai salonul cu zece paturi. Apoi am intrat la bănuieli după ce mi-am dat seama că de fapt eram singur în tot spitalul. Oare visam?! Unde dispăruseră miile de bolnavi cu coronavirus? Unde erau saloanele de reanimare arhipline, cu muribunzi conectaţi la ventilatoare mecanice aduse cu mari sacrificii de peste mări şi ţări?
 
Am întrebat-o pe asistenta Veronica ce se întâmplă. Mi-a spus să stau liniştit că sunt pe mâini bune. Urmează să se ocupe de mine o armată întreagă de specialişti: 70 de medici, 200 de asistente, 12 brancardieri şi două bucătărese. Ar fi trebuit să mă simt important, plin de mândrie, bosul boşilor. Au golit spitalul de bolnavi doar ca să aibă grijă de un cetăţean oarecare, profesor de latină la Şcoala nr. 22. Dacă nu mă confundaseră cu vreun politician important din judeţ, reieşea că dădusem lovitura.
 
În primele trei zile am făcut tot atâtea teste pentru Covid-19. Două au ieşit negativ, unul pozitiv. Directorul spitalului, un tip blond, solid şi mic de statură, m-a vizitat personal să mă asigure că voi fi tratat ”la cele mai înalte standarde”. M-a sfătuit să nu-mi pierd speranţa. Testele alea mai dădeau şi rateuri. Spitalul le-a primit cadou din China, aşa că trebuia să am răbdare. La plecare mi-a confiscat telefonul mobil, ”pentru liniştea şi siguranţa angajaţilor”.
 
Rând pe rând s-au perindat prin salon 65 din cei 70 de doctori. Am aflat cu stupoare că sufăr de nenumărate boli: aerofagie, anafilaxie, berilioză, candidoză, cistită, enterocolită, faringită, glaucom, hipoglicemie, indigestie, lipotimie, mastită, nevralgie, osteopetroză, prostatită, rinită, sindrom Asperger, tromboză, vertij, zona zoster şi alte câteva afecţiuni grave, greu de reţinut. M-am panicat, vă daţi seama. Înainte de a ajunge la spital presupuneam că sunt la fel de sănătos ca preşedintele Iohannis.     
 
În fine, a trebuit să accept tratamentul - o lungă listă cu medicamente scumpe, din fericire decontate de stat. Directorul mi-a promis că până la finalul pandemiei voi avea un diagnostic (confirmat sută la sută) de infectare cu noul coronavirus. Rămăsesem singura lui speranţă să deconteze din fonduri europene facturile la apă, gaze, lumină şi echipamente de protecţie.
 
Întrucât bucătăria spitalului lucra la turaţie maximă, asistenta şefă m-a rugat să mănânc zilnic 18 porţii din totalul de 300, sub pretextul unei tulburări (foarte rare) de metabolism. Riscam să devin obez, aşa că m-am alăturat doctorilor care jucau fotbal în curtea spitalului sau poker şi tenis de masă la Reanimare. Sălile de operaţie fuseseră transformate în săli de cinema, cu monitoare mari pe care rulau non-stop filme Netflix şi HBO, în timp ce asistentele îşi menţineau tonusul postând pe Instagram selfie-uri sexy în costume anti-Covid transparente.
 
M-am împrietenit destul de tare cu Veronica, asistentă în cadrul Secţiei de Epidemiologie. Mi-a mărturisit că mă iubeşte, mai ales că-i posibil să fi rămas însărcinată. Tatăl ei lucrează la Urbanism, la Primăria Sectorului 5, aşa că am putea petrece luna de miere în Insulele Seychelles (sau oriunde pe glob, important să zboare avioanele). Mi-a spus să nu mă grăbesc cu răspunsul până nu ne lămurim pe deplin dacă am Covid-19. N-ar vrea ca băieţelul ei încă nenăscut să sufere de depresie mai târziu, când îi va povesti că tatăl lui a avut coronavirus.   
Ziua 51, seara
Suport din ce în ce mai greu izolarea. La cantină sunt 19 mese libere în jurul meu. Distanţarea socială pare la fel de mare ca între PSD şi PNL după declaraţia preşedintelui cu anexarea Ardealului. De două zile mănânc doar desertul (ce-i drept, sunt 18 savarine!). M-am îngrăşat cu 25 de kile de când m-au sechestrat în spital. Nu mai am chef nici de fotbal, nici de poker cu doctorii. Ultima dată am mers la cacealma cu chintă spartă. Drept pedeapsă m-au pus să respir printr-un ventilator mecanic până a doua zi dimineaţă.
Veronica mă evită. Bănuieşte că am Covid, altfel nu-mi explic. Şi asta deşi opt din ultimele 11 teste au ieşit negativ. Sunt decis să-i scriu ministrului Nelu Tătaru. Găsesc eu o cale să-i trimit mesajul.
Astăzi m-a vizitat iarăşi directorul. Mi-a spus că pot să mă însor cu Veronica, cu condiţia să rămân în spital până expiră starea de alertă. Oricum, s-a nimerit bine. Mai au pe stoc doar 15 teste Covid.
 
Ziua 52, noaptea
Nu mai rezist. Mi-am făcut frânghie din cearşafuri şi am coborât pe geam să plec acasă. Înainte de asta am lăsat un bileţel pe pat: ”Pandemia Covid-19 este un fake mai mare decât bomba atomică a lui Ceauşescu, piramida din Bucegi şi conspiraţia 5G luate la un loc!”
[(('Noua Ordine Mondiala',), 54), (('Înșelăciune',), 75), (('Controlul populației',), 150), (('Supremația Românească',), 9), (('Remedii miraculoase',), 41), (('Satiră',), 310), (('Reticență la vaccinare',), 260), (('Plandemic',), 181), (('Remedii miraculoase', 'Religie'), 47), (('Înșelăciune', 'Big Pharma'), 176), (('Armă biologică',), 256), (('5G',), 67)]